Quaderns d'Amèrica - Viquitexts\n---pàgs 13 a 42---\nIntegrar a la fe l’estoicisme popular. No s’ha fet mai. Donar espiritualment als desgraciats el seu dret de ciutadania en el cristianisme.\n¿Que no hi ha més prínceps que pagesos, a la llista dels sants?\nDéu m’ha creat com a no-res amb aires d’ésser, a fi que, renunciant per amor al que crec el meu ésser, surti del no-res. Ja no hi ha més jo, llavors. El jo és no-res. Però no tinc pas dret a saber-ho, això. Si ho sabia, ¿on fóra el renunciament? No ho sabré mai.\nEls altres són il.lusions d’ésser, per a si mateixos.\nAquesta manera de considerar-los em fa més real la seva existència, no pas menys. Car els veig en la seva relació amb si mateixos, no pas amb mi.\nPer a experimentar la compassió davant un desgraciat, cal que l’ànima es divideixi en dues. L’una, absolutament preservada de tot contagi, de tot perill de contagi. L’altra, contaminada fins a la identificació. Aquesta tensió és passió, com-passió. La Passió de Crist és aquest fenomen en Déu.\nMentre a l’ànima no s’hi té un punt d’eternitat preservat de tot contagi de desgràcia, no se’n pot pas tenir, de compassió pels desgraciats. O bé la diferència de situació i la manca d’imaginació ens mantenen lluny d’ells, o bé, si verament ens hi atansem, la pietat es barreja amb horror, disgust, por, repulsió invencible.\nTot moviment de compassió pura en una ànima és una nova davallada de Crist a la terra per a ser crucificat.\nLes ànimes absorbides en Déu que no experimenten la compassió per la misèria humana són a l’estadi de pujada, no al de davallada (fins si s’esforcen a fer bones obres).\nUn sol tros de pa donat a algú que té fam és prou per a salvar una ànima —si és donat de la manera bona.\nDonar amb tanta humilitat com convé quan es rep no és pas fàcil. Donar amb una actitud de mendicant.\nCal, alhora, saber que no s’és i voler no ser.\nLa humilitat és l’arrel de l’amor.\nLa humilitat té un poder irresistible sobre Déu.\nDéu ens fóra inferior si, en la persona de Crist, no hagués estat humiliat.\nLa fam (set, etc) i tot desig de la carn és una orientació del cos a l’avenir. Tota la part carnal de la nostra ànima és orientada a l’avenir. La mort la glaça. La privació s’assembla de lluny a la mort.\nLa carn viu orientada a l’avenir. La concupiscència és la vida mateixa. El despreniment és una mort.\n“Terit carni superbiam — potus cibique parcitas.” La supèrbia de la carn és creure que treu la pròpia vida de si mateixa. La fam i la set li fan sentir que depèn del defora. El sentiment de dependència la fa tornar humil.\nIo, la noia errant, i la lluna dels gitanos.\nCerqueu a Orígens: Mat., 5, 45-48 (sigueu perfectes...)\nPostulat: el que és inferior depèn del que és superior.\nHi ha només una única deu de claror. La penombra no són pas raigs provinents de cap altra deu, semi-fosca, ans la mateixa claror, degradada.\nAixí, la mística ha d’aportar la clau de tots els coneixements i tots els valors.\nLa clau és l’harmonia (Filolau).\nLa clau és Crist.\nTota geometria procedeix de la Creu.\nEl bell és el contacte del bé amb la facultat sensible.\nEl ver és el contacte del bé amb la intel.ligència.\nTots els béns d’aquí baix, totes les belleses, totes les veritats, són aspectes diversos i parcials d’un bé únic. Per consegüent, són béns a ordenar. Els jocs de puzzle en són una imatge, d’aquesta operació. Tot això, des del punt de vista convenient, i convenientment relligat, fa arquitectura. Aquesta arquitectura permet de capir el bé únic i no copsable.\nTota arquitectura és un símbol d’això, una imatge d’això.\nL’univers sencer no és més que una gran metàfora.\nL’astrologia, etc, etc, són reflexos degradats d’aquest coneixement de l’univers com a metàfora, potser temptatives —il.legítimes, però (em sembla)— de trobar-ne proves materials. També l’alquímia.\nSuplicar és esperar del defora la vida o la mort. De genolls, el cap cot, en la posició més còmoda perquè el vencedor, d’un cop d’espasa, talli el coll; la mà tocant-li els genolls (però és probable que, primitivament, aixecada enlaire) per rebre de la seva compassió, com del semen del pare, el do de la vida. Uns quants minuts d’espera, en silenci, passen així. El cor es buida de tots els lligams, glaçat pel contacte imminent de la mort. Es rep una vida nova, feta purament de misericòrdia.\nCaldria pregar a Déu així.\nL’espera és el fonament de la vida espiritual.\nLa pietat filial només és una imatge de l’actitud amb Déu.\nSi l’ànima cridés a Déu la seva fam del pa de vida, sense interrupció, infatigablement, com crida el nou-nat que la mare s’oblida de fer mamar...\nQue aquests crits que jo deixava anar quan tenia una o dues setmanes ressonin en mi sense interrupció per aquesta llet que és la sement del Pare.\nLa llet de la Verge, la sement del Pare —la tindré si crido per tenir-la. El crit és la primera tècnica donada a l’ésser humà. Allò que el treball mai no procuraria, cridem, per tenir-ho. El primer aliment raja de la mare i és acordat als crits de l’infant; cap treball no hi té part.\nLa llet de la Verge és la bellesa del món. El món és perfectament pur sota l’aspecte de la bellesa.\nLa Justícia —el món percebut com a bell apareix com a perfectament just. La Verge és la Justícia. La Verge del Zodíac, portant una espiga. Verge còsmica, a l’Apocalipsi. La Verge és la creació sota l’aspecte de la puresa.\n(Una dona vivent ha estat pura fins al punt de l’equivalència amb aquesta puresa perfecta de la creació vista com a tal. Almenys —potser...)\nLa Veritat —la bellesa de l’univers és la marca que l’univers és real.\n---pàgs 44 a 94---\nEls jutjareu pels fruits. No hi ha més gran mal que fer mal als homes, ni més gran bé que fer bé als homes.\nNo es pot pas saber el que un home té a l’esperit quan pronuncia tal o tal altre mot (Déu, llibertat, progrés...). El bé que hi ha a la seva ànima només es pot jutjar pel bé que hi ha als seus actes o en l’expressió de pensaments originals.\nNo es pot percebre la presència de Déu en un home, ans solament el reflex d’aquesta llum en la manera com concep la vida terrestre. Així, el verdader Déu és present a la Ilíada i no pas al llibre de Josuè.\nL’autor de la Ilíada pinta la vida humana com només la pot veure qui estima Déu. L’autor del llibre de Josuè, com només la pot veure qui no estima Déu.\nHom testimonia menys bé Déu parlant d’Ell que no pas expressant, ja amb actes, ja amb paraules, el nou aspecte que pren la creació quan l’ànima ha passat pel Creador.\nFins i tot, a dir veritat, hom el testimonia només així.\nMorir per Déu no és pas un testimoniatge de tenir fe en Déu. Morir per un reincident desconegut i repugnant que pateix una injustícia, això és un ver testimoniatge de tenir fe en Déu.\nÉs el que volgué fer entendre Crist: “Anava nu... tenia fam...”.\nL’amor de Déu només és un intermediari entre l’amor natural i l’amor sobrenatural de les criatures.\nÉs únicament a causa de la crucifixió que la fe en Crist, com diu sant Joan, pot ser un criteri. Acceptar com a déu un condemnat de dret comú vergonyosament torturat i dut a mort és ben bé vèncer el món. (Per això no parla de la resurrecció.) És renunciar a tota protecció temporal. És acceptar i estimar la necessitat.\nPerò avui, ¿qui hi pensa, en Crist, com en un condemnat de dret comú, fora dels seus enemics? Hom adora la grandesa històrica de l’Església.\nEls esclaus negres venceren el món per la fe en Crist: “They crucified my Lord”.\nDéu és present, Crist és present, arreu on s’opera d’home a home un acte de virtut sobrenatural.\nL’actitud d’una ànima respecte a Déu no és pas una cosa constatable, ni fins per a ella mateixa, perquè Déu és en una altra banda, al cel, en el secret. Si hom creu constatar-la, és que una cosa terrestre es troba dissimulada sota l’etiqueta Déu. Només podem constatar si el capteniment de l’ànima amb aquest món ha passat per Déu o no.\nIgualment, els amics d’una casada de nou no entren pas a la cambra conjugal; però quan veuen que està prenys, ho saben, que ha perdut la virginitat.\nNo hi ha pas foc en un plat cuinat, però se sap, que ha passat pel foc.\nAl contrari, fins i tot quan s’ha cregut veure l’esclat de la flama, si les patates són crues, és segur que no hi han pas passat, pel foc.\nNo és pas per la manera com un home parla de Déu, ans per la manera com parla de les coses terrestres que es pot discernir millor si la seva ànima ha sojornat en el foc de l’amor de Déu. No hi ha dissimulació possible, aquí. De falses imitacions de l’amor de Déu, n’hi ha, però no pas de la transformació que opera en l’ànima, car no se’n té ni idea, d’aquesta transformació, fora que havent-hi passat un mateix.\nIgualment, la prova que un infant sap fer una divisió no és pas que en reciti la regla, és que faci divisions. Si me’n recita la regla, ignoro si l’entén. Si li dono diverses divisions difícils i me’n porta els resultats justos, no en tinc cap necessitat, de fer-li’n exposar la regla. M’importa ben poc, fins i tot, que en sigui incapaç, o fins que ignori el nom de l’operació. Sé que l’entén. En canvi, si l’infant que n’ha sabut recitar la regla, dels nombres que li he proposat me’n porta la suma en comptes dels quocients, sé que no comprèn.\nDe la mateixa manera, sé que l’autor de la Ilíada coneixia i estimava Déu, no pas el del llibre de Josuè.\nQuan en la manera d’actuar amb les coses i els homes, o simplement en la manera de mirar-se’ls, hi apareixen virtuts sobrenaturals, se sap que l’ànima ja no n’és, de verge, que ha jagut amb Déu; ni que sigui sense saber-ho, com una noia violada durant el son. No importa pas, això, només el fet, importa.\nL’embaràs d’una dona jove és per als seus amics l’única prova segura que ha perdut la virginitat. Altrament, ja en farà prou, en els propòsits i el comportament, d’arribar a la indecència, no hi ha prova. El marit pot ser impotent.\nIgualment, les paraules de fe i d’amor pronunciades per una ànima respecte a Déu, públicament o interiorment, no proven res, ni als altres ni a un mateix. És possible que el que anomena Déu sigui un ésser impotent, és a dir, un Déu fals; que verdaderament no hi hagi pas jagut, amb Déu.\nLa prova de debò és l’aparició de virtuts sobrenaturals en la cara del seu capteniment girada a les criatures.\nLa fe d’un jutge no apareix pas en la seva actitud a l’església, sinó en la seva actitud al tribunal.\nPerò, com en l’embaràs d’una dona, aquesta transformació s’opera, no pas per esforços directes, sinó per la unió d’amor amb Déu.\nUna dona pot tenir els propòsits més lascius i ser verge. Però si està embarassada, no n’és pas, de verge, encara que afecti una profunda ignorància. Igualment l’Antic Testament i la Ilíada.\nIlíada. Tan sols l’amor de Déu pot permetre a una ànima de discernir tan lúcidament, tan fredament, l’horror de la misèria humana sense perdre la tendresa ni la serenitat.\nEl romà que mor per estalviar la tortura als seus esclaus estimava Déu.\nTot amo que creu que uns esclaus són els seus iguals coneix i estima Déu. I recíprocament.\nUn pintor no el dibuixa pas, el lloc on es troba. Però mirant-ne el quadre conec la seva posició respecte a les coses dibuixades.\nContràriament, si es representa a si mateix en el quadre, sé de segur que el lloc on fingeix de ser no és pas aquell on és.\nSegons la concepció de la vida humana expressada en els actes i les paraules d’un home, sé (vull dir que, si en tingués el discerniment, sabria) si es mira aquesta vida des d’un punt situat aquí baix o des de dalt del cel.\nContràriament, quan parla de Déu, no ho puc pas discernir (de vegades sí, però,...), si en parla des de dins o des de fora.\nSi un home diu haver anat amb avió i ha dibuixat els núvols, el dibuix no n’és cap prova, per a mi; puc pensar que és una fantasia. En canvi, si em porta un dibuix de la ciutat a vol d’ocell, n’és prova certa.\nL’Evangeli conté una concepció de la vida humana, no pas una teologia.\nSi a fora, a la nit, encenc una làmpara elèctrica de butxaca, no és pas mirant-ne la bombeta que en jutjo la potència, sinó mirant la quantitat d’objectes que il.lumina.\nL’esclat d’una font lluminosa s’aprecia per la il.luminació que projecta sobre els objectes no lluminosos.\nEl valor d’una forma de vida religiosa, o més generalment espiritual, s’aprecia per la il.luminació que projecta sobre les coses d’aquí baix.\nLes coses carnals són el criteri de les coses espirituals.\nÉs el que generalment no es vol reconèixer, perquè es té por d’un criteri.\nLa virtut d’una qualsevol cosa es manifesta fora d’ella.\nSi amb el pretext que les coses espirituals tenen valor per si soles es refusa de prendre per criteri la il.luminació que projecten sobre les coses carnals, es corre el risc de tenir per tresor només el buit.\nLes coses espirituals tenen per si soles un valor, però les coses carnals tenen per si soles una existència constatable. Per consegüent, el valor de les primeres només és constatable com a il.luminació projectada sobre les segones.\n(Heus aquí per què els xàtries instrueixen els brahmans.)\nDéu, que ha volgut crear aquest món, ha volgut que sigui així.\nSi un home m’agafava el guant de la mà dreta i, fent-se’l passar per darrere, me’l tornava transformat en guant de la mà esquerra, sabria que té accés a la quarta dimensió. No n’hi ha d’altra, de prova possible.\nIgualment, si un home dóna d’una certa manera un tros de pa a un desgraciat, o parla d’una certa manera d’un exèrcit vençut, sé que el seu pensament ha sortit del món, i s’ha assegut, amb Crist, al costat del Pare que hi ha al Cel.\nSi un home em descriu alhora dos flancs oposats d’una muntanya, sé que es troba en un lloc més elevat que el cim.\nÉs impossible de comprendre i estimar alhora els vencedors i els vençuts, com fa la Ilíada, si no és des del lloc, fora del món, on té la seu la Saviesa de Déu.\n---pàgs 99 a 130---\n“Ningú no sap si és digne d’amor o d’odi”. Posar-se aquesta qüestió, però, és ben inútil. El drama de la salvació passa rere el teló. Si l’amor de Déu hom el té a dins, no pot pas constatar-ne la presència. No és pas un objecte, per a la consciència. Car és Déu en nosaltres qui estima Déu, i Déu no és pas un objecte. Quant al proïsme, els actes de benvolença de què ens adonem no seran pas esmentats en els regraciaments de Crist, car des que ens n’adonem ja hem “cobrat el sou”. Quant a aquells de què no ens adonem, per definició no ho sabem pas, si han tingut lloc.\nDel mal, en canvi, en tenim un coneixement cert. Quan hom ha fet una cosa que creu contrària a la voluntat de Déu, n’està segur, de ser culpable de desobediència, fins si es tracta en realitat d’una cosa ben innocent. Quan hom es recorda de malaurats que no ha socorregut, n’està segur, que no els ha socorregut.\nEn principi, doncs, hom ha d’admetre que, si hi ha judici, serà sens dubte trobat condemnable. Però tampoc no hi ha de donar cap importància, ser-hi indiferent, i tenir com a únic desig el d’obeir perfectament a Déu tot l’espai de temps que separa l’instant present del de la mort. La resta, de cap de les maneres, no ens pertoca.\nL’instant de la mort, intersecció del temps i l’eternitat, punt de trobada de les branques de la creu. Instant que és als altres instants del temps com Crist als homes. Cal tenir la mirada del pensament fixa en aquest instant, no pas en la vida mortal, ni tampoc en la vida eterna, car la ignorància de l’eternitat en què som fa que en pensar-hi la imaginació jugui sense fre.\nAxioma: tot el que em pertany és de valor nul. Car hi ha per essència incompatibilitat entre el valor verdader i la propietat.\nQue l’esclau esperi l’amo fins al defalliment total del cos.\nAquesta espera pot tenir la forma d’una acció esgotadora. La immobilitat de què es tracta és la de l’ànima, que pot tenir lloc enmig de la més gran agitació.\nPescar tota la nit sense treure’n res. La paciència dels pescadors és una forma, una bella imatge, de la paciència... (la seva pròpia espiritualitat s’hauria de basar en això. Espiritualitat per a cada ofici.)\nÉs un error de dir que Déu dóna gratuïtament i no deu res als homes. Havent-nos creat, ens ho deu tot. I, efectivament, ens ho dóna tot. Però no ens obliga pas a rebre. Ens demana que consentim a que saldi amb nosaltres el deute que té; i refusem, o hi consentim a mitges. Essent la creació un acte d’amor, és la creació d’una facultat de lliure consentiment.\nEl que ens deu és tenir-nos en esclavatge. És a ser esclaus que hem de consentir.\nSi ens oferia la joia, el poder i la glòria, no estaria pas en poder nostre de refusar aquests dons. Tria els dons de tal manera que siguem lliures de refusar-los.\nÉs en poder nostre, de refusar-los, és fàcil de refusar la creu.\nEn el pensament del sobrenatural, no hem pas de cercar-hi, aquí baix o després de la mort, cap afluixament de les cadenes de la necessitat. El sobrenatural és més precís, més rigorós, que el mecanisme grosser de la matèria. S’afegeix a aquest mecanisme sense alterar-lo. És cadena sobre cadena, cadena d’acer sobre cadena de llautó.\nLa meva existència és una disminució de la glòria de Déu. Déu me la dóna perquè jo desitgi de perdre-la.\nHimne de Cleant. El llamp —aquest objecte terrorífic— és l’Esperit, l’Amor per mitjà del qual el món és persuadit per Déu i consent a la seva dominació. Meravellós —extraordinari. Identitat de la desgràcia i de l’amor diví. Quan Déu sembla obligar, si ho mirem de prop persuadeix.\nUn esclau romà, arrencat de la seva vida, posat en poder d’un amo, maltractat, finalment crucificat, havia de morir amb el cor ple d’odi —i doncs ser condemnat—, si Crist no davallava en ell. Si pensem que Crist només fa vint segles que vingué, ¿com perdonar a Déu la desgràcia dels esclaus de Roma?\n---pàgs 132 a 171---\nEls negres de certes tribus tenen cadascun un fetitxe personal; fora d’això, creuen en Déu. Si a un se li acudia de dir que el seu fetitxe és Déu mateix, d’això se'n desprendria que hauria de regnar a tot l'univers. És així com Israel va donar al seu fetitxe nacional —no representat per cap imatge, però això tant se val— el nom de Déu.\nAquest és el sentit de la prohibició de les imatges per Moisès, perquè Israel continués creient que el seu petit ídol nacional era Déu mateix, creador de l'univers. No s'ho haurien pas cregut, si el petit ídol hagués estat una estàtua. Moisès va voler això per la grandesa temporal d'Israel.\nCrist, al contrari, fa de Déu el seu únic ídol. Això pot semblar si fa no fa el mateix d'abans, però són dos moviments contraris, del propi ídol fer-ne Déu o de Déu fer-ne el propi ídol. Igual com del propi desig fer-ne la llei o de la llei fer-ne el propi desig són dues maneres contràries de concebre la reialesa.\nEls àrabs, aspirant també a la dominació temporal en nom de la religió, van conservar la prohibició de les imatges.\nLes imatges són una garantia contra una certa espècie d'idolatria. No ens podem pas posar davant un tros de fusta esculpit i dir-li "Tu has fet el cel i la terra". Contràriament, els hebreus, exaltats per la presència de la seva ànima col.lectiva, podien pla bé adreçar-l'hi, aquest discurs, ja que, no essent cap objecte material, no era pas evident que fos una criatura.\nRoma va voler suprimir tot pensament de Déu i no permetre als homes d'adorar més que el poder de l'estat. Però els homes, Déu, no el poden pas oblidar del tot.\nEls hebreus van anomenar Déu la pròpia ànima col.lectiva fent veure i persuadint-se que havia creat i governava cel i terra. No era pas sempre fàcil de creure... Sembla, tanmateix, que això hauria d'haver-los donat més força. Als altres pobles, només els en podien persuadir després d'haver-los conquistats.\nEls pobles estrangers no es volien fer amb ells si no era obligant-los a practicar la idolatria, car aquesta pretensió de tenir Déu per fetitxe nacional i tenir-ne l'exclusivitat implicava objectius imperialistes terribles.\nAixò, en un poble encara feble, molt poc militar, que havia estat fet a miques per l'esclavatge, no podia pas reeixir. Als musulmans els va sortir molt més bé.\nAquesta pretensió, estèril per als hebreus, hauria servit excel.lentment als romans un cop l'Imperi establert. Els romans van voler adoptar la religió jueva. Només que, una religió nacional, no pot pas passar d'un poble a un altre com si fos un vestit. És per això que els romans van quedar-se amb la forma no nacional de la religió jueva, la forma cristiana. La religió jueva, amb l'addenda de la transferència del privilegi d'Israel als gentils batejats, heus ací allò que convenia perfectament com a religió de l'Imperi romà. L'Antic Testament, més els passatges de Sant Pau sobre la transferència de l'Aliança, i "aneu a ensenyar les nacions".\nHeus ací per què van conservar l'Antic Testament.\nDesgraciadament per a Roma, s'hi van posar un xic tard. Sota Constantí ja s'ensorrava. Els prejudicis, el conservadorisme, van retardar l'operació fins a un moment en què ja no podia salvar l'Imperi.\nLa "Ciutat de Déu" de sant Agustí marca una nova transferència. L'Imperi havia succeït a Israel, l'Església succeeix a l'Imperi.\nSi tothom qui mor fora de l'Església es condemna, el poder de l'Església pot ser molt més totalitari que el de l'Imperi.\nPerò l'Església no hi va reeixir, perquè no va gosar assumir obertament i directa la reialesa temporal. Donat l'Evangeli, difícilment podia fer-ho. ¿És aquest el sentit de "i les portes de l'infern no prevaldran contra ella”? És molt possible.\nEls jueus van ser perseguits perquè, un cop annexat el seu privilegi per l'Església, eren massa molestos, ells que pretenien d'haver-lo tingut sempre.\nLa religió, en el verdader sentit del mot, no hi tenia res a veure, en tot això. D'una part i de l'altra, l'obstinació tenia mòbils purament temporals.\nHitler persegueix els jueus per la mateixa raó. Prou voldria plagiar-los, batejar l'ànima col.lectiva alemanya amb el nom de Wotan, i dir que Wotan ha creat el cel i la terra.\nÉs ben veritat que Jahvè, el Déu dels exèrcits, sota la disfressa cristiana ha conquerit per les armes tot el globus terrestre. Ara Wotan prova de suplantar Jahvè. L'Evangeli, almenys, no li fa cap nosa.\nSeria el moment d'aclarir la diferència entre l'ànima col.lectiva i Déu.\nDéu, aquí baix, és un dissolvent. L'amistat amb Ell no dóna cap poder, però mentre és present en la seva veritat en els pensaments dels homes cap poder terrestre no ateny l'estabilitat.\nLa vel.leïtat d'August (¿fou ell, realment?) de transportar els misteris d'Eleusis a Roma mostra que el problema espiritual era un problema, a l'Imperi romà.\nCap victòria del mal no pot fer que el mal deixi de ser mal. Cap.\nEn canvi, una desfeta total del bé pot fer que el bé deixi de ser bé.\nPerò, mentre el mal sigui considerat com a tal, el bé no és pas totalment vençut.\nUn lladre crucificat es gira cap a Crist, també crucificat. N'hi ha prou; el bé no és pas totalment vençut.\nUn gra de magrana de bé és prou.\nCaldria purgar el cristianisme de l'heretatge d'Israel.\nA causa de la perfecta puresa espiritual del cristianisme, massa perfecta per als homes, hi havia en els cristians una fam de temporal. Aquesta fam va ser saciada primerament per l'espera de la Parusia imminent.\nDesprés, havent-se esgotat aquesta espera, per l'Imperi. Després, havent estat Roma saquejada, per l'Església.\nEn els protestants, que ja no tenen l'Església, la religió ha esdevingut en gran mesura nacional. D'ací la revifada en importància de l'Antic Testament.\n---pàgs 174 a 216---\nUn caçador encalça els animals que vol matar. Però un pastor els alimenta, en té cura, i no hi ha succés, en aquest ofici, si no hi ha afecte entre pastor i ramat. Hi ha una contradicció, en l'ofici de pastor (vegeu aquesta novel.la de Shropshire). Aquesta contradicció deu haver estat un dels primers i més intensos objectes de reflexió.\nSe'n troba un eco a la República.\nApol.lo era pastor. ¿Era el primer? Abel era pastor. Pan és el déu dels pastors. Els pastors són avisats del naixement de Crist.\nEll és el Pastor, i alhora l'Anyell.\nEls pastors eren maleïts o sagrats, a Egipte. L'astronomia, revelada als pastors babilonis.\nNomés podia haver-hi afecte si hi havia pacte i lliure consentiment. L'animal consent al seu suplici. Però, per a una tal generositat, cal que sigui Déu.\nZeus s'embolcalla amb una pell de be degollat per aparèixer-se a Heracles.\nEl sacrifici d'Abel, que tant plau a Déu, és la mort d'Abel.\n¿N'hi ha hagut, de sacrificis rituals de pastors?\nUna meitat dels tebans matava els moltons, l'altra les cabres. Sens dubte, divisió primitiva del treball per a ser purs de traïció. Els qui criaven els moltons es menjaven els cabrits, els qui criaven els cabrits es menjaven els moltons.\nEls egipcis ruixaven abundosament amb oli les carns cremades en sacrifici. L'oli feia créixer la flama. La combustibilitat de l'oli explica l'afinitat de l'olivera amb l'Esperit Sant. Es devien mirar l'oli com a foc en potència i líquid.\nContràriament, l'aigua apaga el foc, l'aigua és el contrari del foc. La unió de l'aigua i el foc és una harmonia pitagòrica. Això es fa realitat en el vi.\nAigua, oli, vi —tesi, antítesi, síntesi.\nEn els contes, groc, blanc, vermell deu ser oli, aigua, vi. Però, ¿n'hi ha, de groc, blanc, vermell? No sé.\n¿Què és: negre, blanc, vermell? ¿Cendra, aigua, sang? El foc ennegreix.\n“Salat pel foc". Les coses cuites es conserven. Primitivament devien posar la carn al foc per consagrar-la. Es devien adonar tot seguit que així esdevenia un aliment tot altre. La carn rostida figura en prescripcions religioses.\nL'aigua i l'oli no es barregen. Elements enemics. L'aigua només es pot barrejar amb el foc en el vi.\n---pàgs 218 a 247---\nL’amor diví és l’amor incondicional. Estimar un ésser humà en Déu és estimar-lo incondicionalment. Només es pot estimar incondicionalment un ésser si s’estima en ell un atribut indestructible.\nEn un ésser humà ordinari, només n’hi ha un, d’atribut indestructible, és el fet de ser una criatura.\nEn aquells qui han nascut dues vegades, que han estat engendrats des de dalt per l’esperit, que han passat per la mort i la resurrecció de Crist, hi ha un segon atribut indestructible, és el d’infant de Déu.\nAixò fa dos amors incondicionats envers els éssers humans. L’un és expressat pel precepte “estima el teu proïsme com a tu mateix”, i l’altre pel precepte “estimeu-vos els uns als altres”.\nEl que demanem a l’amor humà és una impossibilitat, una contradicció viciosa. No és pas condicionalment que volem ser estimats. Qui digués “T’estimaré mentre tinguis bona salut; si et poses malalt no t’estimaré més” seria rebutjat amb còlera. A més, tampoc no volem un amor que ens confongui amb la massa. Qui digués “estimo totes les rosses, i a tu ni més ni menys que a les altres” o “estimo totes les parisenques” seria rebutjat de la mateixa manera. Volem ser preferits incondicionalment. Ara, tots els atributs que ens distingeixen dels altres són condicionals i poden desaparèixer. Només mereixem incondicionalment el grau d’atenció acordat a la criatura més miserable, és a dir, un infinitament petit.\nTanmateix, és cert que mereixem de ser no sols preferits, ans estimats únicament, exclusivament. Però allò que en nosaltres ho mereix, això, és la part increada de l’ànima, que és idèntica al Fill de Déu. Quan el jo compost d’atributs és destruït i aquesta part emergeix, “no hi visc més, en mi, sinó que és Crist qui hi viu”; quisevulla que estimi un home aquí arribat i perquè hi ha arribat estima Crist sota la forma d’aquest home. És un amor impersonal.\nEstimar una persona impersonalment és estimar en Déu.\n“Estima el teu proïsme com a tu mateix”, això vol dir estima’l incondicionalment; car l’amor d’un mateix és incondicional. Encara que un hom tingui horror de si mateix, no per això deixa d’estimar-se.\nL’amor té per objecte el bé. Per a estimar incondicionalment un ésser humà ordinari, cal haver-hi vist un bé incondicional.\nEn cap home no arribat a la unió mística, no n’hi ha pas, de bé incondicional, fora de la possibilitat d’arribar-hi.\nPer a estimar incondicionalment els homes, cal veure-hi pensaments sotmesos a les lleis mecàniques de la matèria, però tenint com a vocació el bé absolut.\nL’aspiració al bé, que es troba en tots els homes —car tot home desitja, i tot desig té per objecte el bé—, l’aspiració al bé, que és l’ésser mateix de cada home, és l’únic bé sempre incondicionalment present en tot home.\nEn tots els homes, estimar-hi, segons el cas, o el desig o la possessió del bé.\nAmb una altre vocabulari: estimar en tots els homes el desig o la possessió de Déu.\nEstimar incondicionalment és això. Estimar els éssers humans en Déu és això.\nA l’infern, per definició, ja no n’hi ha, de desig del bé. Per consegüent, és impossible de patir-hi.\nEn els éssers humans, hi estimem la satisfacció esperada del nostre desig. No és pas el seu desig que hi estimem. Estimar en ells el seu desig és estimar-los com a un mateix. En un mateix, no hi estimem pas un bé, ens hi adherim a un desig.\nEl desig és sempre sofriment, per insatisfet. I, recíprocament, tot sofriment és la insatisfacció d’un desig. L’amor que s’adhereix al desig d’altri és la compassió.\nHom no pot pas compadir-se de tot desig si no ha contemplat les nocions pures, universals, de desig i de bé. Dit d’altra manera, si no ha contemplat Déu.\nSi hom contempla el Bé, considera tot desig, fins el més horrorós, com una aspiració al bé, encara que sigui errònia.\nUn ésser humà, no l’estimem pas com una fam, sinó com un aliment. Estimem com caníbals. Estimar purament és estimar, en un ésser humà, la seva fam. Com que tots els homes sempre tenen fam, hom estima llavors, sempre, tots els homes. N’hi ha que estan parcialment sadollats; cal estimar en ells la seva fam i el seu sadollament.\nPerò és ben altrament que estimem. Els éssers estimats, amb la seva presència, les paraules, les cartes, ens forneixen reconfort, energia, ens estimulen. Fan en nosaltres el mateix efecte que un bon àpat després d’una jornada esgotadora de treball. Els estimem, doncs, com a aliment. És ben bé un amor d’antropòfag.\nEls nostres odis, les nostres indiferències, són també antropofàgics.\nHem tingut fam, i us m’heu menjat.\nÉs veritat que ens l’hem de menjar.\nAquest tipus d’afecte ¿és legítim amb aquells qui ja no són ells, que és Crist qui hi viu?\nDe segur que amb cap altre.\nEn aquests, el desig i el sadollament i l’aliment fornit a altri són una sola i mateixa cosa.\nPerò l’amor així dirigit no pot pas ser un amor de propietari. Així com l’home que ha comprat una estàtua grega, que, tot i haver-la comprada, no se’n pot sentir propietari —fora que sigui un bèstia. El bé pur defuig tota relació particular.\nTret d’aquest cas, els afectes humans són afeccions de vampirs. Estimem algú, és a dir, ens agrada de beure’ns-en la sang.\nEn tot afecte un xic fort, s’hi compromet la vida. No es pot estimar purament si no s’ha renunciat a viure.\nQui estima la pròpia vida estima els seus i els amics com Ugolí els seus infants. No hi ha res real per a qui estima així.\nLa realitat només apareix a qui accepta la mort.\nÉs per això que “Pel renunciament, d’aquest univers, alimenta-te’n”.\n¿Quin do més gran es podia fer a les criatures que el de la mort?\nNomés la mort ens ensenya que no existim, fora de com una cosa entre moltes d’altres.\n[¿Com s’explica la semblança entre l’Apocalipsi i el poema de Nonnos? ¿Potser copià l’Apocalipsi, Nonnos? ¿Per què, però? ¿O és que és d’inspiració òrfica o egípcia, l’Apocalipsi?]\n---pàgs 251 a 260---\nCal destruir aquesta part intermèdia, fosca, de l'ànima que és una mala barreja d'aigua i de buf, per deixar-ne la part vegetativa directament exposada al buf igni que ve de dalt del cel.\nDespullar-se de tot el que hi ha per damunt de la vida vegetativa. Denudar la vida vegetativa i girar-la violentament de cara a la llum celest. Destruir en l’ànima tot el que no està adherit a la matèria. Exposar a la llum celest, nua, la part de l’ànima que és gairebé matèria inert.\nLa perfecció que ens és proposada és la unió directa de l'esperit diví amb matèria inert. Una matèria inert que vegem com a pensant és una imatge perfecta de la perfecció.\nHeus ací una justificació del que els hebreus anomenaven idolatria.\nUna cosa que no tingui figura humana, però, val més que no una escultura; així, una pedra, pa, un astre.\nSi ens representem un esperit lligat al sol, tenim una perfecta imatge de la perfecció.\nÉs per això que aquest univers, fet de matèria inert, és bell. Més bell que no l'ésser humà més bell.\nLa inèrcia de la matèria respon a la justícia del pensament diví.\nUn pensament humà pot habitar la carn. Però si un pensament habita matèria inert, només pot ser un pensament diví.\nÉs per això que, si un home és transformat en ésser perfecte i el seu pensament reemplaçat pel pensament diví, la seva carn, sota les espècies de la carn viva, és esdevinguda en cert sentit cadàver.\nCal que l'home hagi mort i que el cadàver sigui animat novament per un buf vital vingut directament de dalt del cel.\nSi Déu pot encarnar-se en un home ordinari en un cert moment de la seva vida, ¿per què no en una sement tancada en un cos de dona?\nLes concepcions fundades en l'encarnació veuen la regeneració espiritual com una possessió de l'home per Déu. Això implica ruptura de continuïtat. Les altres concepcions no superen el nivell de l'obligació, de la llei.\nUna divinitat al nivell de l'obligació és la societat transformada en ídol. És per això que el protestantisme, on la moral és en primer pla, es degrada irresistiblement en religió nacional. La moral hi és en primer pla perquè la noció de sagrament s'hi ha afeblit.\nLa Reforma va afeblir la noció de sagrament perquè els sagraments havien estat objecte d'una usurpació. Quan una societat s'empara del monopoli dels sagraments i els acorda amb condicions, hi ha usurpació.\nCrist va rebutjar la temptació del diable, que li oferia els reialmes d'aquest món. Però la seva esposa, l'Església, hi ha sucumbit. ¿Les portes de l'infern no han prevalgut contra ella?\nPerò el text de l'Evangeli, el ‘’pater’’ i els sagraments conserven la seva eficàcia redemptora. Tan sols en aquest sentit, l'infern no ha prevalgut.\nLa paraula de Crist no garanteix res més, i en particular no garanteix gens la perpetuïtat del cristianisme.\n(Si el cristianisme desapareixia, ¿seria seguit d'aquí uns segles d'una altra religió procedent d'una nova encarnació?)\nAvui, per a un fill de pares jueus o ateus, ser batejat constitueix una adhesió a un grup social que és l'Església, com treure's el carnet d'un partit constitueix una adhesió a aquest partit.\nHi ha usurpació. L'esposa de Crist s'ha conduït a la manera de Clitemnestra. Esposa usurpadora i adúltera.\n(Pel que fa a Clitemnestra, i a Orestes sostret a la massacre i amagat en país estranger, un tema torna pertot, i és el del Déu infant fugitiu, exilat, amagat, criat en secret. Zeus, Dionisos, Crist... Això significa, entre d'altres, el secret profund que ha d'envoltar, fins i tot de cara a la mateixa consciència, el creixement del germen d'amor sobrenatural dipositat en l'ànima)\nLa paràbola del sembrador indica que Déu escampa contínuament la seva gràcia de manera absolutament igual damunt de tots; la paràbola dels obrers de l'onzena hora indica que Déu acorda una recompensa absolutament igual a tots els qui responen a la seva crida consagrant el cos a obeir-lo. Després d'això, ¿com gosem imaginar desigualtat en matèria espiritual? En constatem, aquí baix; però la causa l’hem d’atribuir als homes, i Déu l'esborra en els qui amaga en ell.\nDéu és concebut com a essent causa indirectament de tot, però directament només de l'espiritual pur. Així, segons la causalitat indirecta, és totpoderós; però aquesta omnipotència es defineix com una abdicació voluntària a favor de la necessitat. Segons la causalitat directa, el poder de Déu aquí baix és un infinitament petit.\nTot el que és bé pur és ordenat per Déu. Tot el que es produeix, sense cap mena de distinció, és permès, és a dir, consentit per Déu. Però aquest consentiment és una abdicació. No és pas, doncs, l'exercici de cap reialesa.\n“La vostra reialesa", el bé pur. "Vingui a nosaltres el vostre regne", que el mal desaparegui —i per consegüent la creació. És la fi del món, el que és demanat en aquesta demanda.\n“Faci's la vostra voluntat"; la vostra voluntat és abdicar en favor de la necessitat. És l'existència del món, el que és consentit en aquesta demanda.\nVingui la vostra reialesa. Tanmateix, però, com que fins aquí no voleu regnar, faci’s la vostra voluntat.\nDemanem la desaparició de l'univers i consentim a la seva presència.\nMés lluny, demanem perdó a Déu per existir i li perdonem de fer-nos existir.\nConsentim a existir, però alhora demanem de ser preservats del mal i, per consegüent, de l'existència.\nDéu ha posat el cel entre ell i nosaltres per amagar-se; d'ell, només ens en lliura una cosa, el nom. Aquest nom ens és verament lliurat. Podem fer-ne el que vulguem. Podem enganxar-lo com una etiqueta damunt qualsevol cosa creada. El profanem, llavors, i perd la virtut. Només la té si és pronunciat sense cap representació.\nLa creació és la paraula que Déu ens diu; és també el nom de Déu. La relació, que és la Saviesa divina, és el nom de Déu.\nUn home perfecte és el nom de Déu. (Microcosmos). La seva manera de ser santificat és ser maleït penjat en creu.\nLa noció mateixa de Microcosmos implica l'Encarnació. Un ésser humà que té per ànima l'Ànima del Món.\nEn l'ordre de la matèria, coses que no tinguin cap diferència entre elles poden ser altres. Per exemple, podem concebre, en abstracte, dos rocs idèntics.\nPerò, en l'ordre del bé, el que és idèntic és u. Dues coses són dues solament si difereixen en res.\nEn conseqüència, un home perfecte és Déu.\nPerò en l'ordre del bé només hi ha baixada, no pas pujada. Déu ha baixat a habitar en aquest home.\nNomés podem afavorir-la, aquesta operació, per una tècnica semblant a la màgia per simpatia. Els bruixots australians vessen aigua a terra per fer venir la pluja. Igualment, nosaltres podem davallar per fer venir Déu a davallar en nosaltres. Es això, la virtut d'humilitat.\nEls moviments de baixada són els únics que tenim en poder nostre. Els moviments de pujada són imaginaris.\nTots els misteris concernint Déu s’aclareixen amb la distinció entre l'ordre del bé i l'ordre de l'existència.\nNosaltres tenim un xic de poder. Abdicant-ne, consentint a tot, esdevenim omnipotents. Car llavors res no es pot produir que no tingui el nostre assentiment.\n¿És aquest el sentit amagat de la frase "Tot és possible a qui té la fe”?\nEl lligam establert a l'Evangeli entre la fe i poders particulars (guarir, fer assecar-se una figuera) és un pensament tan groller que pres literalment és intolerable. Almenys m'ho sembla.\nDéu ha abdicat de la seva omnipotència divina i s'ha buidat. Abdicant del nostre petit poder humà esdevenim, en buit, iguals a Déu.\nEl Verb diví era igual a Déu en divinitat. Es va buidar i va esdevenir esclau. Nosaltres podem esdevenir iguals al Verb diví en buit i en esclavatge.\n“Ningú no va al Pare sinó per mi", és a dir, la humilitat és l'únic camí.\nL'Encarnació només és una figura de la Creació. Déu ha abdicat donant-nos l'existència. Nosaltres abdiquem i esdevenim així semblants a Déu, en refusar-la.\nÉs en l'abdicació, i per ella, que som transportats en Déu.\nDéu ens ha creat a imatge seva, és a dir, ens ha donat el poder d'abdicar a favor seu, així com ell ha abdicat a favor nostre.\nLa virtut d'humilitat és incompatible amb el sentiment de pertinença a un grup social escollit per Déu, sigui nació (hebreus, romans, alemanys, etc.) o Església.\n¿Com sostreure els sagraments a una organització social? ¿Matant el drac que guarda el tresor?\nLa noció de virtut incondicional dels sagraments és perfectament bella. Però el refús d'un sagrament no hauria de ser mai possible.\nDistribuir els sagraments de tal manera que ningú no pugui tenir motius per a apartar-se'n, fora de per odi o por del bé. És lluny de ser-ne el cas. Avui, se’n poden tenir, de motius legítims per a apartar-se’n. Això és escandalós.\nSi el Pare celestial envia la llum i l'aigua tant a bons com a dolents, certs sagraments han de ser distribuïts sense discriminació de cap mena.\nNomés l'ordenació, que implica una responsabilitat, suposa una discriminació.\nL'Església s'esforça a fer del Paradís un mitjà de xantatge i a condemnar tothom qui no la tingui per infal.lible.\nNomés se santificarà si abdica privant-se del poder de refusar els sagraments.\nFins i tot l'absolució ha de ser acordada a tothom qui la demani, però advertint-lo que si la rep sense verdader penediment es transformarà en la seva condemna, i encoratjant-lo a sol.licitar la imposició d'una pena susceptible de fer entrar el penediment a l'ànima com un clau. Després de l'advertiment, però, fer el que vulgui.\nAcordar tot el que es demani. És aquesta facilitat, el que fóra més acostat a fer sentir a les ànimes una por sagrada.\nExercir autoritat espiritual només quan s'hagi demanat una direcció espiritual; llavors, però, exercir-la severament. Encoratjar la gent a sol.licitar una direcció.\nPerò que no hi hagi mai cap element de coerció social. Que tota obediència sigui lliurement consentida.\nCrist ha expressament prohibit als seus la recerca de l'autoritat i del poder. La seva Assemblea (Església) no hauria pas de ser, doncs, una societat.\nQuan un és sol, tancat a la cambra, el Pare que habita en el secret el sent. Quan són dos o tres, reunits en nom de Crist, hi és, Ell. Aparentment, cal ser no més de tres.\nUn infant que sota els ulls de la mare es rebel.la i desobeeix, comet imprudències perquè la presència de la mare li sembla una garantia contra totes les males conseqüències; si n'és lluny, de la mare, en té por, de la seva llibertat.\nAixí, els fidels a qui sempre s’acordaria, en matèria espiritual, tot el que demanessin, començarien a témer i a cercar refugi en Déu.\nEn fer que la comunió sigui condicional, s’elimina el terror, la majestat que ha d'envoltar aquest misteri. Moisès havia alçat el serpent d'aram; tothom qui havia estat mossegat podia mirar-lo.\nÉs per manca de fe que s’han envoltat els sagraments de condicions.\nAixò canviarà, o el cristianisme morirà.\nDe tota manera, cal una nova religió. O un cristianisme modificat fins al punt d'haver esdevingut altre; o una altra cosa.\n---pàgs 266 a 274---\nTàntal voltat d'aliments i de begudes que tots els seus esforços més tibants, més desesperats, no poden permetre-li d'agafar.\nAixí, els homes i el bé. El bé envolta els homes per totes bandes, es proposa sens parar, i la voluntat més forta, els esforços més violents, no poden permetre’ls d'agafar-ne ni un bri.\nNo intentar-ho, restar immòbil, implorar en silenci.\nSi Tàntal hagués restat totalment immòbil enmig dels fruits i les aigües vives, Zeus hauria acabat per apiadar-se'n i li hagués donat menjar i beure.\nA còpia de paciència, lassar la paciència de Déu.\nA qui s'està immòbil, esperant amb igual docilitat el bé, el mal o l'absència de tots dos, Déu només pot fer-li que bé.\nTàntal és massa estúpid per a aprendre, ni en la perpetuïtat dels temps, que, essent certament inútils els esforços que fa, més li convé la immobilitat.\nUna voluntat forta obté molt. Així, Napoleó. Molt, però no pas bé. Ni un àtom, de bé.\nLa humanitat en bloc és Tàntal.\nLa història de Tàntal, fill de Zeus, el primer homicida (vegeu Caïm), és en la mitologia grega una versió de la història del pecat original. La història de Níobe n'és una altra versió. En certs autors és la filla del primer home. La seva falta fou creure que els seus infants eren seus.\nTàntal, instruït per l'experiència, gira els ulls, clou la boca, es mossega els llavis, quan les branques carregades de fruits s'inclinen vers ell. Però, quan els fruits arriben fins a tocar-li els llavis, no se'n pot estar, d'intentar agafar-los. Llavors, les branques s'alcen fins al cel; ple de ràbia i d'una set devoradora, beu del riu on és i només fa que empassar-se pols.\nJo sóc molt sovint així.\n¿En quin sentit és etern el suplici de Tàntal? N'és perquè Tàntal és incapaç d'un moviment d'amor. Però si Tàntal renunciava per amor de la voluntat de Zeus a intentar d'apagar set i gana, un dia el seu suplici arribaria a terme.\nQue Déu és el bé, és una certesa. És una definició. Que Déu, d'una certa manera —que ignoro— és realitat, fins això és una certesa. No és pas matèria de fe. Però que cadascun dels pensaments pels quals desitjo el bé m'acosta al bé, això sí que és un objecte de fe. Només en puc fer l'experiència per mitjà de la fe. I, fins i tot després de l'experiència, no és, amb tot, objecte de constatació, ans solament de fe.\nCom que posseir el bé consisteix a desitjar-lo, l'article de fe en qüestió —que és l'únic article de la verdadera fe— té per objecte la fecunditat, la facultat d'automultiplicació de tot desig de bé.\nPel sol fet que una ànima desitgi verament, purament, exclusivament el bé amb una part de si mateixa, en un instant ulterior de temps desitjarà el bé amb una part més gran de si mateixa —fora que refusi de consentir a aquesta transformació.\nÉs creure això, tenir la fe.\n¿És que verdaderament, com l'Evangeli sembla indicar-ho, hi ha una relació entre això i la guarició dels posseïts, la marxa damunt les aigües, el desplaçament de les muntanyes? La relació simbòlica és clara. ¿Hi ha relació literal, però? Fins aquí, aquest problema em supera.\nFins i tot els materialistes posen fora seu un bé que els superi de molt i els ajudi des de fora, al qual el seu pensament s'adreci amb un moviment de desig i de pregària. Per a Napoleó, la seva estrella. Per als marxistes, la Història. Passa, només, que el situen en aquest món, com els gegants del folklore, que fiquen el cor (o la vida) en un ou que hi ha en un peix en un llac guardat per un drac, i acaben morint. I encara que les seves pregàries siguin sovint exalçades, és de témer que calgui veure-les com a adreçades al diable.\nCap ésser humà no se n’escapa, de la necessitat de concebre fora seu un bé al qual se li giri el pensament en un moviment de desig, súplica i esperança. Per consegüent, solament es pot triar entre l'adoració del verdader Déu i la idolatria. Tot ateu és idòlatra —fora que adori el verdader Déu sota el seu aspecte impersonal. La major part de la gent piadosa és idòlatra.\nPer a tot esperit creador (poeta, compositor, matemàtic, físic, etc), la deu desconeguda de la inspiració és aquest bé vers el qual es gira un desig suplicant. Ho sap per una experiència contínua, que la rep, la inspiració.\nPerò entre aquests esperits els uns conceben aquesta deu com a estant dessota el cel, els altres com a estant-hi per damunt. No és pas que a si mateixos s'ho diguin així; i si n'hi ha que se l'hi diuen, els mots que s'adrecen a si mateixos o a altri no sempre es corresponen amb el seu pensament. Però sigui quin sigui el llenguatge emprat, o sigui sense llenguatge, de fet la mirada de l'ànima és adreçada, amb espera, desig i súplica, a un lloc situat o bé per damunt del cel o bé dessota. Si és per damunt, hi ha geni autèntic. Si és dessota, hi ha imitació més o menys brillant del geni, de vegades molt més brillant que el mateix geni. El lloc és per damunt del cel o dessota segons la naturalesa del bé concebut com a enclòs en la inspiració. Si hi és per damunt, la inspiració no és pas concebuda, llavors, com a diferent de l'obediència. No es desitja pas la inspiració per a produir coses belles, llavors, es desitja de produir coses belles perquè les coses verdaderament belles procedeixen de la inspiració. Cercar tot primer el reialme i la justícia del Pare celestial, i rebre el que és donat.\nAixí, artistes i savis són o religiosos o idòlatres, de manera totalment independent de les opinions que professin, segons el lloc que el desig d’inspiració ocupi en la seva ànima.\nEn el mateix sentit, es pot dir que un quadre és piadós o idòlatra, i això no té res a veure amb el tema.\nSaber que Déu és el bé —o, més simplement, saber que el bé absolut és el bé, creure que el desig de bé es multiplica per si mateix en l'ànima si l'ànima no refusa el consentiment a aquesta operació— aquestes dues coses tan simples són prou. No cal res més.\nCal, però, només, vigilar-se constantment per impedir-se de refusar el consentiment al creixement interior del bé —impedir-s'ho incondicionalment, vingui el que vingui.\nAquesta certesa, aquesta creença, aquesta vigilància —és això tot el que cal per a la perfecció.\nÉs infinitament simple.\nPerò és en aquesta simplicitat que rau la dificultat més gran. El nostre pensament carnal té necessitat de varietat. ¿Qui la suportaria, una conversa d'una hora amb un amic, si aquest amic deia "Déu, Déu, Déu..." sense parar? Ara bé, la varietat és la diferència, i tot el que és diferent del bé és mal.\nLa part carnal de l'ànima, que té necessitat de coses variades, s'ha d'aplicar a les coses variades d'aquí baix. La part fixa de l'ànima, a través d'aquestes coses variades, ha d'apuntar al lloc fix on resideix Déu.\nEn una esfera buida que gira, tots els punts, tots, es mouen, tret de dos. Els punts intermedis entre aquests dos giren i, tanmateix, entre ells hi ha una relació immòbil.\nQue Déu sigui un pol, i l'altre el punt fix de l'ànima, és a dir, la presència de Déu en l'ànima.\nCom que som en la mentida, allò que anomeno jo no és pas al centre de la meva ànima. És per això que tot el que interessi directament al centre de la meva ànima hi és exterior, al que anomeno jo.\nÉs per això que tots els inspirats, de la inspiració que sigui —ni que sigui d'un ordre del tot profà, com la invenció d'una màquina— experimenten la inspiració com un fenomen exterior a si mateixos.\nO, encara, podem raonar així: ¿Com, de mi, en podria sortir més bé que no n'hi ha? Si progresso en bé, és que un bé exterior m'influencia.\nSi el desig de bé és possessió de bé, el desig de bé és productor de bé, és a dir, productor de desig de bé.\nFora meu hi ha un bé superior a mi que m'influencia per al bé cada vegada que desitjo el bé.\nCom que no hi és possible cap límit, a aquesta operació, aquest bé de fora meu és infinit; és Déu.\nFins i tot aquí no n'hi ha, de creença, ans certesa. És impossible de pensar el bé sense pensar tot això, i és impossible de no pensar el bé.\nCom que no hi ha cap límit, a aquesta operació, finalment l'ànima ha de deixar de ser, per assimilació total a Déu.\nA no importa quin estadi de la transformació, l'ànima pot refusar una transformació ulterior. Llavors, resta potser un temps en l'estat en què es troba. Només un temps, però. Tot seguit recau. Progressivament, així com havia pujat. I en la mesura que el pur desig de bé no hagi estat enterament esborrat, que en resti almenys un gra, pot refer-se i remuntar. Remuntarà més amunt que la primera vegada. Però si, arribada més amunt, refusa un altre cop, la cosa torna a començar.\nUna ànima pot arribar a no importa quina alçada per aquesta marxa oscil.lant; però això és miserable.\n¿Hi ha cap punt, possible d'atènyer en aquest món, més avall del qual no es pugui baixar?\nM'agradaria de creure-ho.\nPerdre aquí baix la capacitat de triar entre el bé i el mal que ens ha donat el pecat original, ¿què hi pot haver de més desitjable?\nL'ànima només té la tria del pas al no-res a través del bé creixent o del mal creixent. Tant el bé com el mal tenen com a límit el no-res. Però no és pas indiferent d'arribar al no-res a través del bé o a través del mal.\nAl contrari, només això, importa, i tota altra cosa és indiferent.\n¿I per què és que això importa?\nPer res. Importa en si. Només això importa incondicionalment.\nI, en un pla encara més elevat, absolutament res, no importa. Car si caic al fons del mal, això, al bé, no li fa cap mal.\nCom que som en la mentida, tenim la il.lusió que és la felicitat, allò que importa incondicionalment.\nSi algú sospira "¡Voldria ser ric!", l'amic que ho senti pot respondre-li "¿Per què? ¿Que potser fores més feliç?"; però si algú diu "Vull ser feliç", ningú no li respondrà "¿Per què?”\nDigue'm per quins motius vols ser feliç.\nAlgú té mal i voldria ser-ne alleujat. Digue'm per quin motiu vols ser-ne alleujat.\nPreguntes ridícules. ¿Qui gosaria de fer-les?\nCal fer-se-les un mateix i adonar-se, primerament, que no es té cap raó per a desitjar de ser feliç i, segonament, que la felicitat no és res que s'hagi de desitjar sense raó, incondicionalment; car només el bé és desitjable així.\nÉs el fons del pensament de Plató.\nÉs un pensament talment contrari a la naturalesa que només pot sorgir en una ànima enterament devorada pel foc de l'Esperit Sant, com ho eren indubtablement les dels pitagòrics.\nAixí, no ha estat comprès, ni fins discernit, en les obres de Plató.\nLa benaurança glorificada sota el nom de felicitat eterna, de vida eterna, de Paradís, etc., s'ha de judicar de la mateixa manera. Tota espècie de benaurança s'ha de judicar així. Tota espècie de satisfacció.\nSant Joan no diu pas "serem feliços perquè veurem Déu", sinó "serem semblants a Déu perquè El veurem tal com és”.\nSerem bé pur.\nJa no existirem. Però en aquest no-res que hi ha al límit del bé serem més reals que no en cap moment de la nostra vida terrestre. Mentre que el no-res que hi ha al límit del mal no té realitat.\nRealitat i existència són dos.\nTambé això és un pensament central de Plató. I també poc comprès.\n(Justí, sant Agustí, etc., deien que Plató havia après de Moisès que Déu és l'Ésser. Però, ¿i de qui va aprendre que Déu és el Bé, i que el Bé està per damunt de l'Ésser? No pas de Moisès.)\n---pàgs 280 a 302---\nObtingut de «https://ca.wikisource.org/w/index.php?title=Quaderns_d%27Amèrica&oldid=74269»\nDarrera modificació: 15 març 2014 a les 12:38


Impactes d’estiu - Diari de Sabadell\nA l’estiu el flux informatiu ordinari baixa notablement a causa que els polítics també fan vacances. Gràcies a aquesta absència temporal dels que manen apareixen recursos mediàtics que provoquen un impacte més gran a la població que les anades i vingudes de to provocades per la política. Em refereixo a les temàtiques mediambientals, que són les que veritablement ens fan ser conscients que vivim un moment de canvis profunds al planeta. Un d’aquests impactes d’estiu ha estat veure com l’onada de calor ha provocat un desglaç rècord a l’Àrtic. Impotents veiem els efectes del canvi climàtic.\nEns alarmem i pensem en el futur conscients que calen mesures en l’àmbit mundial. Sabem que els desequilibris i els conflictes armats entre diferents estats fan difícil aplicar de forma conjunta objectius globals. Els intents per frenar aquest creixement desfermat que amenaça el planeta ha topat amb l’actitud de les grans potències. A elles i a altres països se’ls en fot tot el que està passant a l’Àrtic, a l’Amazones o a Sibèria, per dir alguns dels llocs d’on venen les imatges més impactants d’aquests dies. Ens han dit que a llocs molt remots del planeta han aparegut restes de plàstics a causa de l’abocament indiscriminat d’aquest material als oceans. Sembla que aquesta serà una de les plagues que més efectes nocius pot portar en l’àmbit mundial. Tant si consumim peix de les zones més properes de la Mediterrània com si és dels mars més allunyats estem condemnats a menjar el plàstic que llencem.\nBenvinguts, doncs, tots aquests impactes si són capaços de crear-nos un nivell de consciència potent per modificar algunes de les actituds en matèria de consum. Fins i tot alguna marca comercial ho ha aprofitat per publicitar els seus productes sota el paraigua de la consciència mediambiental, tot i que tampoc estan absents de provocar importants residus, bàsicament llaunes. La pregunta clau és: Què puc fer per revertir aquesta situació?\nLa resposta és que podem fer molt. Sobretot si modifiquem els hàbits de consum malgrat la pressió a la qual estem sotmesos. Mentre la producció de residus estigui emparada en l’anonimat d’aquell que els aboca, seguirem en aquesta espiral indiscriminada. Els contenidors del carrer són la mostra més clara de la manca de civisme de tots plegats. Darrere el gest d’obrir una tapa i deixar anar una bossa s’amaga la mala consciència que tenim tots de malbaratar el nostre planeta.


Bases de cotització 2011: Règim especial de treballadors autònoms – Stac\nBases de cotització 2011: Règim especial de treballadors autònoms\n21 de febrer de 2011 admin2 1026 Views\nBARCELONA.- Les bases i el tipus de cotització per contingències comunes que des de l’1 de gener de 2011 s’apliquen a aquest règim especial són aquestes:\nBase mínima.- 850,20 €/mes\nBase màxima.- 3.230,10 €/mes\nBase 48 i 49 anys.- Amb base de cotització igual o superior a 1.665,90 € (amb data 01/01/2011): podran escollir entre la base mínima i la màxima.\nBase > 50 anys (amb 5 anys o + cotitzats).- Amb base de cotització igual o inferior a 1.665,90 €: podran optar entre la base mínima i 1.682,70 €/mes.\nAmb base de cotització igual o superior a 1.665,90 €: podran escollir entre la base mínima i l’import d’aquella + 1%.\nTipus (amb IT): 29,80 % / 29,30 % (amb cessament d’activitat)\nTipus (sense IT).- 26,50 %\nTipus AT i MP (amb IT).- Tarifa primes disposició addicional quarta Llei 42/2006, de 28 de desembre, en redacció donada per la disposició final vuitena de la Llei 26/2009, de 23 de desembre, sobre aquesta mateixa base de cotització escollida pels interessats per contingències comunes.\nLlegenda: IT: incapacitat temporal / AT: accident de treball / MP: malaltia professional.\nEn els casos de treballadors amb 50 o més anys a data 01/01/2011, que no tinguin 5 anys de cotització a la Seguretat Social: la base de cotització estarà compresa entre 916,50 i 1.682,70 €/mes.*\n* El cònjuge supervivent amb 45 o més anys d’edat podrà optar per una base de cotització compresa entre 850,20 i 1.682,70 €/mes.\nTreballadors autònoms dedicats a la venda ambulant o a domicilio (CNAE-09: 4781, 4782, 4789, 4799) i socis treballadors de cooperatives de treball associat que percebin ingressos directament dels compradors, podran escollir com a base de cotització entre 850,20 i 748,20 €/mes.**\n** Treballadors autònoms CNAE-4799 i socis treballadors de cooperatives de treball associat, si acrediten la venda en mercats tradicionals o “mercadillos” amb horari inferior a 8 hores/dia, poden optar entre 850,20 i 467,70 €/mes.\nTreballadors autònoms que a l’any 2010 hagin tingut contractat al seu càrrec 50 o més treballadors, la base mínima serà 1.045,20 €/mes (grup de cotització 1 del règim general).\nTreballadors autònoms (sense opció AT i MP), cotització addicional del 0,1%, per al finançament de les prestacions per risc durant l’embaràs i risc durant la lactància natural.\nTipus de cotització per a la protecció per cessament d’activitat serà el 2,2 %.\nTipus per contingències comunes (IT) per a treballadores majors de 65 anys d’edat, i 35 anys cotitzats: 3,30 %.\n← El STAC pide la retirada de unos contenedores que crean problemas en una parada de taxis\nL'examen d'idioma a taxistes tomba el 50% dels aspirants →\n27 de desembre de 2012 admin2 Comentaris tancats a Reflexiones sobre el nuevo informe de FACUA


Sí, les mitges de compressió poden ajudar a prevenir les varius - Farmaceuticonline\nInici\tVida saludable\tSí, les mitges de compressió poden ajudar a prevenir les varius\nSí, les mitges de compressió poden ajudar a prevenir les varius\nMercè Camps. Farmacèutica 1 de Juliol de 2019\nDurant l’estiu augmenten les consultes per problemes de pesadesa de cames, cames inflades, sensació de formigueig i aparició de varius.\nAquests signes són el resultat d’una insuficiència venosa.\nCom que les cames estan lluny (i cap avall) respecte al cor, el fluix sanguini a les cames és el més difícil de mantenir. La sang ha de fluir cap amunt fins al cor. Un sistema de vàlvules unidireccionals es disposa al llarg de les cames en direcció al cor, per facilitar aquest fluix en contra de la gravetat. Aquestes vàlvules s’obren per deixar passar la sang i es tanquen per evitar que retrocedeixi.\nAmb el temps i per l’ús, algunes parts del sistema circulatori poden patir danys i funcionar malament. Quan una vàlvula deixa de funcionar, fa que la que es troba per sota hagi de suportar més volum de sang, causant una acumulació a les venes, i per tant, exercint-hi més pressió.\nQuan les parets de les venes són saludables, aquestes són elàstiques, però la tensió, l’envelliment i altres factors poden causar la pèrdua d’aquesta elasticitat. Llavors comencen a augmentar de volum les venes, s’alenteix la circulació i apareixen les varius.\nMITGES de COMPRESSIÓ: tipus\nLes mitges de compressió graduada són una eina terapèutica no farmacològica que pot ajudar a prevenir, i si cal a tractar, la insuficiència venosa i les varius. Actuen comprimint les venes de forma gradual, exercint una pressió decreixent que és més forta al turmell i més suau a la zona de la cuixa, per ajudar els músculs i les venes a desenvolupar la seva funció de forma més eficient.\nEl nivell de compressió ve determinat per la pressió en el turmell.\nPodem trobar compressions lleugeres i extralleugeres, per tractar problemes de cames cansades, inflades i amb sensació de formigueig o per prevenir futures patologies; i compressions fortes i extrafortes per tractar problemes més seriosos per prescripció mèdica.\nLes mitges de compressió s‘han de col·locar a primera hora del dia abans de llevar-se, en posició asseguda o estirada segons la comoditat de la persona, ja que al llarg del dia les cames es van inflant i això dificulta la col·locació.\nEstan recomanades com a profilaxi per a totes les persones que passen moltes hores drets, persones amb mobilitat reduïda, dones embarassades i persones amb problemes circulatoris.\nUtilitzar sabates de taló baix.\nEvitar la roba ajustada.\nEvitar períodes llargs en la mateixa posició.\nEvitar els banys calents i l’exposició prolongada al sol.\nTinc el cabell sec. Quin és el...


Europa sense por - Diari de Girona\nEuropa sense por\nemili piera 22.09.2016 | 00:00\nEuropa mai havia d'haver d'acceptat tan aviat els països de l'Est. Tenien fins i tot menys tradició democràtica que nosaltres, grecs, portuguesos o espanyols, que ja és dir, però, pel que es veu, eren molt útils per reforçar la política reaccionària: aquesta que veu en qualsevol reclamació de drets una maniobra comunista i només té en compte l'ortodòxia mercantilista. Però juguem amb les cartes que tenim, no hi ha altre joc. Tot indica, de moment, que amb el mateix J.C. Juncker al capdavant de la Comissió, les obsessions continuaran sent els refugiats, el terrorisme islamista i la defensa comuna: una dada bona, ?almenys. Exèrcit europeu amb França i Alemanya com a impulsors. Tant de bo.\nEl terrorisme és horrible, per descomptat, però en una sola batalla de les dues guerres civils europees (la Gran Guerre i la Segona Mundial) van morir mil vegades més persones que víctimes han causat tots els fanàtics en armes de l'Islam. És bo saber-ho perquè ens en sortim prou bé amb els nostres propis fanàtics, que poden ser realment letals.\nUna altra cosa: no hi pot haver projecte europeu amb esperances de triomf que retalli, alhora, les llibertats individuals i els drets socials. La gent votarà el que sigui: Le Pen, l'ase de Donald Trump, com ha votat l'UKIP del Brexit i la seva nova presidenta, que sembla tia Leo, la de les mandonguilles. S'equivocarà mil vegades, optarà per les solucions més autolesives (com l'Orban d'Hongria: a diferència dels vins bons, que poden ser de l'any o reserves, el feixisme, nou o vell, sempre és dolent). I no es resignarà.\nAmb més oportunitats a les banlieus hi hauria menys terrorisme islamista, encara que això no vol dir que no sigui necessària una policia ben entrenada. Els fugitius de la guerra i la fam -la immigració il·legal- és l'última baula d'un monument d'idiotesa, ineficàcia i escarni. Res se'ns havia perdut a l'Afganistan o l'Iraq. Ni a Líbia o Síria. Aquells bombardejos (els nostres), van crear aquests fugitius: el caos no és gaire habitable. Els colonialistes eren més responsables que nosaltres.


El 24 d'abril de 1989 va néixer el Telenotícies comarques (1994-2004 Telenotícies Catalunya), que s'incorporà a la resta de Telenotícies, amb la intenció de descentralitzar els informatius. Es van obrir les primeres delegacions de Televisió de Catalunya a Tarragona, Lleida i Girona i es va crear un equip propi a la redacció de Sant Joan Despí per donar cobertura específica a l'àrea de Barcelona. Formaven el primer equip Mariona Comellas (Barcelona), Xavier Bas (Tarragona), Ramon Rovira (Girona) i Josep Cabasés (Lleida). El 1991 Televisió de Catalunya va obrir una nova delegació per a la Vall d'Aran, des d'on es va començar a emetre una edició en aranès.\n↑ Vídeo del primer Telenotícies Arxivat 2010-12-06 a Wayback Machine., TV3.cat\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Telenotícies&oldid=27506021»\nInformatius de televisió en català\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 15 juny 2021 a les 22:52.


5 motius per estimar Tenerife\nPer a molts, l’illa de Tenerife, la més gran de les Illes Canàries, és sinònim de les grans estacions balneàries de la seva costa sud, com Las Américas o Cristianos. El nord de l’illa, però, ha conservat un rostre més tradicional, en gran part estalviat pel massiu turisme marítim. Per cert …\n1. El Teide, el volcà-estrella\nÉs la gran estrella de l’illa, la que tots els visitants vénen a saludar durant la seva estada. I tenen raó: culminen a 3.718 metres sobre el nivell del mar, convertint-lo en el pic més alt d’Espanya: el volcà Teide, protegit per un parc nacional, ofereix una de les imatges més memorables de Tenerife . Per sobre dels sòls de vinyes, plantacions de plàtan i pins canaris, descobrim un paisatge decididament mineral, feta de colades fosques de lava, al contrari de la suavitat vegetal de les costelles. Per molt impressionant que sigui, els illencs no són considerats com una amenaça. La seva última ràbia data del 1909. Tanmateix, els vulcanòlegs el consideren actiu i creuen que podria entrar en erupció als 400 anys. L’activitat volcànica de les Canàries és realment molt real, com ho demostra el cràter sota l’aigua que bull regularment les aigües de l’illa del Hierro.\n2. La tranquil·litat de Garachico\nAquesta és una de les darreres víctimes del Teide, però fa molt de temps … El 1706, una erupció del volcà va destruir part d’aquest poble mariner, fent que el seu port fos inutilitzable. Tres segles després, va trobar Garachico el seu encant i ambient tranquil. Aquí, els dies flueixen en la contemplació de la llum que canvia al petit illot que va donar nom al poble, posada com a punt final sobre el blau oceànic; passejos per carrerons amb cases de façanes que alternen el blanc més brillant i declinacions d’ocre i safrà; en banyar-se en l’acollida piscines naturals creades per colades de lava. Un dels primers pobles que es va fundar a l’illa, Garachico segurament mai no ha trobat l’activitat comercial del seu port destruït, del qual abans es carregaven els bótes de vi local, però ha guanyat tranquil·litat. Els visitants no es queixen …\nTenerife, Illes Canàries © Olivier Cirendini\n3. Vi nou a Icod de los Vinos\nAquesta és la tradició del que recorden els enòlegs locals. A finals de novembre, Icod de los Vinos viu al ritme de la festa del vi nou. Un ritme furibund: com sol ser habitual, els nens del poble corren pels carrers de la taula, taules de fusta fetes a mida. La tradició, que omple els sorolls dels carrers, recordaria l’època en què es van llançar bótes de vi nous al mar per embarcar-se en vaixells. L’altre orgull d’aquest poble tranquil que conviu amb el treball a les vinyes i plantacions de plàtan del voltant és el seu drac – un arbre amb silueta de para-sol i fullatge que recorda algunes palmeres, emblemàtiques de Canàries – que serien les més antigues de tots els presents a l’arxipèlag.\nLa tradició de les taules, Tenerife, Canàries. © Olivier Cirendini\nPassejades pels vessants d’un volcà, banys de mar, festes … no hi falta res a la pissarra que un toc de cultura. Direcció La Laguna – rares són les que diuen el nom complet -, veritable capital cultural de l’illa (La capital “real” és Santa Cruz de Tenerife, famosa pel seu auditori dissenyat per Santiago Calatrava i el seu carnaval desenfrenat, al febrer). Quan van fundar La Laguna al segle XV, els espanyols li van donar un pla urbà rectilini que més tard es va convertir en un model per a moltes ciutats llatinoamericanes. Una primera per a una ciutat no fortificada, que val la pena haver estat a la llista Patrimoni Mundial de la UNESCO el 1999. Els seus atractius no s’aturen aquí: es pot descobrir, realment, els carrers en gran mesura per a vianants d’aquesta antiga ciutat d’estat de la corona espanyola una sèrie de belles mansions construïdes al voltant d’uns elegants patis.\nLes boniques cases de Laguna, Tenerife, Canàries. © Olivier Cirendini\nEls bonics patis de Laguna, Tenerife, Canàries. © Olivier Cirendini\n5. Els 365 dies de l’any …\n“Aquí”, va dir un resident, “les cases sovint no tenen calefacció ni aire condicionat, el clima suau, mai calorós, mai fred, fa que Canàries sigui agradable en totes les estacions”. visitants de les Illes Canàries influïdes tant pels vents comercials com per la proximitat del Sàhara, el clima subtropical i el règim oceànic, Tenerife es pot visitar en totes les estacions en bones condicions. Les precipitacions no superen els 30 dies a l’any i la temperatura mitjana anual és una mica per sobre dels 20 ºC. Aquest clima explica que es troba a l’illa de grans plantacions de plàtans, vinyes, pins –en particular dels pins canaris, les espines llargues de les quals tenen la facultat de captar la humitat de l’aire ambient–. i plantes endèmiques com el tajinast vermell, visibles al voltant del Teide, la inflorescència de la qual pot arribar fins als 3 m d’alçada.\n7 motius per descobrir València\n8 escales salvatges a Corse-du-Sud\nNamíbia immortalitzada per Brice Portolano


Una de cans tocanassos\n15 maig 2021 04:17\nBiel Florit | 14 novembre 1999\nD'entrada han de saber vostès que som un estimador fervent de la raça canina, de qualsevol casta i color, sobretot dels de menys de mitja mida i de pèl curt. Absolutament tota la vida he tengut cans i per a mi sempre han representat més que una excel·lent companyia, un estimat i considerat membre més de la família que m'ha remenat la coa a l'arribar, i mai no em qüestiona si avui m'he posat la camisa adequada, o si els mitjons blancs no van de cap manera amb les sabates negres, per exemple. Jo he procurat no dir mai: el meu ca, he dit: el ca que viu amb mi. I quan s'han mort per circumstàncies diverses, us assegur que a ca nostra hi ha hagut un dol fort. Això per començar i per evitar equívocs.\nBé, ho venia a explicar perquè una de les coses fonamentals segons el meu criteri i experiència, és que, per tenir un ca a la casa n'has de saber, o has d'estar ben disposat a aprendre'n el més ràpid possible, a fi i efectes de no fer malbé aquella criatura viva i sensible que has adoptat i no donar la llauna a tot déu que t'envolta. Jo som de l'opinió que aquests desastres de cans mossegadors, alguns pics assassins que aquests darrers temps proliferen a les pàgines de succeïts dels diaris i revistes de sang i fetge, són culpa exclusiva dels propietaris inadequats. I la ressonància social dels fets, molts pics exagerada, del suport mediàtic que tenen avui les notícies luctuoses. Sempre n'hi ha hagudes de topades entre cans i persones. Però no sempre n'han estat culpables els cans. Ara mateix us voldria remetre a un extraordinari conte curt del desaparegut amic Antoni Mus, En Tom, el ca mè, inclòs en un aplec que sota del títol genèric de La lloriguera obtingué el premi Ciutat de Manacor l'any 1967. Us el recoman si el podeu trobar, és magnífic. Va ser editat per Baleria. Llibres de Manacor, el dit any 67 i imprès a la Impremta Fullana.\nTot això ho venia a manifestar perquè, si a un ca l'aculls amb amor i benestar, l'ensinistres com cal, que us en faríeu creus del que pot arribar a aprendre un animalet sa i despert, per via normal es comporta bé, no fa desastres, defeca allà on ho ha de fer, no mossega a tot el que passa, no mata infants desvalguts. Hi ha excepcions. Amb les persones humanes, també. El que sol fer fallida és l'amo de l'animal, en el cas dels cans. En el cas dels humans, adesiara, és la societat, que d'això ja en parlarem en una altra ocasió, si aquest Diari de Balears segueix amb la paciència de publicar-me coses.\nI el títol de l'article venia motivat per una de les molèsties que aquests animalets ocasionen d'una manera absolutament idiota, cretina, perquè no els han ensenyat que allò no ho han de fer. Quan vas per la voravia d'una zona de plantes baixes, totes amb el seu reglamentari canot de 50 quilos rere els reixats, i algun de més menut però amb una veu de trompetí eixordadora, o ambdós a la vegada, tu passejant tranquil·lament, observant les tonalitats de la posta de sol, sovint i sense venir a to de res et resplandeix a tall d'orella el lladruc esperpèntic d'aquella bocina amenaçadora. L'ensurt, la taquicàrdia conseqüent i les flastomies de rigor, clar, no manquen mai. Exemples al meu barri de Cala Gamba i ho dic amb el més clar esperit de denúncia: carrer Josep Marquès i Talet n. 3, carrer de l'Illa de Samos n. 15 i 17, passeig de Cala Gamba n. 20 i 33. Etcétera. Fins que qualque persona delicada del cor hi faça pell o algun neuròtic nerviós foti pedrada al pobre animalet, que no en té cap culpa de res.\nEl que volia significar de veritat: si provam de fer-nos un entorn més amable, més cívic i habitable, hi guanyarem tots. I qui no sàpiga tenir cans que es dediqui a criar canaris.


Neuràlgia del trigemin: Final d'etapa\nDes del 22 de març...\n...fins avui, 22 de maig del 2014. Dos mesos. Dono per acabada aquesta etapa de trigemin actiu que va començar el juny de fa dos anys, del 2012. La dono per acabada encara que demà hi tornéssim: ja seria una nova etapa. Dos mesos és prou temps per considerar-los un final de període.\nHi ha hagut en aquests dos mesos proves d’esforç diverses –la majoria involuntàries, o potser totes, allò que ho fas d’esma, no te n’adones–, impossibles de reprimir pel que us diré més endavant: hi ha hagut estrès, moviments bruscos, tensions, converses llargues, feines inesperades inteŀlectuals i també físiques, etc. Situacions en què he pensat que tot seguit hi hauria càstig: o sigui, que saltaria el trigemin sens dubte després d’aquell moment, d’aquella estona, fins i tot d’aquelles hores.\nDoncs no, la lacosamida ha funcionat. Ella sola o en combinació amb la resta: pregabalina, lamotrigina, amitriptilina, clonazepam, més el que prenc per evitar el restrenyiment, que s’ha fet crònic. Tot això em deixa ben grogui bona part del dia, i tothora bastant inhàbil de pensament, paraula i obra, però durant dos mesos no hi ha hagut cap mena de punxada del trigemin.\nÉs una pausa, hi torno. Amb dos mesos n’hi ha prou.\nDe sobte, un mal dia em puc tornar a trobar amb Alien, que em pot atacar per darrere sense que la Sigourney Weaver hi pugui fer res. Però de moment visquem al dia.\nJa em passava abans de la lacosamida, que anava una mica borratxo, amb desequilibris momentanis i caminars caòtics, però ara ja és la pera.\nA mi no em fa res mentre no torni la bèstia. És més aviat entretingut, i no ho dic per fer broma. Perdo l’equilibri sovint, hi ha hagut caigudes, camino sovint com un somnàmbul, el món gira, hi veig doble de tant en tant, o triple o quàdruple. Però us ho dic de debò: m’ho passo bé amb aquestes distraccions! És com descobrir un món nou. Estar borratxo, amb totes les conseqüències d’estar borratxo, però sense ressaca –ho suposo, això de “estar borratxo”, fa molt de temps que no he estat ni allò que en diuen contentet, l’alcohol m’agrada però de poc en poc.\nÉs fantàstic. Sí, estic eufòric. Per això hi ha hagut moments aquesta temporada –aquests dos mesos, i sobretot les últimes setmanes– en què no m’he sabut estar de fer determinades coses que en altres temps no hauria gosat ni imaginar-me.\nTinc encara pànic, això pot tornar, però de moment experimento tots els símptomes de l’estar eufòric. Posant per cas, he enviat a amics i familiars missatges absurds, coses que no els enviaria mai de la vida, i ho faig sense pensar, l’endemà me’n penedeixo. Escric bestieses.\nÉs eufòria. Potser ara escric sota els efectes de l’eufòria i demà ho canviaré. O no, que quedi escrit.\nRespecte a altres efectes dels còctels farmacèutics, un exemple. Va ser el 13 d’abril. Una situació del tot còmica. La casualitat va voler que just aquells dies teníem a casa J, que ens ve a veure molt de temps en temps, l’última vegada em penso que va ser fa un any.\nDoncs aquell dia al vespre, quan intento aixecar-me del sofà després d’una breu sobretaula encabat de sopar, no puc. No puc aixecar-me, tot el cos s’ensorra, hi veig doble o triple, perdo l’equilibri, caic.\nM’ajuden a anar a l’habitació, amb molta cura, amb molta cautela, perquè tota l’estona estic desequilibrat. Arribo a l’habitació, doncs, i m’haig de posar de quatre grapes, i tot i així, caic de costat. M’haurien d’ajudar a fer-ho tot –tot vol dir tot– però enganyo la family i els dic que ja m’espavilaré –dormo sol–, i els ho dic quan, estant de quatre grapes, m’haig d’estintolar a la paret per no caure a terra –estant de quatre potes a terra! Còmic, ja ho deia.\nNo m’afecta anímicament, gens ni mica. És divertit. J aŀlucina cogombrets en vinagre.\nPerò els enganyo, no sé si perquè em veuen molt segur de mi mateix, i somrient, o perquè saben que no em deixaré ajudar encara que hagi de dormir a terra, tal com estic. Saben que sóc caparrut de mena, que abans morir que deixar-me treure els calçotets per algú que no sigui X, i encara.\nTotal, que faig un riu com puc, mig de costat, quan no em veuen, i me’n vaig a dormir vestit. Ja em despertaré quan estigui més sobri, em dic, i llavors em posaré al llit d’una manera més digna o civilitzada.\nPerò no em desperto fins l’endemà a l’hora habitual. Un drama, tot rebregat. Exactament igual com en les peŀlícules, quan el protagonista arriba borratxo i cau damunt del llit tal com raja i fins l’endemà. En fi, jo igual.\nPerò no tinc ressaca. Només els lleus desequilibris habituals i, de tant en tant, el veure-hi doble.\nQuins misteris. Perquè això, amb aquest grau tan espectacular i tan divertit, només passa el dia aquell.\nL’important, però, és que la NT continuava a ratlla.\nI ara, 22 de maig, igual. Només aquell doloret del queixal quan em raspallo les dents m’avisa que la bèstia encara hi és. Però la resta d’efectes secundaris, sobretot aquests dels últims dies, els trobo més aviat entretinguts, ja ho deia. De debò, no em molesten, encara que siguin més vistosos de cara enfora i preocupin molt la gent que m’envolta.\nSí, és curiós, el personal s’espanta més quan veu coses d’aquestes que quan els dius que tens uns dolors insuportables –quan els ho dius després, perquè durant és impossible. Com que no veuen res, els dolors forts de debò, les descàrregues brutals del trigemin, no els espanten gaire. Et creuen i fan cara de pena, però ja està.\nEl 22 de març del 2014 ha començat una nova vida. I per tant tanquem aquest diari. Si publico alguna cosa serà textos que tinc d’altres, testimonis.\nI esperem que no hagi d’escriure sobre coses meves. Tot i que, malauradament, el pànic –PÀNIC– hi és i hi serà sempre, encara que no vinguin més etapes de dolor.\n(Que no puc evitar pensar que sí, que vindran. I que vindran més aviat que tard. Però si vénen aniré de pet al quiròfan, això ara sí que ho tinc molt clar.)\nEnviat pel vigilant a 15:40\nEtiquetes cronicitat, dietari, drogues, efectes secundaris, episodis, medicaments, neuràlgia del trigemin


Convocatòria Assemblea anual 2020 – Ceretània\nAquest any la COVID-19 ens ha marcat profundament en la marxa normal de la nostra associació. La desaparició del nostre President, en Vicenç Capdevila, ha estat el cop més important, però també la COVID ens ha afectat amb el retard en la resolució del nou PDUAC del Aeròdrom, en la posada en marxa de noves propostes i també, i molt especialment, en el desenvolupament normal de la nostra Assemblea anual.\nCom coneixeu la impossibilitat de fer reunions obertes sense control del nombre d’assistents i la falta d’una normativa clara per associacions com la nostra, ens ha portat a anar retardant la celebració d’aquesta.\nEls mesos han anat passant i la millora esperada en la marxa de la pandèmia, tampoc ha arribat, per aquest motiu ens plantegem convocar la reunió anual del 2020, la darrera setmana de desembre en una data que os confirmarem mes endavant.\nÉs evident que en la data escollida no podrem ser-hi tots presencialment i per aquest motiu, estem mirant d’organitzar la Assemblea amb delegacions i via Zoom per garantir-vos la vostra presencia i participació.\nPer aquest motiu, plantegem l’inici del debat de tots els temes a tractar, els quals us anirem enviant al llarg de les properes setmanes, perquè podeu conèixer totes les propostes, opinar i, el dia de la Assemblea, prendre els acords que corresponguin amb el suport ampli dels socis.\nAprovació comptes 2019\nAprovació pressupost 2020 i estat de comptes al dia de l’Assemblea\nRenovació d’Estatuts, adequant-los a les noves normatives i a la situació actual.\nRenovació estatutària de la Junta Directiva\nInformació sobre la marxa dels temes sobre els quals l’associació ha estat actuant i proposta de nous.\nCom veieu els temes són importants i per aquest motiu no volíem, ni podíem, retardar més la celebració de l’Assemblea anual.\nAmb aquest escrit, per tant, us demanem que anoteu la darrera setmana de desembre per la celebració de l’Assemblea anual i iniciem, el procediment intern perquè tots tingueu a temps, els temes a debatre.\nEli2020-11-19T10:56:09+00:00November 19th, 2020|


El blog de Josep Tordera: A Sala i Martin no l'hi ha agradat Inside Job.\nA l'economista Xavier Sala i Martin no l'hi ha agradat gens ni mica el documental nordamericà Inside Job que tracta sobre la crisi econòmica que es va originar l'any 2008 als Estats Units. Parlant a una emissora de ràdio, l'economista lliberal critica el tó de denuncia dels autors del documental i recorda que els protagonistes dels fets (els que es van fer molt rics a costa de que moltíssima gent perdès la seva feina, les seves cases o els seus estalvis) segueixen estant lliures, guanyant molts diners i, en alguns casos, ocupant alts càrrecs a l'Administració Obama.\nSegons la teoría de Sala i Martín si aquests indesitjables no són a la presó és perquè han actuat d'acord amb les lleis vigents i, per tant, no han comés cap delicte. En conseqüència, i segons el seu punt de vista, els autors del film són uns esquerranosos i els seus arguments no s'aguanten per enlloc i són pura demagogia.\nEl cas és que el que el film denuncia és el fet de que des de fa molts anys, els respectius governs dels Estats Units han anat canviant les lleis que regulaven el funcionament dels bancs i els crèdits, les han "desreguralitzat", i ,per tant, han anat reduínt, cada vegada més, el control estatal sobre el funcionament d'aquests ens. El negoci de la venda de crèdits escombraries no hauria estat possible fa uns anys als Estats Units i si ho és ara, és gràcies a l'aprimament dels mecanismes públics de control que han estat conseqüència dels canvis en les lleis.\nQue aquesta gent no estigui a la pressó, que pugui seguir disfrutant dels milions i milions que han guanyat jugant brut i que encara en segueixi guanyant és deu al vistiplau que els hi han donat els presidents i molts politics nordamericans des de Reagan fins a Obama. I ho han aconsseguit tambè gràcies a l'imprescindible col.laboració i assessoria de molts economistes.\nEn la crítica de Sala i Martín al film, quedava clar que els xoriços no havien incomplert cap llei. No li vaig escoltar cap referència al mal que han causat a milions de persones. I és que, a certs nivells, sembla que està assumit que legalitat i ètica no tenen perquè anar unides.\nPublicat per Josep Tordera Tarrason a 4:36


La Tupina, protagonista de les III Jornades Gastronòmiques de la Segarra\nterritoris.cat 19:52 24/10/16\nFins al 20 de novembre, nou restaurants de la comarca oferiran menús elaborats amb aquesta fórmula culinària\ngastron jornades iii miques gastronómiques segarra\nEl taller per aprendre a fer la Tupina va anar a càrrec de l'expert Xavier Porredon\nEl Centre d'Innovació i Promoció de la Producció Agroalimentària a Cervera va acollir divendres passat dia 21 la primera de les activitats de les III Jornades Gastronòmiques a la Segarra i que va consistir en un taller per aprendre a fer la Tupina, a càrrec de l'expert Xavier Porredon. El vicepresident primer al Consell, Josep Llobet, va ser l'encarregat de presentar el taller, el qual es va cloure amb un tastet a càrrec del Restaurant Antic Forn de Cervera.\nEl taller va esdevenir el tret de sortida a les Jornades que es projectaran a la Segarra fins al 20 de novembre i que tenen com a objectiu donar a conèixer la Tupina i els diferents restaurants que participen en el projecte.\nUna caminada el pròxim 30 d'octubre serà la pròxima activitat\nDurant un mes, fins a 9 restaurants d'aquesta comarca oferiran menús elaborats amb Tupina i amb preus més barats que oscil·laran entre els 10 € i els 25 €.\nLa pròxima activitat està prevista per al 30 d'octubre i consistirà en una caminada amb inscripcions gratuïtes al voltant de la descoberta del territori de la mà de Dani Espejo de Sikarra Nostra.\nPer tancar el programa, la darrera activitat tindrà lloc el 4 de novembre, amb un Sopar de maridatge amb el Celler Comalats al Restaurant La Mallola de Sanaüja.\nLes jornades s'organitzen des de l'àrea de Promoció Econòmica i Turisme del Consell Comarcal i compten amb el suport de la Paeria de Cervera, BonArea, Consorci LEADER i els diferents restaurants de la comarca que participen.\nViver de Segarra i Gospí ja gaudeixen de millores urbanístiques\nEl barceloní Ricard Goma guanyador el premi de poesia Jordi Pàmies de Guissona\nEl jazz tornarà a ressonar al Castell de Concabella


El millor refugi | Psigma bloc\nBon dia d’hivern psigmeros/es!\nLa forma que adopta una determinada relació, les expectatives que desperta i la manera en què els seus partícips volen viure-la, sempre estaran configurades per factors socials, culturals i religiosos i també per l’articulació psicològica de les parts implicades.\nAvui dia, el que si és ja evident, és la importància (cada vegada major) que es dóna a la qualitat de la relació, tant des de la perspectiva de la satisfacció emocional i sexual com des de la qualitat de la companyia. En aquest sentit i segurament per un llistat de raons que sembla interminable, aconseguir avui dia que la relació de parella es mantingui estable i sigui duradora en el temps sembla tasca àrdua i excessivament laboriosa.\nEn l’article d’avui he volgut compartir amb vosaltres algunes aportacions de la teoria de Kohut (1984), ja que aporta una visió interessant sobre algunes de les necessitats psicològiques humanes que tant conscient com inconscientment, podríem cercar i desitjar satisfer en la relació de la parella.\nPer situar-nos una mica, la teoria diu que tots tenim expectatives (bona part d’elles inconscients) sobre la forma de relacionar-nos amb els altres basades en les nostres experiències passades. Així, les primeres relacions amb els pares, germans, avis i professors deixen un segell en forma d’objectes interns: representacions mentals dels altres i pròpies (les denominades per ell, experiències auto-objecte).\nPer l’elevat grau d’intimitat, en la relació de parella aquests records conscients i inconscients d’antigues experiències auto-objecte es reactivaran, a més de l’esperança que s’aporti el què en les relacions parentals mancava o pecava d’escassesa.\nL’experiència d’auto-objecte en la relació de parella es refereix a ser capaç d’utilitzar a l’altre com a font de manteniment, restabliment o consolidació de l’experiència interior del jo.\nKohut diu que al llarg de la vida (des del naixement fins a la mort) els humans necessiten 3 formes particulars d’experiències auto-objecte. D’aquesta manera, en una relació, si ambdós membres de la parella aconsegueixen satisfer-se aquestes necessitats mútuament, augmentaran les possibilitats que la relació sigui satisfactòria i així perduri per més temps.\n1- REFLECTIR EN EL MIRALL: Aquesta necessitat suposa ser receptiu als estats d’orgull, efusivitat, entusiasme i domini del jo. Les parelles senten una intensa necessitat d\n’obtenir mútuament aquests tipus de respostes. Si l’alegria d’aconseguir alguna cosa no es pot compartir perquè provoca una reacció competitiva, de ressentiment o retraïment en l’altre, s’aguditzaran les ganes que siguin els altres els que mirin en el nostre mirall.\n2-IDEALITZACIÓ: Existeix la necessitat que el company aporti una presència que calmi, contingui i apaivagui a l’altre quan l’ansietat, la vulnerabilitat i el desassossec superin la capacitat normal d’autoregular-se. El company exerceix provisionalment les funcions tranquil·litzadores, el qual significa que pot haver-hi un retorn a un estat més estable del jo. Encara que aquestes necessitats d’estabilitat i seguretat són essencials perquè una relació de parella funcioni bé, han de guardar equilibri amb la funció del mirall, que afavoreix millor el desenvolupament i el creixement personals.\n3-ESCENA INTERNA DE PARELLA: Aquesta produeix una sensació de pertinència. En una parella la sensació de pertinència depèn d’una similitud en els valors, els gustos i els costums. Si existeixen unes diferències excessivament grans, pot sorgir un sentiment d’aïllament i distanciament que pot pertorbar la unió de la parella.\nAixí doncs, crec que és important llegir entre línies, entenent que tot això que Kohut diu segurament ens sembla molt obvi però en realitat és el que mou a moltes parelles a venir a consulta o a trencar la relació directament, doncs entre altres dificultats, hi hauria una incapacitat per aportar-se mútuament les funcions d’auto-objecte. En moments d’estrès, per exemple, aquestes necessitats són de primordial importància.\nSegons Kohut, en una relació sana es viuen les experiències de sentir-nos escoltats, compresos o protegits. Afirma que si la relació es pot experimentar com un refugi en un món escabrós, normalment la satisfacció marital serà alta.\nNo puc evitar pensar que revisant-nos cadascú la motxilla pròpia (de la manera i amb el mètode que creguem convenient), amb humilitat i simplicitat, el món que descriu Kohut seria menys escabrós i que probablement el refugi del qual parla seria quelcom més segur i plaent. Llavors potser, i només -potser-, sentiríem desig de fer-hi estada durant un llarg període…\nRestem a la vostra disposició per a tot allò que necessiteu,\nLaura Fabré Calonge, psicòloga a PSIGMA VIC


A l’espera de més ‘calor’, cap de setmana sense grans canvis\nEl sol se seguirà combinant amb intervals de núvols que en alguns punts poden deixar algun plugim molt aïllat dissabte. Diumenge farà més sol i la setmana vinent tornaran els 20º\nper Xavi Segura dissabte, 8 de febrer 2020 - 09:30h\nEl temps patirà pocs canvis aquest cap de setmana | MeteoMoià\nEl temps no experimentarà grans canvis aquest cap de setmana i seguirem amb la dinàmica de sol i núvols amb alguns matisos. Dissabte podem tenir moments de més nuvolositat en algunes comarques sense descartar algun plugim molt aïllat, mentre que diumenge el sol guanyaria més la partida i els termòmetres ja pujaran, tot i que l’ambient serà de calma hivernal aquests dies. En l’inici de la propera setmana, les temperatures tornaran a disparar-se fins als 20º o lleugerament pel damunt amb ambient, de nou, primaveral.\nDissabte: cel canviant i algun plugim\nPel que fa al temps del dissabte, 8 de febrer, vindrà marcat per aquestes bandes de núvols alts i prims que a estones poden ser abundants, així com núvols baixos a punts de la costa i prelitoral, sobretot a Girona i sud de Tarragona. També hi haurà boires matinals a l’interior.\nUna nuvolositat que a estones pot ser més abundants però que, en general, s’anirà combinant amb el sol. Un dia aprofitable en conjunt, tot i que poden caure alguns plugims aïllats a punts de la Costa Brava i cara nord del Pirineu, sobretot al vespre.\nPel que fa a les temperatures, es mantindran molt semblants amb nit freda i hivernal arreu però gelades poc nombroses fora del Pirineu. Tocarà abrigar-se a primera hora amb valors nocturns de 2º a 7º a la majoria de l’interior i prelitoral i de 3º a 9º a la costa, més baixes al Pirineu. Les màximes es mouran entre els 13º i 18º.\nDiumenge: comença a pujar el termòmetre\nDe cara al diumenge, 9 de febrer, el sol dominarà més, però seguiran creuant algunes bandes de núvols alts i prims, més presents a partir de la tarda, així com restes de núvols baixos en alguns trams de la costa. Nova jornada per aprofitar amb temperatures que, si bé de nit seran hivernals, ja pugen més al migdia i algunes màximes poden fregar ja els 20º, sobretot a la costa i prelitoral sud.\nNou tast de primavera\nDe cara a dilluns, l’entrada de vent més reescalfat de ponent i nord-oest farà que les temperatures pugin clarament i tinguem moltes màximes entre 17º i 22º amb un ambient, de nou, atípicament primaveral en ple febrer. No obstant, els termòmetres viuran moltes baixades i pujades a partir de llavors, però amb uns valors que, en conjunt, es mantindran fora de lloc pel que fa a l’època. Dimecres podrien arribar alguns ruixats, però no es veuen ni pluges ni fredorades a la vista.\nTemps molt tranquil el que s’espera a la capital catalana aquest cap de setmana amb sol combinat amb núvols que deixaran un cel canviant sense ruixats. Temperatures semblants dissabte amb mínimes que pugen diumenge.\nJornades per aprofitar a la ciutat de Tarragona, on el sol i els núvols aniran combinant-se, especialment dissabte. Les pluges quedaran molt lluny i les temperatures pujaran més a partir de diumenge.\nTemps força tranquil a la capital gironina aquest cap de setmana, tot i que dissabte els intervals de núvols poden ser més presents i deixar alguna gotellada molt feble al voltant de la Costa Brava. Temperatures semblants, però pujaran diumenge.\nCel canviant també a la ciutat de Lleida segons el moment del cap de setmana en què ens trobem. Sol i núvols sense pluges i molta calma amb temperatures que pugen més a partir del diumenge.\nPel que fa a la co-capital del Vallès Occidental, el sol també es combinarà amb algunes bandes de núvols, sobretot dissabte, però sense patir pel que fa a la pluja. Temps per aprofitar amb temperatures més altes diumenge.\nFinalment, a l’altra co-capital vallesana, la situació també serà de calma absoluta amb tan sols aquests intervals de núvols que creuaran en alguns moments del cap de setmana. Temperatures semblants, amb tendència a pujar diumenge.\nTambé et pot interessar: Arriba la primera superlluna del 2020 aquest diumenge\nEl 8è Concurs de Carrosses i Comparses del Carnaval de Lleida 2020 ja té guanyadors\nLa 7a Volta al Pantà d’Utxesa segueix apostant per l’esport en família\nLa sostenibilitat serà un dels eixos de les Jornades Tècniques de la Fira de Sant Josep de Mollerussa


【Ultimate direction】 | Runnerinn\nBosses i ronyoneres (35)\nArmilles d´hidratació (15)\nVeure-ho tot ( Ultimate Direction )\nUltimate Direction All Mountain 30L\nDirecció final es va fundar el 1985. La companyia va inventar els innovadors paquets d'armilles lleugers i lleugers per transportar ampolles d'aigua i coses. Aquests paquets d’hidratació són un equipament d’alpinisme extremadament útil que els aficionats han de mantenir amb ells mateixos. Per a qualsevol aventura, senderisme o excursionisme a l’aire lliure, heu de portar armilles de direcció última que siguin esponjoses i còmodes. L’empresa utilitza material d’alta qualitat en el disseny d’aquests paquets d’hidratació per oferir una gran estabilitat i rendiment als esportistes a l’aire lliure. Per augmentar el vostre rendiment i refrescar els vostres nivells d’energia, Ultimate direction s’enorgulleix de trobar la seva excel·lent gamma de paquets d’hidratació. Aquests paquets d'armilles són més lleugers i són adequats per a corredors, esportistes, excursionistes i alpinistes.


Arxius de Esdeveniments - Pàgina 6 de 8 - Ràdio Palafrugell\nAquest cap de setmana, tindran lloc els darrers concerts de l’Street Jazz Costa Brava de Palafrugell a plaça Nova. D’una banda, Sophie Grant, jove cantant que combina la seva veu amb el piano per crear un so de pop jazz alternatiu, actuarà dissabte 7 de setembre a les vuit del vespre. De l’altra, Tonia & […]\nUn any més arriba el Lindy Hop i Solo Jazz Festival a Palafrugell Els organitzadors Alba Casadellà i Josep Maria Farfán expliquen els detalls a Ràdio Palafrugell La música swing i un dels seus balls, el Lindy Hop, característics dels anys 30 als Estats Units, segueix en auge arreu del món. Entre Llafranc i Palafrugell, […]\nUna recorregut pel món de l’escultura catalana amb més de 200 escultures per contemplar Es podrà gaudir de la visita el dia 22 a les 18h Demà dijous dia 22, el Museu Can Mario de Palafrugell oferirà una visita guiada per l’exposició permanent, on les escultures són exclusivament obres del panorama català. Amb el títol […]\nAquesta nit se celebrarà a l’Església de St. Pere a Calella de Palafrugell el concert del 40è aniversari de la Coral Mestre Sirés. Es tractarà del 3r concert per commemorar l’aniversari des de principi d’any, tot i que aquesta vegada hi ha un element extra. El director i cofundador de la Coral, Fèlix Pérez, ha passat per […]