Els MILLORS HOTELS a Custer amb ofertes i HOTELS BARATS\nTroba les millors ofertes a Custer\nELS MILLORS HOTELS A Custer\nCuster, Dakota del Sud: els 10 llocs més visitats\nCuster és una ciutat dels Estats Units a Comtat de Custer, Dakota del Sud. La ciutat turista és famós pels seus espais naturals de formacions rocoses úniques com la Big Rock Park, Custer State Park i Black Hills. Aquests llocs són molt visitats pels amants de ecoturisme, trekking, pesca d'aigua dolça, avistament de fauna i trogloturisme.\nEl Escola d'Escalada Roques Sylvan és un lloc especial per als amants de l'escalada que necessiten sentir l'adrenalina. Mentre camines per la zona es pot admirar túnels sobre pedra sòlida que són joies de la construcció i permeten l'accés de vehicles. Oh! Porta la teva càmera... la necessitaràs.\nI si la teva passió és la història de colons, indis, febre de l'or i occidental, a continuació, visiteu el Museu 1881 Jutjat, la Ciutat Fantasma de Spokane i el nucli antic de l'oest de quatre milles.\nEls que visiten Custer oblida't de la dieta degustant plats tradicionals com el cislic, el wasma i el kuchen.\nA continuació descrivim el 10 llocs més visitats a Custer, Dakota del Sud.\nEnter 1881 Courthouse Museum a Custer, Dakota del Sud\nEl 1881 Museu del jutjat situat al jutjat del comtat de Custer va servir com a centre de govern de 1881 a 1973. L'edifici de maó vermell de 3 plantes va ser designat lloc històric. Quan entres en aquesta galeria sents que la el temps torna i et converteixes en un coló immigrant. Els visitants admiren exposa sobre el cultura autòctona Lakota americana, la vida dels colons de l'època victoriana i l'expedició George Custer el 1874. No t'ho perdis!\nDescobreix l'Aventura a l'Escola d'Escalada de Roques Sylvan\nRoques Sylvan escola d'escalada et porta a un real escalada en roca aventura amb tota la seguretat imaginable. Busques alguna cosa una mica més intens que una caminada o un passeig en bicicleta? Vine en grup a viure aquest experiència inoblidable. El millor d'escalar aquí a Black Hills amb aquesta escola és que la major part de la força que utilitzeu prové de caminar, de peu i de confiar en els peus, és una aventura.. A què esperes?\nGira la Ciutat Fantasma de Spokane a Black Hills\nEl ciutat fantasma de Spokane es troba al voltant d'una mina abandonada als afores de Custer. Si vols viatges en el temps, vostè ha de fer això gira tan entretingut, descobrint la forma de vida dels miners el 1890. El poble abandonat produeix calfreds als que la visiten. Vine i descobreix-ho sobre les històries i les llegendes que estan recintes aquí. Admireu les construccions construïdes i les restes de mobiliari original. Per als amants de turisme fosc us recomanem fer aquest tour. T'atreveixes?\nExplora Big Rock Park a Custer, Dakota del Sud\nParc de Rock Gran es troba al riu Paluxy. En aquest lloc vostè quedarà impressionat amb la seva roques gegants. Aquest entorn natural compta amb molts rutes de senderisme , tirolines, un tobogan i un túnel de terra. Hi ha sorpreses amagades que inspiren els visitants a explorar. A més, hi ha taules de pícnic, pista de voleibol de sorra, tennis i pista de pickleball i servei de salut. Vine amb la família i refresca't nedant o gaudeix d'un dinar assegut sota els arbres.\nViatge en el temps al Casc Antic de l'Oest Quatre Milles\nEl nucli antic de l'oest Quatre Milles el porta enrere en el temps cap al vell oest de Dakota. A mesura que camines pels carrers i 80 decorats originalment edificis antics , et sents com si haguessis deixat enrere el segle XXI. Si t'agrada el mobiliari antic i la història, aquest lloc és per a tu. Carnisseria, pastisseria i església es troben entre els edificis més visitats. Vine a viure la hospitalitat dels seus habitants.\nPassejar pels túnels de Iron Creek, carretera de les agulles i campana\nIron Creek, Agulles i Túnels de Caputxa van ser construïts en roca sòlida per obrir camí per al transport. Ells són obres d'art de la construcció de carreteres. Us recomanem que feu aquest passeig per Iron Mountain Road i arribeu a Black Hills per admirar aquests túnels, són impressionants.\nVisita familiar al parc estatal de Custer\nParc Estatal de Custer comprèn 28.730 hectàrees i es troba a pocs quilòmetres de Custer. Aquest santuari és la llar de 1500 bisó i altres animals salvatges com el cérvol de cua blanca i mula, antílops, cabres de muntanya , ant , coiots, ovelles cimarrons, silvestres galls dindi i gossos de praderia. A més, hi ha lleons de muntanya i gats salvatges. Vine amb el teu família i gaudir pesca llacs, centres turístics, campaments i programes d'interpretació. La diversió està assegurada!\nAdmira el Gordon Palisade a Custer, Dakota del Sud\nEl estacada de Gordon és una rèplica d'una fortalesa de troncs construït durant la febre de l'or de 1874. L'estructura va ser fabricada pel Gordon Party com a protecció per als sol·licitants d'or contra els atacs dels Tribu Lakota. El lloc és el mateix on es trobava l'estacada original. Els visitants viuen l'experiència d'un setge indi, sentint com els que van emigrar fa 140 anys, vivien i es protegien dels indis hostils.\nEcoturisme a Black Hills\nNegre Hills es troba a l'oest de Dakota del Sud. Els visitants poden gaudir senderisme, acampar, bicicleta de muntanya , cavall equitació, escalada i observació de la fauna. Les formacions rocoses escarpades, canons i rierols, rierols, llacs i únic coves criden l'atenció en el lloc. El lloc és ideal per a la pràctica física i espiritual renovació . Des de la torre de guaita tens un inoblidable vista panoràmica .\nDelecta els teus paladars amb la gastronomia de Custer, Dakota del Sud\nGastronomia de Custer és una barreja de la cultura immigrant europea i els nadius americans, especialment el grup ètnic de Siux. Broquetes o ciselles, elaborades amb dits de carn fregida de xai, cérvol o búfala, són tradicionals. També és ben conegut wasna, carn de bisó seca, nabius amargs i cereals. Per postres us recomanem Kuchen, un pastís dolç fet amb mató, gerds i nous. Una delícia per al teu paladar.


By Paul Marca|2014-10-31T19:30:46+02:0031 d'octubre de 2014|Sense categoria|Comentaris tancats a 6 NOTÍCIES + 6 IMATGES DE SANT FELIU\nCANVI PUNTUAL DE LA MISSA DE DIFUNTS\nAquest 2014 ens hem quedat sense pont de l’1 de novembre atès que cau en dissabte i aquest fet provoca una variació en les activitats i en les petites vacances de tardor de les que habitualment gaudeixen les famílies.\nTambé hi ha hagut una variació puntual en la tradicional missa de difunts que amb motiu de la diada de Tots Sants es venia celebrant al cementiri i ens informen que enguany, se celebrarà el diumenge 2 de novembre a la parròquia del Monestir (Mare de Déu dels Àngels).\nCANVI DE GESPA AL CAMP JOSEP SUNYER\nLa gespa artificial del camp municipal Josep Sunyer i Arxer es canviarà definitivament el mes de desembre aprofitant l’aturada per festes de Nadal en el calendari de la competició. En alguns punts del terreny de joc hi ha diversos desperfectes que reclamen aquesta renovació i finalment es portarà a terme dins del període apuntat després de l’adjudicació que es fa per concurs per un import aproximat de 180.780 euros.\nDILLUNS “L’HORA DEL CAFÈ” AMB L’ALCALDE\nEl proper dilluns 3 de novembre dins l’espai de l’ Hora del cafè, activitat per gent gran del barri, tindrà lloc la trobada amb l’alcalde de la ciutat, Joan Alfons Albó amb el títol “Que li preguntaries al teu alcalde?\nEs tracta de fer una trobada amb el màxim responsable de la ciutat, tant per conèixer el pols de la ciutat, els projectes i la problemàtica i, al temps que s’estableix un vincle de proximitat amb l’alcalde, es pot aprofitar per tal d’acostar-li les inquietuds dels veïns de l’àmbit i de la resta de la ciutat.\nLa trobada tindrà lloc a l’edifici dels Safarejos, davant de la Plaça del Puig a les 16.00h i és oberta a tothom.\nFA DIES QUE S’INSTAL·LEN ELS LLUMS DE NADAL\nJa fa uns dies que ha començat la instal·lació i muntatge dels llums de Nadal que segons l’alcalde, Joan Alfons Albó, aquestes festes seran molt més vistosos que els de l’any passat. Albó era conscient que per millorar la passada campanya tampoc calia esforçar-se en excés i remarcava que aquelles tires lluminoses que es varen enrotllar a unes poques palmeres del passeig, una filera d’arbres de la rambla i poca cosa més, no era difícil de superar però assegurava que els passeigs dels Guíxols, el del Mar, les rambles, carrer Hospital, Placeta Sant Joan, carrer Major Plaça Salvador Espriu i altres punts emblemàtics de la ciutat s’engalanaran de forma vistosa pera a l’ocasió. L’empresa d’enllumenats hi col·labora i la contractada per aquesta feina específica és la mateixa que va guanyar el concurs a Girona, aplicarà les mateixes tarifes que a la capital i està especialitzada en aquests tipus d’enllumenat que s’ha consensuat amb l’associació de comerciants a partir d’un catàleg amb motius nadalencs que seran de lloguer. L’import de la despesa puja a 45.000 euros.\nREMODELACIÓ DE 4 TRAMS DE CARRER QUE DESMBOQUEN AL PASSEIG\nLa remodelació dels darrers trams dels quatre vials que van des del carrer Rutlla i que desemboquen al Passeig del Mar, entraran dins del gruix d’obres previstes a curt termini per l’Ajuntament de la ciutat. Es tracta de tres que suporten trànsit (Sant Domènec, Sant Antoni i Creu) i un quart que rebrà un tractament diferent atès que fa molts anys que és un carrer de vianants com és el de Sant Llorenç.\nSegons l’alcalde, Joan Alfons Albó aquests vials, alguns dels quals (Sant Domènec i Creu) fa uns anys que es varen reurbanitzar s’han de convertir en un enllaç atractiu entre el passeig del Mar i el centre comercial que, a més de la seva remodelació rebrà un tractament lumínic especial mitjançant pilones que marquin el camí cap a la zona de comerços i el centre històric de la ciutat.\nPERCUSSIÓ GANXONA NOVA ETAPA\nEl responsable de Percussió Ganxona comenta a les xarxes socials la parada de tres mesos que el col.lectiu està realitzant després de quatre anys d’animació d’actes amb dues timbalades incloses. Renovació d’integrants, de repertori, un reset i a tornar a arrencar amb energies renovades, aquest ve a ser el missatge. Per això calen assaigs de cinc dies a la setmana per recomençar al 100% a principis de desembre.\nJa fa tres mesos que treballen en el nou local que han condicionat per treballar en aquest nou projecte i des d’on agraeixen la implicació dels components que conformaran la seva colla amb aires renovats.


Frannia: julio 2008\n- Estimo tot allò horitzontal –va dir el dibuixant en el programa de televisió.\nTots pensaren que es referia a l’horitzó del full en blanc, però ell es referia a les aigües quietes de la badia que veia cada matí des del seu balcó, al cos de qualsevol dona estés al seu llit, a la seva col·lecció de superherois de plàstic alienats en la prestatgeria de l’estudi. I no va dir que també l’estimava per contrast al rebuig sever que sentia cap allò vertical, car no volia manifestar en públic el complex que tenia per la seva baixa alçària, i com de sempre li havien angoixat les persones que parlaven des de dalt, i els cims de les muntanyes, i els pinacles de la Seu, i els escenaris i les escales vistes des de sota, des de la seva curta mirada.\n- És per això que vius a un petit apartament d’un edifici altíssim que va ser un hotel als anys 60? – preguntà la presentadora improvisant, contenta d’haver fet una metàfora arquitectònica -. Sí – afegí -, horitzontals, verticals, espais cúbics…\n- No –contestà sorprès el dibuixant-, és que l’euribor està pels niguls.\nEs va fer un silenci col·lectiu, però l’espectador no en va ser conscient perquè aviat s’introduí un reportatge mostrant la seva darrera exposició.\n- L’has titulada “La dona colador”, què significa això?\n- Crec que hi ha dones que senten sense filtre –va dir- i això no em sembla sà. La dona colador és una nova heroïna, la dona que ha après a destriar emocions i estímuls, que no es ven barata, que deixa que s’escolin pels seus foradins totes les màscares imposades des de fa segles.\n- I quines són aquestes màscares?\n- La submissió, la fragilitat, la dolçor, l’empatia, el romanticisme.\n- No t’agraden així les dones?\n- No. –contestà secament.\nPensava que aquella presentadora, submisa amb els seus guionistes i documentalistes, no entenia res i l’únic que aconseguia amb la seva dolça veu i el seu aspecte romànticament fràgil, era posar-lo de mal humor.\n- I com t’agraden elles idò?.- preguntà cantarina.\nEls sms dels espectadors anaven arribant al programa. El dibuixant no els veia. Apareixien superposats sobre la seva cara, li feien pessigolles al nas, se li enganxaven del coll o de la barba. Ara sortia un: “A ste marikon no l gustan ls tias. Reme TQ”\n- M’agraden gelades.\n- Ah, no et referies a elles, les cerveses?.- sortí del pas el dibuixant fent broma.\nNo tenia ganes de parlar de la seva vida privada, encara que sí que era cert que les dones li agradaven fredes perquè estava un poc cansat de les que semblaven una explosió de sentiments i passions i acabaven sent empassades pel seu propi badall. En canvi, les aparentment gelades, les rectes, les fredes, explotaven dins les seves mans com volcans en erupció, es vessaven sense treva dins la intimitat, cavalcaven sense pausa i mai féien que sentís que sobrava.\n- I tu com sedueixes?.- tornà atacar la presentadora.\n- No les dibuixes?\nLi semblà una pregunta tan absurda…Conqueria un carnisser mostrant com de bé tallava els bocins de carn? Provocava el bomber un incendi per poder apagar-lo davant l’estimada? Fingia el locutor de ràdio narrar un partit de futbol per mostrar la seva facilitat i habilitat de paraula?\n- Sempre.- mentí.\nI va pensar, però no ho va contar, amb na Caterina. Es van conèixer parlant de felicitat i en aquella primera cita els acompanyaren Camus, Epicur, Spinoza, Marx, Plató, Woody Allen. Ell odiava Woody Allen, li semblava insegur, pesat, obsessiu, baix. Ella li va dir que el trobava genial, que tots aquells adjectius que, efectivament, eren reals l’engrandien perquè posseïa la lucidesa d’allò normal i petit. Cap pensament filosòfic elaborat i repensat té res a envejar al seu “Què feliç seria si fos feliç”! li va dir. I ell no va ser capaç de dir-li que aquella afirmació no era bona ni genial, només era òbvia i real. Li hagués volgut dir que la felicitat precisament es trobava a una altra banda, a la manca de desig entès com un no-lloc. Però com que volia seduir-la no li va dir res. I aquell vespre no va poder dormir. Pensava amb els llavis molsuts de na Caterina, amb les seves mans masculines i la seva figura etèria i es va posar a dibuixar com un posés: va dibuixar Woody Allen al cim d’un penya-segat traient música d’una Caterina feta saxofon. Mai li mostrà aquell dibuix, ni després de les innumerables vegades que van fer l’amor ni després del tràgic dia de la ruptura.\nLa veu de la presentadora al retornà al plató. L’estava acomiadant. Es fregava la barba suaument mentre somreia hipòcrita.\n- Encantat d’haver pogut estar amb vosaltres.- va dir, però el cert és que li havia semblat una entrevista penosa, buida, superficial, sense cap interès.\nTornà a casa amb un gust agre als llavis. Li molestava la imatge que s’havia tret d’ell, l’empetitia encara més. Es descalçà i es va seure al sofà. Restà en silenci una bona estona i es va prendre una cervesa ben gelada.\n(Conte inspirat en el post Rutina d'estiu)\nPublicado por Frannia en 11:59 26 comentarios:\nPublicado por Frannia en 18:23 24 comentarios:\nPublicado por Frannia en 20:50 29 comentarios:\nPublicado por Frannia en 11:14 26 comentarios:\nFa uns anys, catorze crec, vaig escriure un conte que es titulava “La nua veritat”. Em vaig inspirar en un quadre de klimt on la veritat apareix personificada en una bella dona de pell blanca i cabell roig. El protagonista feia un periple vital cercant la felicitat: començava per la fe i passava per la filosofia, l’art, l’amor i la passió cap als altres i l’amor cap a ell mateix. Finalment quan l’esperança el visitava i es quedava a viure amb ell, trobava la pau i la serenitat. És a dir, quan ja no havia res més a esperar.\nM’entren calfreds quan el llegeixo avui. Tenia 20 anys i ara m’adono que inconscientment vaig plasmar el viatge existencial que he acabat fent. I si darrerament em sent tan neguitosa és perquè tinc la sensació que després de tot, no ha arribat la serenitat, sinó que sembla que tot torna a començar, que es repeteix el cicle: de nou llegeixo cercant les respostes, com si no hagués res après. Ara llegeixo Epictet. Té preceptes amb els que no estic gens d’acord, sobretot els relacionats amb la culpa, el desig i la moralitat. Però n’hi ha d’altres que concorden perfectament amb el meu sentir i no deixa de sorprendre’m que un esclau romà nascut l’any 55 dC arribàs a les mateixes conclusions que aquesta esclava mallorquina nascuda 1919 anys després. Parla de l’home com una peça dins el trencaclosques de la humanitat, de la necessitat de no voler controlar els esdeveniments, de com l’home sempre està aprenent i creixent, de la importància de la voluntat en l’intent per harmonitzar l’home i la natura. Condemna la vanitat, la mandra, la por, les aparences, la vulgaritat. I elogia la serenitat, la mesura, la generositat. Em quedo amb aquest frase: “Pren-te la vida com si es tractés d’un banquet: obtindràs la porció justa quan arribi el moment”. Però hi veig tanta esperança dins aquest precepte!, tota l’esperança que altres filòsofs diuen que no s’ha de tenir. Comença el cicle de nou? He de llançar els llibres per la finestra, m’he de tornar a centrar en les coses belles que produeixen els homes i després un altre pic en els homes i totes les seves passions, per acabar mirant-me els budells i descobrir formes barrejades impossibles de desxifrar? Al meu conte em trobava dins la panxa una capsa plena de poriols morts, un llibre blau amb un príncep ros mirant els estels, una flor de gessamí, un llapis vell, una música de guitarra, un caramull de sucre, parets i suor, unes calces negres i un jersei de punt anglès, pa blanc, preguntes. Què trobaré ara? A vegades m’angoixa aquest cercle de guix que és l’existir. Tan fàcil d’esborrar i traçar de nou, ho sé, però sempre tan rodó, angoixant principi i fi, un i altre pic. No obstant, i encara que pugui no semblar-ho, em trobo millor darrerament. Poc a poc torno ubicar-me. Potser, per molt que em foti, el cercle de guix és la meva essència.\nPublicado por Frannia en 10:50 27 comentarios:\nPublicado por Frannia en 10:40 2 comentarios:\nPublicado por Frannia en 17:04 8 comentarios:\nPublicado por Frannia en 10:51 7 comentarios:\nPublicado por Frannia en 11:40 3 comentarios:\nPublicado por Frannia en 11:33 4 comentarios:\nIl·lustració de Newman\nHe acabat de llegir el regal “El libro de los abrazos”, de Eduardo Galeano. Literalment, un regal, però també un regal per la quantitat de pensaments valuosos que conté. M’he llegit les microhistòries cada matí, remullades en el cafè amb llet del berenar, i he conegut la dona d’Oslo que vesteix una immensa falda plena de butxaques i en cada una, una història que contar, que reviure –“de esa falda, van brotando los andares y los amares del bicho humano, que viviendo, que diciendo va”-, he conegut la història dels presoners de la dictadura a Uruguai, que tenien prohibit parlar però que s’inventaren un codi de cops i gestos per sobreviure –“la voz humana no hay quien la pare. Si le niegan la boca, ella habla por las manos, o por los ojos, o por los poros”-, la història de “los nadies”, que són els fills de ningú, els amos de res, els que no parlen llengües, sinó dialectes, els que no tenen religió sinó superstició i no fan art sinó artesania –“los nadies, que cuestan menos que la bala que los mata”-, la història de l’amor bilingüe –“no consigo dormir: tengo una mujer atravesada entre los párpados. Si pudiera, le diría que se vaya; pero tengo otra mujer atravesada en la garganta”-, la història d’un sistema social en el que els polítics parlen, però no diuen, els mitjans d’informació desinformen, els jutges condemnen a les víctimes –“es más libre el dinero que la gente y la gente está al servicio de las cosas”-, la reflexió sobre les males temporades: “pero a veces el bajón demora en irse y yo ando de pérdida en pérdida, pierdo lo que encuentro, no encuntro lo que busco y siento mucho miedo de que se me caiga la vida en alguna distracción”-, sobre una vida que condemna a la fam –“el sistema que no da de comer tampoco da de amar: a muchos condena al hambre de pan y a muchos más condena al hambre de abrazos”-.\nAquest llibre va ser publicat l’any 1989. Quasi 20 anys després totes les paraules són aplicables al nostre present. Quina pena. Em dones una abraçada? Tinc gana.\nPublicado por Frannia en 12:45 3 comentarios:\nFotografia de Pomona\nExagerant, podria dir que em sent sola.\nExagerant, podria dir que vaig nèixer rompuda.\nExagerant, podria dir que quan els dies em van fer créixer, em van tornar a rompre. I un altre pic. I un altre. I un altre. I aquell vers d'Ángel González -"para vivir un año es necesario morirse muchas veces mucho"- va deixar d'agradar-me.\nExagerant, podria dir que som una ferida oberta (però segons d'on incideix la llum semblo una rosa).\nExagerant, podria dir que ho ompl tot de paraules perquè em sent buida.\nExagerant, podria dir que no són les flors, són els teus ulls.\nExagerant, podria dir que m'estimes, que m'estima, que m'estimen i que t'estim, l'estim, els estim.\nExagerant, podria dir que no vull deixar d'exagerar perquè aquesta exageració és la meva sensibilitat.\nPublicado por Frannia en 11:35 4 comentarios:\nHi ha persones que estimen de manera universal, que supós que és una manera bellíssima d'estimar. A les persones com jo, que amb prou feines podem estimar de manera terrenal, això ens sembla extraordinari. A les persones com jo, que difícilment podem identificar l'amor amb alguna cosa que no sigui dolor, això ens fa certa enveja. Diu el mag que la màgia no és seva, sinó de la dona que desquartitza, sense matar-la, en quatre trossos, o del conill que surt de la xistera. També té por, el mag, per això ho diu; és difícil mantenir dins les mans tanta màgia.\nEstic acostumada als comiats, els volguts i els imposats. Però sempre plor. Fins i tot, quan la que fuig som jo.\nPublicado por Frannia en 11:18 2 comentarios:


Temàtica: La Corrupció. Fem la Pastilla de sabó més gran del món. - Esperanzah\nLa temàtica principal d’aquest any, és la corrupció. Intentarem fabricar la pastilla de sabó més gran del món, utilitzant oli usat. Ens agradaria fer un paral · lelisme entre la regeneració de l’oli usat i cremat i la seva transformació en sabó, i la necessitat social que tenim com a comunitat, de netejar i regenerar la nostra societat de corruptes.\nL’economia social, que al final la fan possible les persones, també és corruptible, però es desenvolupa en uns marcs, que acoten aquesta possibilitat. Per tant, avançar cap a una economia més social i solidària, és una gran eina per lluitar contra aquest gran problema. Des d’aquestes línies, convidem a totes les entitats i empreses d’economia social i solidària ia totes les persones que formem part d’aquesta gran família, a participar del festival ja ajudar-nos a fer el sabó més gran del món per netejar per sempre la corrupció.\nSegons www.huffingtonpost.es les xifres de la corrupció a Espanya, destaca que hi ha gairebé 1.700 causes obertes en diferents òrgans judicials, més de 500 imputats en aquests procediments i només una vintena complint condemna en alguna de les presons de l’estat. Un estudi publicat el 2013 va xifrar en 40.000 milions el cost social de la corrupció a Espanya i, respecte a l’augment de fons per a la investigació, Justícia va gastar més de 10 milions d’euros en reforçar jutjats que investiguen casos de corrupció el 2012. 40.000 milions d’euros l’any. És el que ens costa als espanyols la corrupció segons un estudi de la Universitat de Las Palmas (ULPGC) que té en compte una dimensió “molt més gran” que la que reflecteixen les estadístiques oficials, que se centren únicament en l’impacte “directe” procedent de casos que surten a la llum pública i que són resolts judicialment.\nEl treball, desenvolupat per investigadors de l’Institut Universitari de Turisme i Desenvolupament Sostenible (Tides), es basa en un mètode d’estimació del cost social de la corrupció a través de l’anàlisi del seu impacte sobre la qualitat de vida dels ciutadans, segons ha explicat en un comunicat la ULPGC. Amb aquesta nova metodologia “la corrupció nacional és molt més gran que la reflectida per les estadístiques oficials i en l’Índex de Transparència Internacional”. Per això, els investigadors Carmelo J. Lleó, Jorge E. Aranya i Javier de Lleó han desenvolupat un mètode d’estimació que permet reduir els problemes de subjectivitat en la percepció de la corrupció quan s’usen enquestes a experts o ciutadans, tal com passa amb l’Índex de Transparència Internacional. Concretament, les estimacions reporten un cost social d’aproximadament 40.000 milions d’euros anuals (preus constants de 2008).\nEls investigadors destaquen que, tot i que la corrupció és un dels problemes que més preocupa als ciutadans espanyols, detectar i perseguir “és una tasca extremadament complicada, entre altres motius, per la dificultat de mesurar”. L’atur i la corrupció, són els principals problemes per a la majoria de ciutadans i ciutadanes de l’estat espanyol.\nDurant l’edició de Festival Esperanzah! Aquest any, farem la pastilla de sabó més llarga del món (més de 15 m), utilitzant més de 600 litres d’oli usat i 600 litres d’aigua.\n1. Recollida d’oli usat a través d’una campanya participativa entre veïns i bars i un punt d’emmagatzematge central a les oficines de l’associació GATS.\n2. Instal · lació d’un motlle per al procés: recuperar palets que formaran un gran contenidor de 15 metres en què es fabrica en el sabó 1.300l (equivalent a 1.300kgs).\n3. Abans de la prova es realitza amb un contenidor de 100 litres de sabó (50l i aigua oli usat 50l)\n4. Organitzar un equip de gestors del projecte i voluntaris\nMATERIALS: 50 palets, 700 litres d’oli usat, 700 litres d’aigua, 110 kg d’àcid càustic, mescladors i cargols, guants, màscares/mocadors per protegir-se de les emissions a l’atmosfera


Torna el Festival Matsuri per apropar la cultura tradicional japonesa a Barcelona : Servei de Premsa\nTorna el Festival Matsuri per apropar la cultura tradicional japonesa a Barcelona\nLa 8a edició d’aquest festival típic del Japó se celebrarà els propers 4 i 5 de juny al Moll de la Fusta de Barcelona\nEl festival està organitzat per l’Associació de Cultura Japonesa i compta amb el suport de l’Ajuntament de Barcelona, entre d’altres\nEl Festival Intercultural Matsuri, l’únic festival d’arts escèniques i música dedicat a la cultura japonesa a Barcelona, torna a la ciutat i se celebrarà els propers 4 i 5 de juny al Moll de la Fusta. Matsuri és un festival típic del Japó que se celebra a l’estiu i la seva versió a Barcelona, que arriba a la 8a edició, permetrà conèixer la cultura tradicional japonesa i la comunitat japonesa que resideix a Barcelona.\nEl festival té com a objectiu fomentar l’intercanvi cultural a través de les tradicions folklòriques, com ara el ball, l’espectacle, les cançons tradicionals i els llocs de menjar tan autèntics dels Matsuri japonesos. Aquest any el festival presentarà una programació d’espectacles de música i dansa japonesa combinant tradició i modernitat per tenir un ampli ventall de la creació japonesa i dels seus costums. Un any més, hi haurà parades amb el menjar típic que s’ofereix als festivals celebrats al Japó.\nA l’esdeveniment hi haurà demostracions de balls típics (Bon Odori) i música tradicional en viu (tambors taiko), tallers per a nens (artesania, origami i sessió fotogràfica amb yukatas) i comptarà amb el gran artista Mitsuru Nagata i la seva performance de sumi-e, tècnica altament influïda pel Budisme Zen que intenta capturar de forma condensada l’essència d’un objecte, persona o paisatge a través dels ulls del pintor.\nLa programació donarà especial importància a la qualitat dels espectacles i a la trobada intercultural a totes les activitats. Es convidaran a grups locals i del Japó per a l’ocasió, com ara Tomoko Takeda, intèrpret de tambor japonès taiko i flautes travesseres shinobue i nôkan; Tetsurô Naitô, intèrpret de tambor japonès taiko, compositor i productor; i Chieko Kojima, virtuosa ballarina que dansa al ritme dels tambors taiko del grup Kodo, entre d’altres. Les activitats seran participatives i gratuïtes.\nLa programació es complementarà amb tallers per afavorir l’intercanvi amb la resta de la ciutadania. També es consolidarà la col•laboració amb entitats locals com Casa Àsia, associacions culturals i associacions del barri de la Barceloneta perquè la repercussió sigui més gran a la ciutat.\nEl festival està organitzat per l’Associació de Cultura Japonesa i compta amb la col·laboració de San Miguel i el suport de l’Ajuntament de Barcelona, Casa Àsia, la Japan Foundation, Port Vell i el Consolat General del Japó a Barcelona.\nTot i que l’any passat la delicada situació de la pandèmia va obligar a cancel·lar el festival, en edicions passades el Festival Matsuri ha comptat amb un ampli públic local i variat i han assistit fins a més de 25.000 participants, sent aquest un esdeveniment significatiu per a Barcelona.\nPots consultar tota la programació: https://www.matsuri-bcn.com/pages/2874314/programa\nFestival Matsuri/ japó/


Ens agrada tenir cura de les persones i, sovint, això significa tenir cura de les seves llars. A casa nostra, hi tenim el que més estimem o valorem i, per això, no podem deixar de banda aquesta cobertura.\nDe vegades, la contractació d’una pòlissa de llar resulta més complexa del que ens fan creure. Una llar pot tenir característiques que la converteixin en un lloc potencialment ple de riscos. Per això és imprescindible que, en un primer pas, un professional intervingui en la prevenció i, posteriorment, en la seva cobertura.\nA banda d’això, establir les valoracions oportunes no és una tasca trivial, ja que, si no s’estableixen correctament, poden minvar molt la qualitat de la cobertura.\nA Ferrer&Ojeda donem solucions de tot tipus per a tota mena de llars:\n> Primeres i segones residències.\n> Pisos complexos i d’alt valor en contingut.\n> Habitatges en situació de despoblament.\n> Construccions amb materials complexos.\n> Mansions, masies i altres finques.\n> Continguts amb obres d’art i objectes de gran valor.\nA Ferrer&Ojeda analitzem les diverses pòlisses del mercat i adaptem les millors amb garanties exclusives per als nostres clients per tal que, en el moment de la veritat, la vostra pòlissa de llar us resolgui els problemes i pugueu tornar a la normalitat.


El missatge de Guardiola després de la coronació del Liverpool\nBarcelona, Catalunya. Divendres, 26 de Juny 2020. 09:57\nPep Guardiola és elegant en la victòria i en la derrota. Aquest dijous, el seu Manchester City va perdre a Stamford Bridge contra el Chelsea (2-1), fet que va permetre que el Liverpool guanyés la lliga anglesa per dinovena vegada a la seva història, la primera en trenta anys.\nDesprés del duel contra el conjunt londinenc, el tècnic de Santpedor va felicitar el seu rival, un equip que suma 23 punts més que el City i que només ha perdut un partit en tot el campionat. "Enhorabona als aficionats del Liverpool, a l'entrenador i als jugadors. S'ho mereixen", va dir.\nGuardiola, però, ja pensa en el següent curs. "Hem de ser més consistents. Fa dues temporades li vam treure 25 punts al Liverpool i a la següent temporada es van recuperar. Ara ens hem de recuperar nosaltres", va assegurar.\nI va afegir: "Podem veure que hem guanyat vuit de les últimes deu competicions que hem jugat, però no pots guanyar sempre. Hem de mirar-ho amb perspectiva, ser humils i veure que no es pot guanyar sempre. Aprendre perquè això no torni a passar", va sentenciar.\nBarça Per què el Barça intercanvia Arthur per Pjanic? Pau Cusí\nPortades esportives Portades que fan la feina bruta a Bartomeu Pau Cusí


Parc Natural dels Ports | Natura - Espais d'interès ornitològic | Catalunya.com\nInici Parc Natural dels Ports\nFonts del Toscar, al Parc Natural dels Ports\nAvinguda Val de Zafán s/n\n977 500 845\nEl Parc Natural dels Ports és un abrupte massís muntanyós amb zones boscoses ben desenvolupades, que destaca pel contrast amb el paisatge pla del seu voltant. Són muntanyes que arriben als mil metres d'altitud, amb el Mont Caro com a cim més alt (1.442 metres). És un relleu força vertical amb una gran quantitat de barrancs, valls estretes, cingleres, agulles i penya-segats on encara és fàcil trobar exemplars de cabra salvatge. La vegetació està formada essencialment per extenses pinedes de pinassa, pi roig, pi blanc i alzinars. Altres formacions vegetals de caducifolis són més reduïdes i estan localitzades a les parts més humides. Aquí té especial interès la diversitat de rapinyaires, amb ocells rupícoles com ara algunes espècies de voltor, d'àguiles i de falcons, i la presència d'aus mediterrànies d'ambients de brolla o boscos secs.\nLa proximitat al delta de l'Ebre, del qual s'observa una bona perspectiva des del massís dels Ports, permet combinar una visita a les dues zones en pocs dies.\nEls Ports (Horta de Sant Joan) són a 96 km de l’aeroport de Reus i a 203 km de Barcelona.\nAutopista AP-7 Barcelona-València. Sortida 34 (Reus). N-420 fins a Gandesa i T-334 fins a Horta de Sant Joan.\nLa companyia HIFE (Tel. 902 119 814) opera una línia regular que uneix Barcelona amb Tortosa. Des de Tortosa, enllaç amb els busos de la mateixa companyia que van fins als diferents pobles dels Ports.\nLínia Ca1 de RENFE (Barcelona-Tarragona-Tortosa). Des de Tortosa, cal vehicle propi o agafar l’autobús d’HIFE fins als diferents pobles dels Ports.\nCoordenades GPS X: 0.497621751638162, Y: 40.8203455190324\nAparcament, Aules, Tallers\nAdreça Avinguda Val de Zafán s/n\nCodi postal 43520


Literatura per a la independència\nPublicat per Enquatri Cromia de setembre 13, 2012\nDesprés d’aquest breu parèntesi (costa acomiadar-se de l’estiu i s’han d’aprofitar aquests ponts per fer les últimes escapades) reprenem el ritme i ho fem amb l’ànima ben patriota. Avui m’agradaria comentar-vos alguns dels llibres publicats aquesta tardor i que tracten sobre la independència:\nTornarem a vèncer. Grans discursos de grans catalans (Ara llibres), és un recull elaborat per Josep Maria Solé i Sabaté, sota l’edició d’Eduard Puigventós, dels discursos més encesos i emotius pronunciats pels nostres catalans més il·lustres i combatius. Entre altres, al llibre podem trobar les paraules de Francesc Macià, Jordi Pujol, Quim Monzó o Muriel Casals. Un recull d’una part de la història catalana de la veu dels seus protagonistes.\nDemocràcia potes enlaire. La llei contra el poble (Punto Rojo) es va presentar el mateix 11 de setembre. Es tracta d’un assaig de l’advocat Pau Miserachs en el qual recorre, sempre amb un gran ull crític, de la política espanyola i catalana des de desembre de 2011.\nPerò la independència, tant desitjada per alguns, també inspira algunes ficcions. És el cas de Tres en ratlla. Avui és el dia de la independència (Rosa dels vents), una novel·la de Santi Baró que narra l’hipotètic dia de la independència de Catalunya.\nTres suggeriments literaris per als més patriotes. Si us animeu a llegir-ne algun no dubteu a compartir amb nosaltres les vostres impressions. Fins la propera!


Curs Cecot Formació: CÀLCUL, CONTROL I REDUCCIÓ DE COSTOS amb Oriol Amat\nCÀLCUL, CONTROL I REDUCCIÓ DE COSTOS amb Oriol Amat\nDATA INICI: 12/02/2019 CALENDARI CURS\nDATA FI: 12/02/2019\n- Identificar mesures innovadores per a millorar el seu model de negoci amb l'objectiu de millorar l'eficiència i augmentar el valor generat.\n- Conèixer les possibilitats de millora de l'eficiència que ofereixen els diversos sistemes de càlcul, gestió i control de costos.\n- Identificar mesures concretes per a la reducció de costos en la seva empresa.\nCada participant rebrà com a obsequi el llibre Contabilidad y Gestión de Costes, escrit per l'Oriol Amat.\nCecot Formació us convida a un dinar cocktail a les seves instal.lacions on compartir les vostres impressions.\nOriol Amat i Salas.\nCatedràtic de la UPF Barcelona School of Management, vicedegà del Col.legi d’Economistes i vicepresident de ACCID. Autor de diversos llibres de comptabilitat i finances. És membre del consell d'administració de diverses empreses.\nLa metodologia es basa en tècniques participatives (mètode del cas, treball en grup, presentació d'informes,...) amb la finalitat de potenciar al màxim la interacció entre els participants. S'utilitzaran casos d'empreses reals de diversos sectors i grandàries.\nGerents, Propietaris, Directius d'administració i finances, comptables, Directius de producció, de màrqueting, Assessors i per a totes aquelles persones interessades a conèixer les tècniques que permetin la reducció de costos i la millora dels model de negoci.\nCÀLCUL, CONTROL I REDUCCIÓ DE COSTOS\n1. Innovar en control, costos i finances.\n2. Redisseny organitzatiu .\n3. Pressupostos i millora de l'eficiència.\n4. Tècniques basades en la gestió de costos.\n5. Reducció de costos d'estructura.\n6. Optimització dels actius i mesures relacionades amb el balanç.\n7. Mesures relacionades amb el compte de pèrdues i guanys.\n8. Metodologia per a la reducció de costos i habilitats directives necessàries.\n4.1. Cost objectiu.\n4.3. Activitats que no generen valor\n4.4. Costos de qualitat i de no qualitat.\nPreu curs Soci: 395,00 € / Preu gestió de bonificació: 60.5€ (IVA inclòs)\nPreu curs No soci: 495,00 € / Preu gestió de bonificació: 60.5€ (IVA inclòs)


POLÍTICA - 16/07/2019 17:46 / ACN/Redacció\nL'ANC exigeix unitat als partits independentistes per anar a Madrid\nAmb els pactes vergonyosos que l'independentisme ha dut a terme en diferents alcaldies i a la Diputació de Barcelona, la unitat independentista està més en perill que mai i tot fa pensar que hi podria haver un suport explícit de l'independentisme a la investidura de Pedro Sánchez. Per evitar-ho, l'ANC ha traçat un seguit de línies vermelles.\nPla general de la reunió del Secretariat Nacional de l'ANC.\nLa presidenta de l'Assemblea Nacional Catalana (ANC), Elisenda Paluzie, demana als partits sobiranistes fer "front comú" a Madrid i "no ser comparsa" de Podem al debat d'investidura de Pedro Sánchez, que es farà al Congreso els propers 22 i 23 de juliol. Després de la trencadissa d'aquesta setmana amb el pacte a la Diputació que vàrem (VEURE AQUÍ), la presidenta exigeix a JxCat i ERC o vot en contra a Pedro Sánchez o abstenció, però en cap cas, gratuïta.\nSegons Paluzie, la "Abstenció només si realment es comença a abordar el respecte a Catalunya com a subjecte polític; per tant, dret a l'autodeterminació i elements en termes de repressió", ha subratllat Paluzie. L'Assemblea reuneix aquest dissabte el seu Secretariat Nacional a Girona per fixar el paper que ha de tenir l'entitat amb la mirada posada a l'Onze de Setembre, una manifestació que la presidenta creu que ha de ser "molt exigent" amb els polítics.\nParaules clau: ANC EXIGEIX UNITAT PARTITS INDEPENDENTISTES\nUna veïna de Fogars explica les amenaces que rep de l'espanyolada en un poble amb forta presència de VOX\nATENCIÓ: Important iniciativa de l'expresident de Croàcia a favor dels presos polítics\nATENCIÓ: La Ministra Celaá deixa clar quines són les condicions... i no t'agradaran si ets independentista\nClatellot d'un tuitaire a Bartomeu per preocupar-se abans per Murcia (Que Facha Eres) que per l'Espluga de Francolí\nEl comportament més malèfic de Letizia Ortiz contra un pobre gos que va acabar devorat per animals salvatges


El CIDE participa en el X Concert Solidari Cooperatiu (27 de març) – CIDE\nInici / Actualitat / El CIDE participa en el X Concert Solidari Cooperatiu (27 de març)\nUn any més, la Unió de Cooperatives de les Illes Balears (Uctaib) ha organitzat el tradicional concert solidari cooperatiu que enguany arriba a la seva desena edició. L’acte musical es celebrarà dia 27 de març al Truit Teatre a les 18:00 hores.\nEl CIDE tendrà representació al X Concert Solidari Cooperatiu amb un grup d’alumnes de l’escola que interpretaran l’himne de l’escola que ha escrit el compositor Joan Valent.\nLes famílies interessades poden passar fins dia 11 de març per les oficines per abonar 10 euros per entrada. Posteriorment, també es podran adquirir entrades a les taquilles del teatre. La recaptació del concert anirà destinada a l’ONG ‘Sonrisa Médica’.\nAnterior Informació sobre la vaga del 8 de març, Dia Internacional de la Dona\nSegüent Obert el procés d’escolarització del curs 2019-2020


El Centre d’Estudis Vilassarencs diposita en els principals repositòris “on line” del món tota la col·lecció de “Singladures” gràcies a uns ajuts del Ministeri espanyol de Cultura. – CEV\nPosted on març 31, 2012 abril 24, 2017 by Centre d'Estudis Vilassarencs\nMercès a uns ajuts del Ministeri de Cultura el Centre d’Estudis Vilassarencs ha re-publicat “on line” tota la col·lecció de “Singladures”. S’han digitalitzat els 30 números del “Singladures”, inclosos els més antics i difícils d’aconseguir i s’han dipositat en el… repositòri de revistes “on line” més imporat de Catalunya que coordina la Biblioteca de Catalunya per tal que tothom hi tingui accés. Ho trobareu a: /http://www.raco.cat/index.php/Singladures .\nAquests repositòri està en xarxa amb d’altres com Latinindex que és el més notable lloc de revistes “on line” de l’Amèrica Llatina (http://www.latindex.ppl.unam.mx/index.php/browse/browseBySet/25050?key=S&p=1 ) i de Scientific commons que és el principal referent el l’òrbita europea i anglosaxona (http://en.scientificcommons.org/ ). Amb aquests actuació, dipositant en aquests tres repositòris la revista el CEV ha aconseguit no només garantir la consulta en tot lloc i en tot moment sinó que ha permès garantir la conservació dels estudis que els estudiosos de la nostra contrada hi han publicat durant aquests darrers 28 anys.\n← L’homenatge al pintor Vila Rufas,…\nEl Centre d’Estudis Vilassarencs diposita… →


Policies molt ben acompanyats\nActualitzada 05/12/2018 a les 10:16\nLa Guàrdia Urbana col·labora en un calendari amb la protectora Amics dels Animals del Segrià || Els fons aniran destinats a sufragar les despeses del refugi\n© Dos agents de la Guàrdia Urbana posen per al mes d'abril amb els gats Robin i Hipólito.\nProtegir i servir és el principal lema de qualsevol cos policial. En definitiva, ajudar els altres. I això és el que ha fet la Guàrdia Urbana després de col·laborar en un calendari solidari de la protectora Amics dels Animals del Segrià. Són dotze fotografies, fetes per David García Cazorla, en les quals els agents comparteixen protagonisme amb gossos i gats que en el moment de l’elaboració del calendari estaven buscant família. Alguns d’ells, actualment, ja l’han trobat.\nSón dotze fotografies en les quals es poden veure els agents en les seues diferents funcions posant amb gossos i gats del refugi. Alguns apareixen a l’escriptori de la comissaria, com és el cas de la que il·lustra el mes d’abril, amb Robin i Hipólito; o de maig, amb Caliope i Thalia, a la Seu Vella o al mateix despatx de l’intendent de la Guàrdia Urbana, Josep Ramon Ibarz, que posa per a la causa amb el gos Tro. Tota l’organització del calendari, imprès per Gràfiques Jou, ha anat a càrrec dels voluntaris de la protectora i els interessats poden adquirir els exemplars al Centre Veterinari ICANATURA, situat al carrer Penedès, número 6 de Lleida, al barri de Balàfia. El preu és de deu euros.\nEls fons que es recaptin amb les vendes d’aquest almanac serviran per poder seguir endavant amb la tasca de la protectora i sufragar despeses com el lloguer, veterinari, menjar i material per als animals. A més a més, el desig del refugi és poder comprar un terreny en el futur si aconsegueixen prou diners. Els voluntaris van escollir els gossos i gats que necessitaven una família de forma més urgència, per animar d’aquesta manera la seua adopció.


Ens plau anunciar-vos la convocatòria per formar el Jurat que deliberarà i resoldrà la 9ª Distinció Bona Pràctica en Participació Ciutadana que atorga anualment lObservatori Internacional de la Democràcia Participativa. Aquesta Distinció premia experiències participatives dutes a terme per governs locals pel seu gran dinnovació, inclusió social, èxit participatiu i com a exemple a seguir. Aquesta distinció serà entregada oficialment en el marc de la XVª Conferència Internacional de lOIDP que se celebrarà a la ciutat de madrid del 24 al 26 de març de 2014.\nEl jurat està format per membres de lObservatori Internacional:\n- La presidència: Ajuntament de Madrid\n- La Secretarà Tècnica: Ajuntament de Barcelona\n- LAntena Regional a lÀmerica Llatina: Prefeitura de Porto Alegre\n- LAntena Regional a lAfrica: Enda ECOPOP (Dakar)\nI tots els altres membres de lOIDP que vulguin participar.\nUs invitem per tant a ser membres del jurat daquesta distinció, que us permetrà conèixer amb detall tota una sèrie de polítiques públiques i propostes que sestan realitzen en diversos governs locals del món.\nCom a membre del jurat haureu destudiar les candidatures i emetre uns vots. I un cop conegut el guanyador us demanarem que no el desveleu públicament fins a lentrega pública del mateix a la Conferència. Lògicament com a membre del jurat no podreu presentar cap candidatura a la distinció.\nUs podeu inscriure al jurat enviant un correu a oidp@bcn.cat abans del 30 de novembre de 2014.


De l’imperialisme provincià | I ara… què?\nDe l’imperialisme provincià\n7 Juny 2016 ~ Arnau Fuentes\nDiuen que viatjar cura malalties. Però també en provoca d’altres. O almenys ho sembla. Una d’elles, diuen –diuen, diuen–, és el provincianisme. Darrerament se’n parla molt, d’això del provincianisme. I jo que, com Don Miguel, en llegir certes coses no solc resistir la temptació d’envestir contra elles, avui hi poso cullerada.\nAquest també viatjava molt.\nUn dels llocs comuns del provincianisme és aquell que quan un hom viatja –a Estocolm o a Varanasi–, acostuma a identificar allò que veu com més avançat o millor i intenta imitar-ne els fets diferencials, els costums o qualsevol cosa que hi trobi d’interessant. És el cas que el refranyer, en castellà, ens diu que «allá donde fueres, haz lo que vieres».\nPerò una variació d’aquesta dita ens avisa que, si no vols semblar (una mica) imbècil, «allá donde fueres haz lo que eres». Per tant, què fem quan anem a puestus? Ens comportem com realment som i mostrem el llautó, o intentem imitar als indígenes i fem, també, que se’ns vegi el llautó?\nSigui com sigui, el mateix mot «provincià» –almenys avui en dia– deixa entreveure una certa intenció despectiva: la gent que arriba a ciutat provinent d’allà on viuen les cabres –encara que de cabres, a casa, ben poques. Més aviat porcs, vaques i alguna ovella perduda. I conills. Això comporta un problema: aquella creença principalment urbana per la qual els de ciutat (o barri, o comarca, o regió o país…) pensen que són, d’alguna mena, civilitzats. I que tenen el deure d’exportar-ho.\nPerò, ai amichs, quan parlem de civilitzacions, n’estem segurs que la nostra és la més avançada? Hi torno: el problema, sempre, és creure que hom és civilitzat i, per tant, superior. És no reconèixer l’altre.\nEl fet de pensar que es pot millorar o canviar alguna cosa sovint és el que crea –o confirma– els estereotips. Per exemple, hi ha qui pensa que «es pot transformar Espanya». Estaria bé saber si aquest algú ha pensat en els qui pretén canviar. Necessiten de veritat el canvi? Per què i a partir de quin criteri? Potser no els fa cap falta –i els fa encara menys gràcia– que vingui ningú a dir-los que «això s’hauria de canviar». Però caldria pensar, primordialment i imperativa, qui coi es pensa que és aquest algú que proposa transformar la casa aliena.\nÉs més, caldria pensar si a nosaltres ens agrada gaire que vingui algú de fora a dir-nos que estem fent les coses malament –segons criteris que no compartim de forma necessària– i que ho faríem millor d’una altra manera. A la seva manera. I reblem el clau: algú s’ha parat a pensar, també, que això de «liderar Espanya» sempre ha funcionat al revés? Qui és el provincià? Qui és l’endarrerit? Qui és el cornut i acaba per pagar el beure?\nQue hi hagi cultures més avançades –de la definició d’«avançada» se n’hauria de parlar– que altres és una realitat que no implica, almenys no sempre, que una d’elles sigui superior. Donar per fet que la nostra ho és, i més encara sense tenir gaire idea de la cultura ni conèixer la gent amb qui ens comparem, sí que és provincianisme despectiu i del més galdós. Sobretot quan descobreixes que tot el que pensaves de l’altre era infundat. O quan et recorden que a casa teva hi passen coses molt semblants a les que proposes canviar.\nEls grecs són els primers que titllen als altres de retrassats –perdó, endarrerits–, de barbaroi. Com a guardians del saber –en concret del «seu» saber, que té coses precioses però també aberrants–, es dedicaren a hel·lenitzar per allà on passaven. Ara bé, comparem la civilització Persa –els que, sorpresa, es van inventar això de La Civilització™– amb el conjunt de tribus que no paraven de matar-se entre elles fins que arribà Alexandre? Una cosa és una cultura avançada i una altra és el poder militar.\nUna federalista transformadora.\nArendt, a Los orígenes del totalitarismo, dedica un capítol prou extens sobre el naixement de l’imperialisme modern. Entre les moltes coses interessantíssimes que hi diu, en destaco la visió que tenien els imperialistes, tant els anglesos com els francesos o els holandesos. No només condescendent com ara sinó totalment racista –cal recordar i tenir molt present aquesta obvietat. Els nous dominadors apreciaven als nadius, fins i tot deien que els estimaven, però no creien que fossin capaços de governar-se sols sense supervisió. Que ja fossin allà, vivint durant segles segons les seves pròpies normes –també és obvi?– no vol dir res de res per al pensament imperialista, pretesament civilitzador.\nL’imperialisme no és la construcció d’un imperi i l’expansió [de la nació] no és la conquesta, diu Arendt. Fou, com en tots els imperis moderns, saqueig i instrumentalització en favor de la nació mare. Caldria preguntar-se si el model per a fer-ho –«aplicar» el sistema administratiu i polític d’un país a un altre– és l’adient, però en realitat mai hi hagué cap intenció que els africans (o els hindús, o els algerians…) esdevinguessin millors persones, sinó que seguissin essent africans, hindús i algerians, sense –o amb una quota ben baixa– ciutadania. La diferència entre això i justificar la conquesta espanyola d’Amèrica perquè els indis no tenien ànima és nul·la.\nDe la mateixa forma, la intenció de transformar Espanya no sorgeix per ganes de millorar les vides dels espanyols –o millor dit de certes capes de la seva població– sinó que adaptin les seves vides a les necessitats dels catalans. És paternalisme condescendent. I és clar que funciona de forma bidireccional. Recordem Pdr Snchz i la comparació de les amigues.\nPerò com a mi m’interessa més el que passa aquí trobo, d’entrada, que allò de «la responsabilitat d’un poble no pot mai tancar-se en els límits territorials» és inquietant. Prou feina tenim matant-nos entre nosaltres per a haver de preocupar-nos de què passa o deixa de passar més enllà de Fraga –calla, que potser és per això… Digueu-me grillat, però crec que abans d’intervenir en els afers d’altri valdria més poder realitzar els afers nostrats.\nNi sóc ningú per imposar a algú altre la meva visió de fer les coses ni vull fer-ho. Que sí, que la política la fas o te la fan –darrera frase de l’anterior paràgraf–, però a mi m’agrada més parlar en termes de persuasió i diàleg que d’intervenció. El diàleg veu l’altre com un igual. La intervenció el veu com un inferior. L’un respecta la diversitat, l’altre busca la unicitat. Tornem-hi: qui és el provincià?\nPublicat a El Blog\t#LaCivilitzaciódiversitatEls micosimperialismeLes cabrespaternalismeprovincianisme\n< Previous Sentir la immensitat\nNext > Ni procés ni desobediència: RUI


El Jardí Deliciós: de setembre 2012\nConcurs de tardor\nPer celebrar el canvi d’estació i donar la benvinguda a la tardor, aquesta setmana farem un nou sorteig, donarem a conèixer el guanyador el dia 2 d’ Octubre del 2012 i farem l’entrega de premis el dia 3 d’Octubre.\nPer aquest concurs sortejarem una botella de vi de nous. Es un licor fet artesanalment per nosaltres mateixos amb una recepta que està a la nostra família fa més de 100 anys.\nPublicat per El Jardí Deliciós a 8:39 Cap comentari:\n- 4 pebrots de rostir vermells o grocs mitjans.\n- 4 grapats d’arròs\n- 2 salsitxes o l’equivalent en picolat\nEn primer lloc bullim l’arròs i el reservem.\nQuan ja tenim l’arròs bullit, en una paella fregim la salsitxa i els tomàquets prèviament triturats, condimentem la mescla amb la sal, el pebre i el coriandre.\nHo anem vigilant. Quan estigui fet però no torrat ho mesclem amb l’arròs i ho reservem.\nAgafem els pebrots, els netegem al raig de l’aixeta. Des de la part del rabo tallem com a 2 dits cap avall fent una “tapa”, netegem l’interior dels pebrots de llavors. Finalment els omplim amb la mescla de l’arròs i la salsitxa, ho tapem amb “la tapa del rabo”, se’ns aguantarà millor si utilitzem un escuradents com a pinça.\nEn una safata per al forn posem el pebrots farcits a 200cº uns 10 minuts. Anem mirant fins que els pebrots estiguin fets.\nServim el pebrot sencer en un plat gran.\nPublicat per El Jardí Deliciós a 7:47 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: pebrot, Receptes


Rosó, un hit naif però representatiu d’un país a l’alçada del J’attendrai francès, de l’Oh, sole mio! italià o del Lili Marlenne alemany. Per això la decisió, conscient o inconscient, dels Obeses de triar-la, precisament ara i avui, em sembla fascinant i encertada per una cultura de masses actual que es relliga amb la precedent.\nLa setmana passada, Lluís Bassets, director adjunt d’El País, oferia una nova caricatura, fent-nos triar entre Agustí Calvet Gaziel o Eugeni Xammar. En un article propi d’un país binari com el nostre (on de cada cosa només n’hi pot haver o 0 o 1), Bassets contraposava el Gaziel “periodista del segle” i “sencer”.\nFa cent anys de l'esclat de la Primera Guerra Mundial, el primer conflicte a escala internacional. Joan Safont la recorda d'una manera ben particular, a través dels records familiars, concretament, a través de la vida del seu besavi, Franciscu Sisa Albert.\nManuel Cuyàs publica El nét del pirata (Proa), memòries d'un jove que ha estat mestre, gestor cultural i periodista. Joan Safont l'ha anat a veure a casa seva i han resseguit junts el barri on va créixer, al nucli de la Plaça Santa Anna de Mataró.\n“La Sicilia non vuole cambiare”\nL’any 1958, Giorgio Bassani publicava Il Gattopardo a la casa editorial Feltrinelli. Giuseppe Tomasi, Príncep de Lampedusa, un melancòlic aristòcrata lletraferit, havia intentat debades publicar en vida una obra massa escèptica i decadent per l’ideologitzada postguerra mundial de la Itàlia republicana.


Desplegament dels nous agents de Mossos: “Per fer bé la feina calen efectius” | Diari Sant Quirze - News SQ\nInici » a-ultimesnoticies » Desplegament dels nous agents de Mossos: “Per fer bé la feina calen efectius”\nEl conseller Joan Ignasi Elena ha donat la benvinguda als nous agents de Mossos a Tarragona i Manresa\nSOCIETAT. El conseller d’Interior, Joan Ignasi Elena, ha donat la benvinguda als nous agents del cos de Mossos d’Esquadra que avui comencen a patrullar, en un període de pràctiques de 12 mesos, a les diferents regions policials de Catalunya.\nEl conseller, acompanyat el director general de la Policia, Pere Ferrer, ho ha fet des de Tarragona i Manresa, on ha donat personalment la benvinguda als nous agents.\nEn concret, a la ciutat de Tarragona s’incorporen 12 agents nous de seguretat ciutadana i 90 agents a tota la Regió Policial Camp de Tarragona. A Manresa, 15 agents nous comencen a donar servei des d’avui a la ciutat i, en el conjunt de la Regió Central són un total de 77.\nLa mitjana d’edat dels 693 nous efectius és de 28’3 anys, un 39,16% tenen estudis universitaris i un 29’63% són dones (200).\nEl conseller ha posat en valor que “després de molts anys d’aturades de contractacions i creacions de noves places, la incorporació de nous agents al cos és especialment rellevant”. “Per fer bé la feina necessitem efectius”, ha manifestat .\nElena ha destacat que “anirem a més. A aquests agents que s’han incorporat en aquesta promoció caldrà sumar-hi les 860 noves places que convocarem l’any vinent. Cal garantir la seguretat pública del nostre país, això vol dir garantir els drets i llibertats dels ciutadans i per fer-ho és necessari posar-hi mitjans, vol dir posar més efectius”, ha afegit.\nElena ha agraït als ajuntaments “el seu esforç i la seva dedicació per garantir la seguretat pública a les ciutats i al territori”. “La coordinació amb les policies locals és molt positiva, l’esforç que es fa des dels ajuntaments és molt intens. Treballant de la mà, posant-hi coordinació i també mitjans, és la manera”, ha dit.\nEn aquest sentit, el conseller ha destacat que enguany també s’incorporaran al cos 400 vehicles nous, a banda dels 400 incorporats ja l’any passat, la licitació per a la contractació de nous vehicles i la nova uniformitat que serà una realitat els propers mesos.\nA la resta de Catalunya, s’han incorporat 152 agents a la Regió Policial Metropolitana Barcelona, 75 a la Regió Policial Metropolitana Nord, 76 a la Regió Policial Metropolitana Sud, 134 a la Regió Policial Girona, 45 a la Regió Policial Terres de l’Ebre, 52 a la Regió Policial Ponent, 53 a la Regió Policial Pirineu Occidental, i 21 a l’Aeroport i Metro. En el cas de la regió policial de Girona, a més, s’hi sumen efectius provinents de la sala regional.\nDesprés de molts anys sense convocatòries d’accés a la PG-ME, les darreres tres promocions han servit perquè des del 2019 es recuperin les pèrdues d’efectius arreu del territori. L’any 2018 hi havia adscrits als serveis centrals un total de 2.503 agents i enguany s’hi compatibilizen 2.641, que sumats als agents de les ABP i als agents dels serveis regionals, computen un total un total de 17.904 agents a la Policia de la Generalitat- Mossos d’Esquadra.\nDiari Sant Quirze Manresa mossos de Manresa News SQ Policia de la Generalitat-Mossos d'Esquadra\t2021-10-11


'Amb el pla B de l'ANC ja no hi haurà marxa enrere' - VilaWeb\nLa campanya 'Signa un vot' fa aquest cap de setmana la primera recollida de signatures en massa en favor de la independència · En parlem amb Rosa Alentorn\nMés de tres mil apoderats voluntaris de l'Assemblea Nacional Catalana (ANC) es desplegaran aquest cap de setmana per totes les comarques per recollir signatures en favor de la independència. És una nova fase de la campanya 'Signa un vot', que forma part del pla d'actuació del 2014 per a arribar a la independència, un pla que l'ANC presenta aquest vespre. L'entitat vol recollir com més signatures millor per demanar al parlament que exhaureixi totes les vies per a convocar una consulta i, si no és permesa, que declari la independència. Ja fa mesos que ha fet proves pilot de la campanya, basada en el dret de petició, i demà i demà passat farà la primera recollida multitudinària de signatures. Un nou gran desafiament per a l'ANC, diu la responsable, Rosa Alentorn, en aquesta entrevista. També recorda que el dret de petició 'és un dret fonamental reconegut a l'estatut, a la constitució espanyola i als tractats internacionals, perquè qualsevol individu pugui demanar què vulgui a qualsevol organisme.\n—Com funciona el dret de petició?\n—Es tracta d'omplir un formulari, demanant allò que hom vol i posant-hi les dades personals, que es lliura a la comissió pertinent de l'organisme a què es vol adreçar. Nosaltres ens en servirem per demanar allò que volem, la independència. De fet, és una instància, en què tothom demana el mateix: si una persona sola demana una cosa potser no és gaire efectiu, però si ho demana molta gent donarà més bons resultats.\n—Què hi demana l'ANC, en aquesta instància?\n—Que els nostres diputats facin tant com puguin perquè es pugui dur a terme la consulta, a què tenim dret com a societat. Ara, si l'estat espanyol ho impedís o no reconegués els resultats, demanem que els nostres representants electes considerin cadascuna d'aquestes instàncies com un vot pel sí i declarin la independència. És un suport molt clar a qualsevol decisió política que hagin de prendre els nostres representants polítics.\n—N'heu parlat amb els partits, de què faran quan rebin les peticions?\n—La feina dels nostres polítics és aconseguir la consulta, i en això tenen tot el nostre suport. La campanya és un instrument de la societat per a poder dir clarament què vol, sense esperar que li ho demanin. Perquè en cas que no li ho demanin ja ens haurem expressat. Ara els polítics han de treballar al màxim per fer possible la consulta, que ja ho fan.\n—És, doncs, un pla B?\n—Sí, però, a més, creiem que amb aquest pla B ja no hi haurà marxa enrere. Això ja no serà una estatística feta per a un mitjà trucant per telèfon, sinó que quedarà molt clar qui vol la independència, amb noms, cognoms i carnet d'identitat.\n—Després de mesos treballant-hi, aquest cap de setmana feu una recollida a gran escala. Com funcionarà?\n—Es pot anar a qualsevol dels punts de recollida, que funcionaran dissabte de 10.00 a 20.00 i diumenge de 10.00 a 14.00. Hi haurà apoderats, que són ciutadans formats i acreditats per a recollir les signatures. Hom hi podrà omplir la instància i ells, a més de resoldre possibles dubtes, validaran la identitat dels signants. La instància es diposita en una urna, perquè això que fem, ni que sigui d'una manera diferent, és votar, i una urna representa això que volem fer, votar. L'urna és custodiada pels apoderats de cada taula, que seran responsables que ningú no tingui accés a les dades privades dels signants fins que no hagin arribat al parlament.\n—Quan és previst de fer-ho arribar al parlament?\n—De primer prevèiem que fos abans del 31 de maig, que és quan parlàvem de convocar la consulta. Ara que ja tenim data i pregunta, podem anar més enllà, tot i que la situació és molt canviant i dependrà el context que ens anem trobant.\n—Hi haurà més caps de setmana de recollida en massa?\n—Pensem fer-ne un altre, cap a la primavera. Dependrà de la situació política que ens anem trobant aquestes setmanes vinents, perquè el 2014 serà mogut. No és pas una recollida de signatures normal: és un procediment rigorós que demana una estona de dedicació, i amb un sol cap de setmana no es pot aconseguir que tothom qui tingui ganes de signar pugui fer-ho. Es continuaran recollint signatures cada cap de setmana a diversos punts del territori, i segurament més endavant farem una segona recollida multitudinària.\n—Tot un desafiament…\n—És un desafiament perquè vol temps. És més lent que no recollir simplement signatures. Però en aquest temps que fa que hem començat la campanya hem pogut comprovar que la gent ho entén. Li agrada que li ho expliquis, entén la rigorositat i que fer-ho d'aquesta manera pot ser una eina molt útil. La gent està encantada d'esmerçar uns moments de la seva vida a llegir-s'ho bé i rebre les explicacions de l'apoderat.\n—De què serviran tots els formularis?\n—És un gran aval. El reglament en què es basa la campanya ha estat dipositat davant un notari. Jurídicament, ha estat molt estudiat. Qualsevol organisme o entitat que vulgui saber com s'han recollit les signatures tindrà aquest procediment. La representativitat d'aquestes signatures quedarà molt clara, i internacionalment serà un aval.\nEl pla d'acció del 2014\nL'ANC farà tot un seguit d'actes aquest vespre en què presentarà el pla d'actuació del 2014 per arribar a la independència. L'acte central serà a l'aula magna de la Facultat d'Economia de la Universitat de Barcelona, amb la presència de la presidenta de l'ANC, Carme Forcadell, i els coordinadors dels projectes de l'entitat. Amb el lema 'Via Catalana 2014: què farem per arribar a la independència?', l'ANC detallarà els projectes que durà a terme enguany. A més de la campanya 'Signa un vot', el pla també inclou els projectes 'Un sol poble', amb què vol consolidar i ampliar la majoria social favorable a la independència; 'El país que volem', per a començar a treballar en la Catalunya del demà; 'Catalunya al món', per a internacionalitzar el procés; i 'De la desobediència a la sobirania'.\nL'acte es farà a Barcelona (19.30), Girona (20.00), Lleida (19.30), Tortosa (18.30), Vic (19.30) i Artés (19.30).


Lisboa-Barcelona, a un altre ritme\nANTONIO BAÑOS ·05/04/2011 - 00:22h\nXalok - Barcelona, a la foto, i Lisboa haurien de tenir esperit de rebel·lia i anar a una altra velocitat. m. á. Torres\nLa dolça però ferma veu de l'Ana Bacalhau, vocalista del grup Deolinda, canta allò de: "Que mundo tão parvo/ onde para ser escravo é preciso estudar". És a dir: quin món més burro que fins i tot per fer d'esclau has d'estudiar. És la tornada de la cançó que aplega com a himne centenars de milers de joves portuguesos que comencen a organitzar-se en el desencís i la ràbia; tal com abans ho van fer grecs, irlandesos i britànics. Són l'anomenada geração à rasca (generació en precari) que coreja la cançó Parva que sou, dels Deolinda, el nou hit, el nou Grândola, vila morena del mileurisme lusità.\nA l'altre racó de la Península, el poble català es bressola amb el nostre inofensiu i llustrós pop d'aparador. Són els avantatges de la no-independència. El nostre destí i la nostra queixa queden camuflats entre la imperial draperia de l'Estat.\nEl laberint s'enreda: podríem ser rics però som pobres. Però som massa rics encara per deixar d'empobrir-nos\nLa comparació entre Portugal i Catalunya ha fet fortuna aquesta setmana arran de l'article de Ralph Minder al New York Times del dia 31 de març passat. El text, tot repassant les desgràcies de l'economia espanyola, parlava del dèficit català (pràcticament una atracció turística per a economistes d'arreu) i recordava que Catalunya suposa per a Espanya el 16% de la població, el 19% del PIB i el 27% de les exportacions. Per rematar la descripció al lector de la Gran Poma, es deia que la nostra economia té la mida de la de Portugal. Així doncs, és possible pensar que, si fóssim un país independent de la Unió, ens trobaríem en una situació semblant a la portuguesa. És a dir, a punt de ser rescatats per la providència alemanya. Com que aquest no és el cas, el Ministeri d'Economia, en comptes d'albirar un rescat per engegar el motor català i provar de refrigerar l'economia espanyola a la manera de Fukushima, ens diu que les decapitacions pressupostàries d'en Mas són només "el vermú" i que esperen de nosaltres un seppuku complet i ben esbudellat.\nPer acabar d'embolicar la troca, Kenneth Rogoff, execonomista en cap del Fons Monetari Internacional, ha declarat que "Catalunya aïllada seria un dels països més rics del món". El laberint s'enreda. Podríem ser rics però som pobres. Però som massa rics encara per deixar d'empobrir-nos. A més, les dades d'atur del març del 2011 que ahir es van fer públiques ens han coronat com a reis de l'atur espanyol amb 611.000 persones sense feina.\nL'any 1640 sovint surt en les converses més aviat cordials, entre portuguesos i catalans. Ambdues nacions van encetar aquell any el camí de la seva llibertat però la nostra, més petita i menys múrria potser, va quedar en aquests llimbs espanyols del ni sí ni no. Portugal ens mostra que hi ha una altra manera de ser ibèric. Els federalistes catalans sempre van ser uns iberistes de soca-rel convençuts que la presència d'una nació de matriu no castellana equilibraria qualsevol construcció estatal a la Península. Avui ells s'enfonsen i a nosaltres ens escanyen. Mentre Catalunya, tot escoltant Manel, va a la recerca d'una armadura que li escaigui, Portugal s'emprenya i remata la cançó de Deolinda cridant: "Eu já não posso mais!/Que esta situação dura há tempo demais". Potser Lisboa i Barcelona si no per tren, per esperit de rebel·lia, hauran d'anar començant a agafar una altra velocitat.


Comercial Química Massó S.A. s’uneix al grup d’empreses col·laboradores de SÈLVANS | Associació Sèlvans\nL’empresa – amb seu a Barcelona i que es dedica des de 1960 a la distribució d’especialitats químiques de diferents sectors – acaba de signar un acord de col·laboració sobre 5 anys amb SÈLVANS, per tal d’implicar-se activament en la preservació i custòdia dels boscos de més alt valor ecològic que tenim a Catalunya.\nConcretament, Comercial Química Massó S.A. apadrinarà un bosc mediterrani centenari d’un mínim de 15 hectàrees d’entre els que SÈLVANS ja té identificats, però que corren el risc de perdre’s si no s’hi desplega proactivament la custòdia amb la respectiva propietat forestal. L’acció es durà a terme dins l’àmbit de treball de SÈLVANS de la Serralada Transversal.\nUn cop preservat, aquest rodal serà un perfecte candidat per entrar a formar part de la xarxa catalana de boscos gestionats a dinàmica natural, una infraestructura verda essencial, la construcció de la qual ja respon a un mandat normatiu i estratègic vigent a Catalunya, i que SÈLVANS proposa que abasti inicialment un 5% de la nostra superfície arbrada per l’any 2030. A la vegada, l’acció es troba totalment en línia amb l’avenç del “Pacte Verd Europeu”, tant de l’Estratègia de la UE sobre Biodiversitat, com de la nova Estratègia Forestal Europea, ambdós documents en plena fase de desplegament, i que seran clau per impulsar una nova economia verda.\nLa preservació del “Bosc centenari Comercial Química Massó” es farà efectiva sobre un període inicial d’entre 15 i 25 anys mitjançant el pagament a la respectiva propietat forestal d’una compensació econòmica pel fet de gestionar a lliure evolució natural aquests sectors de bosc de les seves finques; això implicarà no dur-hi a terme aprofitaments fusters i intervenir-hi el mínim possible durant la vigència de l’acord (amb vocació de renovació a perpetuïtat), amb l’objectiu de que la natura hi pugui desplegar tot el seu potencial i esplendor, així com els múltiples i enormes serveis ecosistèmics que la seva biodiversitat genera, també per a la societat i el nostre benestar.\nPer a la respectiva propietat, la proposta de SÈLVANS representa una veritable oportunitat per valoritzar el seu patrimoni forestal més singular, a la vegada que diversificar la seva producció forestal. Com a nova font d’ingressos, aquesta li permetrà per exemple dur a terme actuacions de prevenció d’incendis forestals, d’obertura d’espais oberts, de foment de la biodiversitat, de recuperació de patrimoni històric-arquitectònic, així com també de millora de l’estructura de les masses circumdants que sí tenen vocació fustera.\nPer a l’empresa, la implicació en el projecte li aporta tot un valor afegit vinculat al desplegament pràctic de la seva responsabilitat social corporativa i sistema de gestió ambiental, en primera instància per equilibrar la seva petjada ecològica; tant en relació a la seva ocupació del sòl, com properament en relació a les seves emissions de gasos amb efecte d’hivernacle, que l’empresa voldria compensar a través d’un innovador crèdit de carboni que SÈLVANS esta impulsant, vinculat a la preservació d’aquests embornals de carboni i ecosistemes forestals més resilients.\nAmb l’apadrinament d’aquest tresor natural extraordinari l’empresa també guanya un espai de qualitat i harmonia on portar-hi el seu personal propi, clients i proveïdors, i sensibilitzar-los sobre la urgència d’actuar davant la pèrdua global de biodiversitat, i la crisi climàtica.\nAmb tot, recolzant el projecte l’empresa contribueix a avançar un mínim de 7 Objectius de Desenvolupament Sostenible en el seu entorn més proper (ODS 15, 3, 13, 6, 8, 7 i 17).\nDes de 2017, moment en que SÈLVANS adquireix personalitat jurídica pròpia després de més de 10 anys com a programa, 9 empreses grans, mitjanes i petites ja s’han sumat a l’esforç col·lectiu que representa preservar els nostres darrers boscos centenaris, com a patrimoni únic i irreemplaçable que necessita d’una preservació urgent. Entre totes aquestes empreses (i sumant-hi la implicació de persones individuals i famílies) SÈLVANS ja ha aconseguit salvaguardar una superfície total de 159,29 hectàrees mitjançant un pagament per serveis ambientals, fórmula que beneficia a la natura, a la seva propietat, i al territori, i que serà clau per promoure una veritable transformació ecològica i social.\nSÈLVANS i Comercial Química Massó fan una crida a noves empreses a implicar-se activament en la preservació de nous tresors forestals, com a llegat per a la natura, i per a les generacions presents i futures. Us animem a posar-vos en contacte amb SÈLVANS a través de info@selvans.ONG !\nFotografia: José Miguel Garcia (en representació de l’empresa) i Jaume Hidalgo i Colomé (coordinador general de SÈLVANS) segellen l’acord de col·laboració durant una visita a un dels boscos candidats a ser preservats per Comercial Química Massó.


EFE Beirut 11/03/2015 11:04\n651x504 Captura de l'últim vídeo de l'Estat Islàmic Captura de l'últim vídeo de l'Estat Islàmic\nEl grup terrorista Estat Islàmic (EI) ha publicat aquest dimecres un vídeo propagandístic en què un menor suposadament assassina a un home acusat d'espiar per al Mossad, els serveis secrets israelians, a Síria. En la gravació, de tretze minuts i mig de durada i difosa a internet, es pot veure, al costat d'un combatent adult de l'EI, el menor d'edat, vestit amb uniforme militar, que presumptament ha mort la víctima. El nen obre foc contra el presoner després d'un discurs en francès del milicià adult en el què amenaça Israel.\nAbans de la seqüència de l'assassinat, la cinta, l'autenticitat de la qual no ha estat comprovada, comença amb el relat de la víctima, identificada com Mohamed Said Ismail Musalam, que explica davant la càmera com suposadament va ser captat pel Mossad. Musalam, que afirma que és àrab israelià i resident a Jerusalem, narra la seva captació pels serveis secrets d'Israel i com el seu pare i el seu germà el van convèncer perquè treballés per al Mossad.Segons aquesta aparent confessió, la intel·ligència israeliana li va proposar viatjar a Síria per infiltrar-se en l'EI, on va ser descobert pels jihadistes després que truqués al seu progenitor.\nAl final del vídeo els extremistes identifiquen amb fotografies i amb les seves dades personals i llocs on resideixen a diversos àrabs israelians, entre ells el pare i el germà de Musalam, als quals acusa de col·laborar per al Mossad.\nAquesta és la segona gravació dels jihadistes en què apareix un menor que assassina a presoners. La primera va ser difosa al gener i en ella es veia com aparentment un nen matava dos suposats espies russos a Síria, que s'haurien infiltrat entre els radicals.


Nova campanya per identificar els gossos a la Seu — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Nova campanya per identificar els gossos a la Seu\nNova campanya per identificar els gossos a la Seu\nLa Policia Municipal donarà unes plaques als propietaris i actualitzarà el cens caní La mesura s’implantarà de forma progressiva a partir del mes de gener\nGos - Taca\nL’Ajuntament de la Seu d’Urgell iniciarà el pròxim mes de gener una campanya perquè els propietaris de gossos de la ciutat els identifiquin amb una placa. La mesura servirà per actualitzar el cens caní de la Seu, i, alhora, per evitar que els agents de la Policia Municipal no hagin de demanar la documentació de l’animal, evitant molèsties als propietaris.\nLes plaques es canviaran cada dos o tres anys i faran que no hi hagi donats d’alta animals que han mort, han desaparegut o bé que s’han traslladat de domicili. “Així no era possible controlar-ho amb els sistema de xips”, comenta l’inspector urgellenc, Josep Martínez. Seran els agents de la Policia Municipals els qui entregaran als propietaris al placa censal i un full informatiu.\nEls agents han obert en els últims mesos més de vint-i-cinc expedients a propietaris de gossos per incomplir l’ordenança de possessió d’animals de companyia. En la majoria dels casos el propietari no disposava de la documentació de l’animal o no el portava lligat.


Contra la immunitat i l'hiperpoder de jutges i fiscals - Diari de Girona\nContra la immunitat i l'hiperpoder de jutges i fiscals\nlluís busquets i grabulosa 07.02.2021 | 23:42\nContra la immunitat i l'hiperpoder de jutges i fiscals Diari de Girona\nEl que va passar amb els Carrasco (Adri i Tamara) és un escàndol. Acusats del pitjor (sedició, rebel·lió i terrorisme), resulten amb causa absolta o arxivada després de pagar-ho amb anys de confinament o exili. I ens hem de creure que la justícia espanyola és neutral, que no s'ha volgut criminalitzar els CDRs ni l'1-O? Es pot brandar la pitjor de les acusacions contra algú i que acabi amb absolució sense que passi res als responsables acusadors? A Espanya, sí: els jutges i fiscals ho fan i no els passa res. Quan a un enginyer li cau un pont, en paga les conseqüències. Fiscals i jutges no paguen mai res. Són in?vio?lables? No. Segons la Constitució, són «independents, inamovibles i responsables i sotmesos únicament a l'imperi de la Llei» (art. 117,1). Responsables? De què? El president del CGPJ fa dos anys que està caducat i segueix fent nomenaments. S'imaginen un despatx d'enginyers amb el responsable inhabilitat i que seguís signant obres públiques? Doncs el poder judicial actua així. El programa Salvados del passat dia 24, on van parlar dos exjutges i un fiscal, va ser un escàndol. Que avui el TSJC ens hagi de confirmar si hi haurà o no eleccions el proper 14 també ho és. Sandro Rosell, absolt. Trapero, absolt (pels mateixos fets que d'altres tribunals han trobat gravíssims). Els parlo del cas Judes, amb nou joves acusats de tinença d'armes? De l'afer Volhov? Del desvergonyiment de tornar a jutjar Otegi per uns fets ja jutjats, com no succeeix enlloc del món, emparant-se en el fet que el TEDH va considerar que la sentència condemnatòria vulnerava el seu dret de jutge imparcial? El ridícul que els nostres jutges i fiscals fan a Europa demanant extradicions com la de l'exconseller Lluís Puig per fets que allà es consideren simples manifestacions legals, resulta inenarrable. El poder judicial mai no havia tingut el poder que té actualment. Mai.\nPablo Hasél té deu dies per entrar a la presó per injúries a la Corona.\nA soles amb Joe Biden.\nUn exemple ben diàfan. En les eleccions republicanes del 16-II-1936 les forces d'esquerra van constituir el Front Popular, que a Catalunya va prendre el nom de Front d'Esquerres. Aquí tenien un objectiu prioritari: decretar una amnistia per als presos a causa dels fets del 6 d'octubre del 1934 (el delicte de Companys i el seu govern havia estat declarar la independència), el retorn dels consellers empresonats i la recuperació de la Generalitat. El poeta surienc Salvador Perarnau, dos dies abans de les eleccions, per animar a participar-hi i a canviar l'estat de coses, al Diario de Gerona (14-II-36), publica un poema de batalla titulat «Amnistia!». Entre altres coses, hi diu: «Hi ha homes que pateixen durament/ perquè s'alçaren contra uns miserables/ que s'amaguen contínuament/ darrere de la creu com uns diables.// Hi ha germans que ploren oprimits/ sota un jou que els ofega amb tirania,/ perquè volien esquinçar les nits/ i aixecar la bandera d'un nou dia.// [...] I cal trencar el grilló que els oprimeix/ darrere de la reixa fratricida./ Amb el teu vot pots treure el que pateix/ perquè un jorn defensà la teva vida!// Amnistia! Amnistia! Alcem el clam/ que s'estengui per totes les contrades./ Germans de les ciutats! Obrers del camp!/ Obrim les portes durament barrades!...»\nLes esquerres guanyaren les eleccions i el 21-II, només cinc dies després de les eleccions, la Diputació Permanent de les Corts votà l'amnistia pels fets del 34. (Les Corts senceres, no; la Diputació Permanent!) Perarnau, un home d'ERC, com a vicepresident del Casal Federal del Guinardó de Barcelona, va intervenir en l'acte de recepció i d'homenatge als consellers alliberats de la presó. Que no hi havia jutges i fiscals? I tant que n'hi havia! Com hi havia la canilla d'oposició de dretes! Però Azaña sabia manejar la política a més de saber història. El problema dels polítics espanyols dels darrers temps és que no saben ni manejar la política ni història de Catalunya. Ara ens volen fer creure que la Constitució prohibeix l'amnistia, malgrat la Llei del setembre de 1977; i no: l'art. 62 j) diu simplement que el rei exerceix el dret de gràcia i que «no podrà autoritzar indults generals». Però els indults no són amnisties. «Amnistia», ve d'«amnèsia», un mot grec que inclou «oblit» i «perdó». Popularment vol dir començar de zero; jurídicament extingeix qualsevol responsabilitat penal. Ja no hi ha exculpables com en l'indult, sinó innocents per extinció de la figura delictiva...\nEl 1936, amb les esquerres al Govern, hi va haver amnistia i retorn de presos (com n'hi havia hagut l'any 1930, que afectà als acusats del Complot del Garraf!). El 2018 les esquerres i les forces nacionalistes catalanes ajudaren Sánchez a guanyar la moció de censura a canvi de res. Bé, sí: d'una trobada amb Torra a La Moncloa el 20-VII-18 i una altra a Pedralbes el 20-XII-18, en què un dels acords va ser desjudicialitzar la política (es devia complir inhabilitant el president!). A les eleccions del novembre del 2019, amb el primer Govern de coalició d'esquerres, ningú no va moure res pensant en Catalunya. La reunió a La Moncloa del 26-II-20 entre els dos governs havia de ser la primera de les que havien de fer successivament cada mes. Ni això. Ni aquestes reunions no pot aportar com a èxit ERC a la campanya de les properes eleccions. Sánchez no és Azaña. Li fan por els seus propis barons, la premsa madrilenya, els jutges i els fiscals.\nPer a aquest 2021 s'han de substanciar molts plets: el de la macrocausa del Jutjat 13, que es jutjarà a la secció 21a de l'Audiència de Barcelona, 117 dels quals acusats de malversació; el de dos excàrrecs d'Economia com L. Salvadó i J. M. Jové, al TSJC; el dels síndics de l'1-O que seran jutjats al penal núm. 11 a primers de març; el de Josep Nuet; el de l'assetjament del Parlament català el 12-VI-2011; el del recurs contra l'arxiu del cas dels professors de Sant Andreu de la Barca; el dels set alcaldes processats; el del segon judici de Quim Torra; el dels ME acusats d'encobrir Puigdemont; els de les causes contra els CDRs i Tsunami Democràtic; el de l'affaire dels Pujol; el del cas 3% de CDC... Per no parlar, de fora de Catalunya, de la caixa B i la Kitchen –ara que Bárcenas vol tornar a parlar– ni de Villarejo, ni dels EROs d'Andalusia ni del rei emèrit... Altrament el TC, més enllà del tema de l'aplicació del tercer grau als presos polítics catalans i de l'aplicació del punt 100.2 del Reglament penitenciari, ha admès a tràmit els recursos dels presos polítics catalans per frenar la internacionalització del cas al TEDH. I veurem com hi juga...\nEl poder judicial s'ha convertit en un poder absolut: el poder. I la Constitució de 1978 no ho dissenyava pas així. Ni els jutges podien executar res (i a Catalunya han prohibit tres presidents votats pel poble) ni el TC tenia poders punitius. Cal tornar a rega jutges i fiscals. Ja sé que es tracta de posar el cascavell, no a un gat, sinó a un grup de lleons que se la campen a pler, però una primera mesura hauria de ser fer-los responsables d'acusacions o sentències gratuïtes. Acusar debades és malbaratar diners de tots. Fem-los responsables d'una vegada. No hi pot haver jutges impunes.


Ramon Cabrera i Grinyó – laveujovetv.cat\n21 octubre 2019 Leave a Comment Written by Artur\nEl gran carlí català\nEl general Ramon Cabrera, se li digué el tigre del Maestrat, l’heroi que va participar a les tres guerres carlines, (fet ignorat per molts que el senyala tant sols a la Primera), va morir el 24 de maig de 1877 al sud d’Anglaterra.\nMolts es preguntaran perquè morí a Anglaterra. L’explicació s’explica:\nEl seu segon exili, fou al Regne Unit. Allí Cabrera va contraure matrimoni el 1850 amb Marianne Richards, una dama anglesa molt rica membre de l’alta societat britànica, propietària de moltes propietats al comtat de Surrey, en la zona rural del sud d’Anglaterra. Amb Marianne hi va estar casat durant 27 anys gaudint d’una vida plena de comoditats. El matrimoni feu nombrosos viatges per Europa, de plaer i també per a contactar amb l’alta diplomàcia carlina. Tingueren cinc fills (tres homes i dues dones), però cap d’ells heretà el geni i el caràcter del pare.\nRamon Cabrera va morir uns mesos després de la tercera capitulació carlina a la seva mansió anglesa, en on la seva vídua anys després encara hi batejava avingudes, carrers i cases del poble amb els noms de Cabrera, Morella, El Ter, Tortosa, alguns dels quals encara avui hi perduren. Marianne Richards morí en 1915. Les tombes del matrimoni es poden visitar encara prop de l’església ubicada en els terrenys de la propietat.\nLa figura del general Ramon Cabrera\nRamon Cabrera i Grinyó va néixer a Tortosa, 27 de desembre de 1806, fou el comandant en cap de les forces carlines a la zona del Maestrat durant la primera guerra carlina i la dels Matiners durant la segona, actuant també de conseller a la tercera . Gran figura del moviment insurreccional carlí, destacà per les seves dots militars i estratègia en el camp de batalla. Ramon Cabrera deixà els seus estudis al seminari per incorporar-se als partidaris del pretendent Carles V.\nL’exèrcit liberal va creure al principi que podrien acabar amb les partides carlines, aplicant polítiques de molta duresa, com la d’afusellar sistemàticament tots els oficials carlins que eren fets presoners, i en moltes ocasions també els soldats i fins i tot els ferits. Per contra, durant més d’un any els carlistes Manel Carnicer (també català) i Ramon Cabrera deixaven en llibertat els presos que en feien. Carnicer era el primer líder de les forces carlines d’Aragó i del País Valencià i Baix Aragó. A la derrota de Maials fou fet presoner i afusellat. Immediatament Cabrera el substituí, donant un nou i gran impuls a la guerra, a l’aconseguir formar un autèntic exèrcit a partir de la munió de partides disperses i mal organitzades que hi havia en aquell moment. En aquell moment també va decidir la política de duresa iniciada pels lliberals, com aplicar la de pena de mort a varis alcaldes llibreals de la comarca d’Alcanyís. Com a represàlia, els lliberals amb el vistiplau del capità general de Catalunya, l’isabelí Francisco Espoz y Mina (un heroi militar de la guerra del francès), féu afusellar a la mare de Cabrera a Tortosa. Aquest cruent fet va endurir Cabrera, que va respondre ell també amb una guerra sense quarter, durant les batalles d’Ulldecona i el setge a Gandesa.\nEls liberals, que tan sols feien ressò (com passa ara amb un bàndol) de les atrocitats de Cabrera i no de les seves, van llançar una campanya difamatòria sobre la seva crueltat, denominant-lo el Tigre del Maestrat\nLes gestes de Cabrera foren tantes com per arribar a conquerir la ciutat andalusa de Còrdova el novembre de 1836 en una acció d’audàcia de Cabrera i ho hauria fet a Càceres, de no ser per les noticies la batalla de Cantavella, que impulsen Cabrera a abandonar l’expedició a Castella. D’Andalusia es dirigí a Navarra i allí va participar en les batalles a Arévalo de la Sierra on fou ferit i amb greu perill de ser capturat per l’enemic, desprès va combatre a Rubielos de Mora amb èxit i a Torreblanca on fou feritnovament. El mes de febrer derrotà l’enemic, a bunyol i a Burgassot. Allí, seguin el pla de les represàlies, hi feu afusellar a 37 oficials lliberals. A Forcadell inicià una incursió per terres murcianes arribant fins a Oriola on hi obtingué un gran botí i l’allistament de noves columnes de voluntaris amb lo qual pogué presentar noves batalles i guanyar-les.\nAra res tant significat com el setge que va posar a Madrid. El 29 juny havia protegit el pas de l’Ebre per afavorir el traspàs d’una vintena de batallons i tres regiments encapçalats pel propi Pretendent, que volia arribar a Madrid i forçar la victòria final i l’acabament de la guerra. Cabrera va fer portar les barques necessàries des del delta de l’Ebre fins a Xerta. Comandant aquella avantguarda carlina va arribar a les portes de Madrid, que restava indefensa, però la indecisió de l’assalt final del pretendent Carles V, que esperava el anunciat reconeixement de la reina Maria Cristina el faria rei, esperà provocà el retard de 2 dies, amb desespero de Cabrera que veia la pèrdua d’entrar a Madrid que hauria estat la victòria la victòria final, la entronització del pretendent i el fi de la guerra. Aquella espera donà temps perquè arribessin els reforços del general Espartero i donar la volta a la truita i sofrir ni més ni menys que la derrota quan tenien la vistoria a la mà d’haver seguit el pla de Cabrera. Aquell contratemps va comportar la marxa forçada del carlins cap a Navarra. Tot tirant amunt va prendre Terol i Saragossa. El gener de 1838 prengué Morella. Aqueta victòria li valgué el títol de comte de Morella i l’ascens a tinent general, (el màxim gau militar) al mateix temps que provocava una gran temença a Madrid. Cabrera va tornar a intentar connectar infructuosament amb Catalunya atacant Gandesa. A l’octubre va obtenir una nova victòria als camps propers a Maella tot i que a l’exèrcit enemic comptava amb la flor i nata de l’oficialitat de l’exèrcit liberal. La batalla fou molt cruenta per als dos exèrcits, fins al punt que el general liberal hi perdé la vida i Cabrera en sortí malferit d’un braç. Cabrera planificà llavors un petit estat amb capital a Morella, que fou el centre de l’activitat carlina del 1838 al 1840.\nAl firmar-se el conveni de Vergara, entre l’isabelí Espartero i el carlí Maroto, acte que va quedar immortalitzat amb aquell famós quadre del “Abrazo de Vergara”, fet que significà el final de la guerra, Cabrera no el va acceptar, però trobant-se ferit i atacat por tots els exercits liberals es retirà cap a Catalunya. Després de fer una darrera i aferrissada resistència a Berga sense èxit, s‘exilià França el juliol del 1840, fet que marca el final de la guerra per a ell i els seus combatents.\nEn aquest primer exili, Cabrera estigué 8 anys a França, a l’espera que les negociacions del carlisme li permetessin de tornar. Durant aquest llarg exili, es creu que començà a considerar posicions més favorables a explorar vies d’entesa amb els partidaris del liberalisme, fet que no li perdonaren els alts càrrecs carlistes.\nLa Guerra dels Matiners s’inicià rere varies s propostes d’enllaços matrimonials entre parelles de dues dinasties i el fracàs final d’aquelles amanyagaments, intents que provocaren un nou aixecament, aquesta vegada per part també del català Benet Tristany, a Solsona (un mes abans de l’enllaç d’Isabel II), iniciant-se una nova guerra (la segona) que va durar fins al 1849. De fet fou una revolta catalana contra el govern de Madrid. En aquesta poc hi van participar el carlins de la resta d’Espanya. Tristany fou fet presoner i afusellat l’any 1847.\nCabrera, veient poques perspectives de guanyar la tercera guerra carlista és resistí a participar-hi malgrat tot, per lleialtat al pretendent Carles VI, el 1848 entrà novament al Principat com a cap suprem de les forces carlistes de Catalunya, d’Aragó i del País Valencià, i organitzà un exèrcit de deu mil homes que operà en combinació amb els republicans del brigadier Victorià Ametller.\nNo obstant, com s’ha dit, en els vuit anys d’exili a França, Cabrera havia iniciat una evolució. Les impressions que havia manifestat en el diari francès “L’Unión“, eren moderades. Condemnà la guerra civil, les divisions i els odis sospesant les ofertes promeses pel comte de Montemolín. No obstant per lleialtat al pretendent prengué part a la última guerra. Aquesta ja no tenia possibilitats, la superioritat de les forces governamentals i el fet que la guerra arrelés fora de Catalunya l’obligaren novament a refugiar-se a França l’abril del 1849 i, més tard, al Regne Unit, iniciant el seu segon exili.\nCabrera ja no va voler participar en l’intent del mes d’abril del 1860. En un escrit adreçat a Carles VI li deia que no era amb “quatre o cinc mil homes, la meitat d’ells reclutes, sense experiència, no es podia arribar a Madrid”. Pronosticà el fracàs de l’empresa i tingué raó. Tot i així, la seva dona feu un “avançament” de 60.000 francs-or per finançar els vaixells que portarien tropes addictes des de les Balears.\nLes relacions amb el nou pretendent Carles VII, foren sempre difícils. Millor dit la les del Pretendent contra Cabrera. La ira del rei per la negació de Cabrera a participar a la guerra li mogué una inestabilitat emocional que el faria reaccionar tan malament com ho feu. Ho confirma el testimoni del secretari Arjona quan explica: “Un dia el pretendiente le dijo a Cabrera con increible ligereza que “separado tú, con gran sentimiento mio, brotarán héroes iguales o mayores que tu…”. “Quanta profecia la del Sr. Rei als vint anys! comenta irònicament el secretari Arjona”. Al cap de poc, diu Oyarzun(2), comentant aquestes oscil·lacions sens dubte neuròtiques del Pretendent: «Cuando se piensa que a los pocos meses de su reinado Don Carlos abrumaba de elogios y de adulaciones y a cubrir de cargos, condecoraciones y gracias, al insultado conde de Morella, para, al poco tiempo, volver a insultarlo y calumniarlo, uno queda aterrado».\nÉs famós també «l’incident del gronxador» a Baden-Baden, balneari alemany on Cabrera tractava d’alleujar les seves xacres, resultats de les moltes antigues ferides de guerra. Carles VII, assegut en un gronxador, molest per les moltes objeccions que li feia el general a una nova aventura guerrera, li digué: «Si no amas a España como yo la amo, pobre de ti; si no sirves a la patria como puedes, te fusilo, lleno de tristeza, pero te fusilo». I afegeix el periodista Garrabou: «Encara avui sembla impossible que un “rei” adolescent o quasi, que no dominava ni un sol pam de territori, inexpert i no havent sentit xiular les bales, s’atrevís a parlar d’aquesta manera a un general de seixanta-tres anys, el geni guerrer i les seves campanyes s’estudiaven ja a diverses escoles militars d’Europa». Altres historiadors refereixen que la frase de Carles VII, pronunciada quan Cabrera havia sortit del jardí on es trobaven, fou: El día que triunfe la causa, mi primer cuidado será fusilar a Cabrera. Les paraules haurien arribat a coneixement de la comtessa, la qual féu tallar una branca de l’arbre amb el gronxador i la féu penjar a la paret del despatx del seu marit a la mansió anglesa, potser per recordar-li l’amenaça proferida. Malgrat tot, Cabrera acceptà entre novembre de 1869 i març de 1870 el comandament militar i polític del carlisme. Creà una nova organització basada en les noves Juntes provincials, de districte i locals en substitució dels anacrònics «comissaris reials», feu notables esforços per trobar finançament i quan Carles VII li oferí el Toisó d’Or del seu avi, Cabrera no l’acceptà. Però com els Pretendents continuaven actuant pel seu compte, va decidir presentar la dimissió ara de manera irrevocable, per mitjà de carta datada a Anglaterra el 31 de març del 1870. I seguí la injustícia, la dimissió del general va merèixer la condemna de l’Assemblea carlina a Vevey en la qual Cabrera va ser declarat rebel i apartat, però no expulsat,de la direcció del partit, decisió que tampoc s’acaba d’entendre.\nEn el fons de la renúncia a la direcció del moviment carlí fou una obra més de la sagacitat del líder militar quan pensava en l’estrategia de transformar el carlisme en una força política més que militar perquè defensés les seves idees en el Parlament nacional, doncs ja que feia temps que creia que no es donaven les condicions de triomf per mitjà de les armes.\nLa tercera guerra esclatà el 1872 i, tal com havia predit Cabrera, mai va tenir cap possibilitat real d’èxit. El 1875, totalment decebut acabà per reconèixer la legitimat d’Alfons XII, pensant que aquest portaria la pau.\nAlfons XII, per a correspondre, el confirmà en el càrrec de capità general i en els seus títols nobiliaris, mentre que el 20 de març del 1875, Carles de Borbó li llevava graus, títols i honors. La resposta de Cabrera no va tardar, el 26 de març redactava una carta definitiva a Biarritz que acabava així: “[…] Emporti’s V.A. les creus i títols que vaig guanyar amb la meva sang; jo conservo les cicatrius que els representen i que Déu i la Història jutgin la conducta de V.A. i la meva. Per la pau, dono de gust el que vaig guanyar a la guerra. Déu ajudi a V.A. i l’inspiri l’únic mitjà que li queda per complir un deure que pot anticipar la salvació d’Espanya”.\nVegin el que diu la història:\nEl primer aconseguiment de la restauració de les institucions constitucionals de Catalunya pels Carlins fou la jura dels furs. A fi de restaurar les abolides el 1714, els carlins reconegueren oficialment la Diputació General de Catalunya (Generalitat) l’1 d’octubre de 1874. En fou declarat President el general Rafael Tristany i Parera, que jurà els furs a Olot, seguit per Francesc Savalls. La restitució de la Diputació General de Catalunya es va aconseguir gràcies al decret que el pretendent carlí Carles VII signà el 26 de juliol de 1874 confirmant la restauració de les antigues llibertats de Catalunya. La seu de la Diputació va quedar establerta provisionalment a Sant Joan de les Abadesses, des d’on es publicà el Boletín Oficial del Principado de Cataluña des del desembre de 1874 al març de 1875.\nI fent eco a l’última missiva de Cabrera, acceptem que Déu els jutgi a tots i, nosaltres, els que seguim, també valorarem els fets i decisions per a treure’n les nostres conseqüències.\nLa prova de la personalitat del general Cabrera es la literatura que ha generat. Han escrit sobre ell: Joan Perucho, Joan Andrés Sorribes, Andreu Carranza, Benito Pérez Galdós, Pio Baroja, Juan Cepas, Antonio Gala, Fernando Martínez Laínez, i tants més.\n(1).- Santos Ladrón de Cegama va ser un militar navarrès. Descendent d’una antiga família noble, fou un militar distingit. Trobant-se a Valladolid va saber de la notícia de la mort de Ferran VII abans que el governador militar.Va ser el primer a proclamar rei a Don Carles el 6 d’octubre de 1833 a Tricio (La Rioja)\n(2).- Román Oyarzun (Olagüe, 1882 – Pamplona,1968), advocat, periodista, diplomàtic, empresari, escriptor i polític tradicionalista.