La Factoria Interactiva - A què dediquem el nostre "temps virtual"?7/\nA què dediquem el nostre "temps virtual"?\nAmb els primers avenços informàtics els ordinadors van passar a ser l'eina de treball més utilitzada als llocs de treball als anys 80 i els 90. La paperassa habitual va quedar substituïda per sistemes digitals que permetien fer les gestions còmodament, estalviant temps i facilitant tasques d'arxiu i comunicació entre empreses i clients.\nEn aquests inicis on Internet encara no existia per a la majoria, les aplicacions on els usuaris passaven més hores eren les pròpies del sistema, com WordStar o Lotus. Aquestes aplicacions acaparaven pràcticament la totalitat de les hores davant la pantalla dels usuaris, mentre que altres aplicacions eren ignorades. Però, quines aplicacions s'utilitzen més actualment?\nAmb l'aparició del correu electrònic va haver-hi un gran canvi, la "safata d'entrada" passava a tenir un lloc privilegiat entre els usuaris. Aquest fet no només va tenir efectes a l'entorn laboral, sinó que també va tenir una gran repercussió a nivell personal, així es van multiplicar les hores davant l'ordinador de manera exponencial.\nLes hores que els usuaris dediquen a visitar la seva "safata d'entrada" o enviar mails són la principal font d'hores davant de la pantalla per a molts, encara que altres aplicacions els han fet perdre importància en els darrers anys. Per optimitzar l'ús del correu electrònic moltes empreses estudien estadístiques periòdiques sobre l'ús del correu, coneixent qui són els contactes amb els que s'estableixen més converses, a quins temes se li dediquen més hores, entre altres dades d'interès que puguin ajudar a donar un major rendiment a aquesta eina. Els interessats a obtenir aquestes dades poden instal·lar "Graph Your Inbox" per a Gmail / Google Chrome.\nAmb quines altres aplicacions passem el nostre temps? Qui tingui dubtes pot utilitzar "RescueTime", una aplicació que ens permet saber quines són les aplicacions que es fan servir i quant de temps dediquem a elles. Es pot usar tant a Windows com en Mac i té una gran capacitat de personalització, es pot utilitzar tant a nivell personal com a nivell d'empresa, es poden crear grups d'usuaris, delimitar temps de trucades de telèfon i reunions, i bloquejar aplicacions que es considerin elements de distracció.\nEls usuaris que dediquen moltes hores a llegir blocs, diaris o altres textos a Internet solen utilitzar un agregador o "escriptori". Sent aquest el programa on passen més hores. Alguns lectors es fan servir des del domini web (Google Reader), mentre que altres prefereixen aplicacions amb més potència i control com NetNewsWire, el qual té una eina que ens permet saber a que fonts d'informació dediquem més temps.\nL'important moltes vegades és conèixer l'aplicació o el domini web on passem més hores al dia. Aquestes aplicacions són moltes vegades estudiades pels usuaris per optimitzar el seu rendiment. Per exemple, si la nostra aplicació més utilitzada és el correu electrònic ens podria interessar la utilització de diferents aplicacions que ens permetin millorar l'organització del correu, o ens ofereixi la possibilitat de sincronitzar amb un dispositiu mòbil, així podrem reduir les hores dedicades al correu i podrem fer-ho amb més comoditat.\nL'aparició de les xarxes socials és un fet relativament recent, tot i així han tingut un efecte enorme sobre aquests estudis. Per exemple, els espanyols passen entre una i dues hores diàries al Facebook, i fins i tot tres hores al Tuenti. Aquestes aplicacions són molt utilitzades pels joves, però cada vegada més van cobrant importància a la resta de la població. L'accés a les xarxes socials des dels dispositius mòbils és un factor molt a tenir en compte, ja sigui en telèfons mòbils o en l'iPad i altres tablets.\nConèixer exactament quina és l'aplicació més utilitzada pels usuaris actualment és molt complicat. Encara que podem crear unes aproximacions en funció del perfil dels individus, sabent el seu lloc de treball i l'interès a comunicar-podem saber que aquesta persona utilitzés més un tipus d'aplicacions que d'altres.


ᐅ Manteniment informàtic Montgai - Manteniment informàtica Montgai\nSom experts i comptem amb molts anys d’experiència en manteniment informàtic Montgai, serveis informàtics\nLa clau del nostre servei de manteniment informàtic Montgai és l’experiència i professionalitat del nostre equip tècnic i el nostre expert sistema de gestió\nEl nostre servei de manteniment informàtic Montgai i suport tècnic informàtic correspon a serveis constants preventius i resolutius en les instal·lacions del client i remotament, amb l'objectiu de prevenir i incentivar actuacions correctives. A Gestinet Montgai, també realitzem el monitoratge dels servidors i usuaris a cada client per a poder oferir més i millor control, donant una resposta més ràpida i efectiva en cada actuació i situació.\nA Gestinet Montgai només utilitzem plantilla professional pròpia qualificada\nÉs important destacar, sobretot en el sector outsourcing de serveis de manteniment informàtic Montgai, que tots els tècnics informàtics de Gestinet són professionals experimentats en plantilla, fixes ubicats a Montgai, pel que no utilitzem la modalitat de subcontractació i/o utilització de perfils freelance, ja que aquestes modalitats van en decrement del servei i satisfacció del client.\nEl servei de manteniment informàtic Montgai de Gestinet, és líder del sector per experiència, reputació i màximes garanties\nGestinet, empresa referent en manteniment informàtic Montgai, suport i serveis informàtics amb una llarga experiència i recorregut en el nostre sector, compta amb un gran equip tècnic professional en constant formació i reciclatge de coneixements que aporta als nostres clients el millor assessorament i experiència per tal d’aconsellar i recomanar en cada moment i situació la millor i més eficient solució.\nManteniment informàtic Montgai: Gestinet compta amb una de les respostes més ràpides del sector\nGestinet compta amb una de les respostes més ràpides sobre incidències informàtiques i qualsevol entrebanc informàtic que el client pugui patir. Inicialment, mitjançant resposta remota per a mirar de ser més eficients, ràpids i efectius, i el següent nivell és la resposta presencial per part dels nostres tècnics a la ubicació del client, oferint a Montgai una de les respostes més ràpides del mercat.\nIgual que oferim un servei de manteniment informàtic Montgai periòdic, preventiu, expert i exigent, també disposem d’altres serveis vitals per a qualsevol empresa avui dia, utilitzant sempre les tècniques i metodologies més innovadores i eficients.\nManteniment informàtic Montgai: Gestíó integral de backups\nEn totes les modalitats de manteniment informàtic Montgai que oferim, una de les facetes més importants i sensibles que el nostre servei gestiona i assegura és la correcta realització de backups (còpies de seguretat) de dades i sistemes de cada client, oferint diversos serveis i opcions en aquest sentit com a complement i/o millora d’aquest sistema de seguretat tan primordial i vital per a qualsevol empresa. Revisió integral de backups en local, realització de backups externes o en aparells extraïbles (LOPD), etc...\nEl nostre servei informàtic a Montgai disposa d'un temps màxim de resposta sobre incidències de 3 a 4 hores. Actualment donem resposta immediata.\nTots els nostres tècnics de suport informàtic a Montgai disposen com a mínim de Grau Superior Informàtic en Sistemes Informàtics.\nVinculem per a cada client de manteniment de sistemes informàtics a Montgai un mínim de 2 tècnics directes per a ser el més resolutius i precisos possible.\nEls clients disposen els telèfons mòbils dels tècnics vinculats per a que puguin contactar directament i ser més resolutius i efectius en el servei de suport informàtic a Montgai.\nDisposem de tècnics fixes i estables per a donar un servei de manteniment informàtica Montgai estable i ràpid sense sorpreses ni esperes.\nEls nostres clients de serveis IT a Montgai disposen d’una potent Extranet per a la gestió completa del seu servei.\nContractes de manteniment informàtic Montgai amb màximes garanties\nRealitzem contractes de manteniment informàtic Montgai de prevenció, reparació i seguiment constant dels sistemes informàtics de cada client. Comptem amb molts anys d’experiència i una important cartera de clients a Montgai aconseguida amb la rigorositat i professionalitat de tot l’equip humà de Gestinet, fet que ens posiciona com a una empresa referent i líder dins el nostre sector.\nManteniment informàtic Montgai, presencial, remot i monitorat\nEls nostres tècnics informàtics realitzen el servei de manteniment informàtic Montgai, xarxes, aparells i components informàtics de forma presencial a les oficines dels clients, juntament amb el monitoratge dels sistemes i resposta remota inclosa.\n100% Garanties en el nostre servei de Manteniment informàtic Montgai\nA Gestinet Montgai coneixem i som conscients de la importància d’un bon manteniment informàtic Montgai i una actuació en aquest sentit proactiva i responsable, i d’aquesta manera evitar tant problemes de seguretat com entrebancs en una gestió eficient de tot els recursos de la xarxa, servidors i usuaris de cada client.


Giner exigeix a Ribó i Gómez frenar la "deterioració" de la imatge de les Falles i de la Junta Central Fallera apartant a Pere Fuset\nELPERIODIC.COM - 22/02/2020\nEl portaveu de Cs i l'edil Amparo Picó denuncien que “el Secretari General de JCF va signar documents sense haver pres encara possessió del seu càrrec”\nEl portaveu de Ciutadans (Cs) a l'Ajuntament de València, Fernando Giner, ha denunciat que l'alcalde, Joan Ribó, amb la complicitat de la portaveu socialista, Sandra Gómez, està contribuint “a la deterioració de la imatge de les Falles i de la Junta Central Fallera mantenint al regidor, Pere Fuset, com a responsable de Festes i president del màxim organisme faller”. “El tàndem Compromís-PSOE ha d'apartar a Fuset de les seues funcions immediatament”, ha sentenciat Giner.\n“Ribó no pot mantindre's en els seus tretze amb Fuset quan se li va si s'ha de jutjar per una defunció i a més s'investigarà si va prevaricar”, ha criticat el portaveu taronja, qui ha recordat que el seu grup va sol·licitar dijous passat en la comisón de Cultura “apartar a Pere Fuset de les seues funcions com a regidor de festes i màxim representant de JCF”.\nD'altra banda, el portaveu de Cs i la regidor, Amparo Picó, han denunciat que l'actual Secretari General de la JCF “va signar documents il·legalment a la fi de juliol de 2019, sense haver pres possessió del càrrec, mentre hi havia una persona que en aqueixos moments sí que exercia el càrrec”. “La deriva de la gestió de Fuset esguita també a la JCF”, ha criticat Giner.\nGiner, ha manifestat que “Ribó i Gómez permeten que el regidor de Cultura Festiva, Pere Fuset, porte una malíssima gestió de les nostres festes majors”. “El Secretari General va signar, al juliol de 2019, convocatòries i documents sense haver sigut nomenat, quan en aqueixos moments hi havia un secretari nomenat”, ha detallat.\nSobre aquest assumpte, la regidora Amparo Picó ha anunciat que el seu grup demanarà “la dimissió del Secretari General de la JCF per signar documents il·legalment, una setmana abans de prendre possessió del càrrec” i a més sol·licitaran explicacions en el consell rector. “L'actual Secretari General va prendre possessió l'1 d'agost, tal com figura en l'acta de la Junta de Govern del 26 de juliol, i va signar documents des del 23 de juliol, quan qui estava en el càrrec era Ramón Estellés. La JCF va tindre durant nou dies dos secretaris generals”, ha detallat Picó.\n“Demanarem anul·lar la convocatòria extraordinària per a triar els jurats de les Falleres Majors, la de l'assemblea de setembre i la resolució de la Comissió de Recursos i Reglament, a més d'altres convocatòries, com els concursos de *play-*back, major i infantil, i la dels Balls Regionals”. Per a concloure, l'edil Picó ha recordat que “a aquesta lamentable gestió, se suma la problemàtica venda d'entrades per a la Gala Fallera”.


Riberaonline.info - Priorat, Ribera d'Ebre i Terra Alta: L'INCASÒL ven més de 41.000 m2 de sòl del sector Catalunya Sud de Tortosa i l'Aldea a l'empresa Florette\nL'INCASÒL ven més de 41.000 m2 de sòl del sector Catalunya Sud de Tortosa i l'Aldea a l'empresa Florette\nL'Institut Català del Sòl, INCASÒL, ha venut set parcel·les del sector Catalunya Sud de Tortosa i l'Aldea (Baix Ebre) a l'empresa Florette. Els terrenys tenen una superfície global de 41.296 m2 i un preu de venda d'1.098.500 euros.\nFlorette ha triat el polígon Catalunya Sud per desenvolupar el seu nou projecte d'expansió, que es farà en dues fases, i suposarà una inversió inicial de 13 milions d'euros i la creació de 200 nous llocs de treball directes. En la seva primera fase preveu construir-hi una nau de 5.000 m2 que permetria una primera ampliació del seu negoci, per culminar-lo amb una altra edificació de 6.000 m2 més en una fase posterior.\nEl sector industrial Catalunya Sud està situat a cavall dels municipis de Tortosa i l'Aldea, a tocar la sortida de Tortosa de l'AP7, en un tram lliure de peatge. L'actuació té una superfície total de 136 hectàrees de les quals 82,6 hectàrees corresponen a l'àmbit de Tortosa i les altres 53,4 hectàrees a l'Aldea.\nActualment, l'INCASÒL té 5 parcel·les disponibles en aquest sector destinades a indústria aïllada.


8.1.4 Descripció del CD i DVD / 8.1 CD i DVD enregistrables / Capítol 8: Discs òptics / Directrius per a la producció i preservació d'objectes d'àudio digital (TC04) / Preservació digital / Professionals / Inici - Biblioteca de Catalunya\nEts a: Inici / Professionals / Preservació digital / Directrius per a la producció i preservació d'objectes d'àudio digital (TC04) / Capítol 8: Discs òptics / 8.1 CD i DVD enregistrables / 8.1.4 Descripció del CD i DVD\n8.1.4 Descripció del CD i DVD\n8.1.4.1 Els CD-R i DVD-/+R emmagatzemen informació en una línia de solcs microscòpics en forma d'espiral que va des del centre del disc fins al perímetre exterior. Tots els lectors de CD i DVD utilitzen un feix làser per a la lectura dels solcs. La longitud d’ona dels làsers varia: els DVD utilitzen solcs més propers, distanciats 0,74 µm, mentre que els solcs dels CD estan a una distància de 1,6 µm. Els DVD també treuen partit de noves tecnologies de modulació i correcció d’errors no disponibles en el moment del desenvolupament de l’estàndard del CD.\n8.1.4.2 Les dimensions físiques dels CD i DVD són idèntiques: 120 mm de diàmetre i 1,2 mm de gruix. El DVD, però, es compon de dos discs de 0,6 mm de gruix, units entre si.\n8.1.4.3 Els CD-R i DVD-/+R consten de tres capes: el substrat de policarbonat transparent, la capa de colorant o tint i la capa reflectant. En el CD-R, la capa reflectant és a prop de la cara de l'etiqueta del disc i disposa, per tant, d'una capa protectora addicional que cobreix aquesta fràgil superfície. La capa reflectora dels DVD-R es troba enmig de les dues capes de policarbonat. En el procés d'enregistrament, un làser d'intensitat molt superior al làser lector crema el colorant orgànic d'acord amb el senyal codificat, i deixa una filera de minúscules esferes transparents i no transparents alineades al llarg dels solcs del disc. Tots els CD i DVD enregistrables contenen una capa reflectant que permet la lectura mitjançant un raig làser que es reflecteix al CD o DVD i és llegida pel sensor de recepció de la unitat fonocaptora. Tot i que molts metalls serien adequats per a ser usats com a capa reflectant, generalment només dos s’han emprat en CD i DVD enregistrables: or o plata. La combinació del solc del colorant gravat o cremat amb la capa reflectant modula el làser de lectura de la mateixa manera que ho fan els minúsculs alvèols modelats per injecció en la capa reflectant d'alumini d'un CD-ROM.\n8.1.4.4 Els tres colorants orgànics comuns utilitzats en els discs enregistrables són la ftalocianina, la cianina i l'azo. Els colorants dels CD enregistrables donen a cada tipus de disc un aspecte distintiu en funció del metall emprat per a la capa reflectant: el colorant cianina (blau) apareix verd en els discs d'or i blau en els de plata; la ftalocianina (verd clar) apareix transparent en els discs d’or i de color verd clar en els de plata; i l’azo (blau fosc) ha desenvolupat diferents tons de blau, des del blau fosc fins al blau més brillant del més recent Super Azo. Com que la capa de colorant aplicada a un DVD enregistrable és molt fina, el tipus de colorant usat en aquests discs no és fàcilment distingible. Malgrat això, els fabricants de CD i DVD codifiquen la informació sobre el tipus de colorant en la capa de policarbonat1. Els dispositius enregistradors de CD i DVD utilitzen aquesta informació per a calibrar la potència del làser, i amb el programari adequat la informació pot ser llegida pels usuaris per descriure amb més precisió els aspectes del disc mateix. Aquestes dades poden ser llegides pels lectors de codi ISRC i ATIP, com el programa CD Media Code Identifier (Identificador de codi de CD, disponible a http://www.softpedia.com/get/CD-DVD-Tools/CD-DVD-Rip-Other-Tools/CDR-Media-Code-Identifier.shtml). Aquesta eina permet als usuaris veure informació com ara el tipus de colorant, el fabricant del disc, la capacitat, la velocitat d'escriptura i el tipus de suport. Clover també proporciona un programa gratuït, IRSCView (http://www.cloversystems.com/ISRCView.htm), que mostra la taula de contingut, els codis de control, i els codis ISRC d'àudio, mode mixt i CD millorat. Ofereix molta menys informació sobre el fabricant del disc que el CD esmentat Media Code Identifier.\nFig 1 Secció 8.1: Una visió esquemàtica d'un CD-R (no és a escala).\nFig 2 Secció 8.1: Una visió esquemàtica d'un CD-RW (no és a escala).\n8.1.4.5 Els CD i DVD reenregistrables operen en base a un principi totalment diferent. Els discs reenregistrables es poden esborrar i tornar a escriure repetidament, tot i que un cert nombre finit de vegades. La capa d’enregistrament és de germani, antimoni i tel·luri. S'utilitza un làser per a escalfar la superfície a dues temperatures establertes: la temperatura més alta es coneix com a punt de fusió (uns 600 ºC), mentre que el nivell de temperatura més baix (aproximadament 350 ºC) es descriu com a temperatura de cristal·lització. L'escalfament del disc, controlant la velocitat de refredament, produeix una pista de zones amorfes i cristal·lines. A causa de la seva diferent reflectivitat, aquestes àrees seran interpretades pel lector làser anàlogament a l’estructura alveolar de la superfície d'un CD-ROM. Els primers discs reenregistrables només es podien enregistrar a velocitats relativament baixes, i així és com es va codificar i aplicar en la primera generació d’estàndards i unitats. Però desenvolupaments més recents han aconseguit mecanismes per a enregistrar dades en discs reenregistrables a velocitats més grans. Tot i que que les unitats més antigues poden llegir un disc nou reenregistrable d'alta velocitat, només l'última generació d’enregistradores de discs poden escriure un disc de darrera formulació.\n8.1.4.6 No s’ha dut a terme cap anàlisi de referència sobre la fiabilitat dels discs RW (reenregistrables de lectura/escriptura) a mitjà o llarg termini. Algunes investigacions preliminars suggereixen que la capa de pel·lícula que conté la informació codificada pot degradar-se a un ritme més ràpid que el colorant dels CD-R (Byers, 2003:9), però altres observadors no hi estan d'acord. Des del punt de vista purament pràctic, tot CD i DVD reenregistrable (RW) presentarà un risc més gran si s'utilitza amb fins de preservació, ja que poden ser sobreescrits per accident amb la consegüent pèrdua dels fitxers originals.\n1 És l'anomenat codi ATIP, Absolute Time in Pregroove. (n. dels t.)


En la més dolorosa fondària de l’esperit | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nEn la més dolorosa fondària de l’esperit\nDolors Miquel és molt més que l’afany d’escandalitzar, indubtable d’altra banda\n4 MAR 2020 - 20:58\tCET\nEl nom de Dolors Miquel (Lleida, 1960) va arribar al gran públic de resultes del lliurament dels premis Ciutat de Barcelona el 2016, en què va llegir un poema presumptament irreverent que va aixecar molta polseguera. Es tractava de Mare nostra, una recreació satírica del Parenostre que forma part del llibre Missa pagesa, publicat deu anys abans. Tot el recull traspuava una voluntat paròdica de la retòrica religiosa cristiana; només cal fixar-se en altres títols, com ara Hipòtesi confessional de les mongetes o Consagració de la cassoleta de conill. Va haver-hi molta sobreinterpretació, entorn de Mare nostra, tant a favor com en contra, quan en realitat l’únic que hi havia era un problema de protocol: en un acte d’aquelles característiques, organitzat per l’Ajuntament de Barcelona, recitar una paròdia de Parenostre estava tan fora de lloc com recitar el mateix Parenostre. Però l’ànim d’épater les bourgeois, quan ja no queden burgesos per espantar, ha deixat d’interessar a la literatura exquisida per passar a instal·lar-se còmodament en la política.\nPer sort, Miquel és molt més que l’afany d’escandalitzar, indubtable d’altra banda. Des de finals del segle passat ha seguit una intensa carrera d’activista de les lletres: una vintena de llibres publicats, incomptables recitals de poesia i divulgació oral i escrita d’autors medievals. Va demostrar la seva destresa en el Llibre dels homes (1998), emprant el metre de Jacme Roig (rodolins tetrasíl·labs) i el seu mateix esperit destructiu però aplicat al sexe masculí. El seu mòbil principal és la crítica corrosiva dels usos socials, amb una expressió plena de ressentiment i amargor, però també, en el rerefons, amb un desbordant sentit de l’humor.\n72 pàgines 15,50\n@ 7,99 euros\nFa poc ha declarat que està farta d’escriure llibres, però reincideix amb aquest Ictiosaure —és habitual el seu recurs d’atreure l’atenció amb títols sorprenents, com Haikús del camioner (1999) o Heavy Mikel (2008)—. Es tracta d’una trentena de composicions breus que són un intent d’aproximació al dolor que sorgeix en l’àmbit de la llar i la família, especialment el maltractament i la violència dins la parella: “Llegia Wittgenstein quan em va començar a pegar”. El contrast, aquí concentrat en una curta frase, entre la normalitat i l’horror, impregna tot el llibre. Per fer més pròxima aquesta normalitat, al peu de cada poema figura el carrer on se situaria l’acció, la majoria de Lleida.\nEn escenaris ben reals i fàcilment accessibles, ens assalta el patiment dels infants, l’omnipresència de la mort, els abismes que sorgeixen en les relacions íntimes, la incomoditat davant la realitat que experimenta l’individu —“hi vaig posar els peus sense saber com moure-m’hi, com penetrar en aquell món incomprensible”.\nÉs inevitable esmentar el fet que, malgrat aparèixer en una col·lecció de poesia, aquestes composicions són en prosa, en general prosa pròpiament dita i prosa retallada en alguns casos. Això ja no és una excepció, sinó malauradament la tònica general. En aquest llibre, almenys, de funció poètica del llenguatge, sens dubte n’hi ha; de versos, potser algun per casualitat.\nClassificacions a banda, el que compta és la capacitat de suggerir i de commoure. No és estrany que Ictiosaure vingui precedit per una citació de La mort i la primavera; sense compartir la densitat de símbols de l’última obra de Mercè Rodoreda, sí que hi ha el propòsit d’endinsar-se en les més doloroses fondàries de l’esperit.


Amb dues rodes: Els Berbers Catalans han arribat...!!!\nEls Berbers Catalans han arribat...!!!\nUn petit recull, de moments viscuts per els representants la Colla del Dijous, per terres Berbers.\nProperament penjarem la crònica i molt més material.\nMolt bé Paco com sempre un artista.\nM'he adonat que d'esquenes també et poses de puntetes ... jajaja\nAh agraïments també per en Paco de Cadaques, el "jefe", sempre a davant.\nFalten moltes fotos 2000 en total, jajaja tindràs molta feina


III Fira Natural de Castelló | Castelló Turismo\nLugar: Plaza de las Aulas\nPrograma d’Activitats Fira Natural 2016\n11:30 – 13:30 h Jornada ConecturCV 2016.\nModerada per #wineandtwits i amb la intervenció de José Manuel Edo (Gegantur), Nando Falomir (Viunatura), Germán Peris (Mas de Borràs – Starlight), Mayte Botella (la Ruta dels Sabors), Vicente Flors (Celler Flors) i Chema Rabasa (Itinerantur).\n17:00 – 18:30 h Presentació de Samaruc Digital i taller.\nPresentació del portal d’informació ambiental. A continuació taller de vídeo amb entrevistes dirigit a xiquets, els quals davant de les càmeres agafaran el micro i s’entrevistaran entre ells sobre la importància de tindre una naturalesa en bon estat de conservació.\n18:30 – 19:30 h Diversitat de productes en les cooperatives agroalimentàries de Castelló.\nTaller agroalimentari a càrrec de Miriam Mestre, representant de la “Federació de Cooperatives Agroalimentàries de la Comunitat Valenciana”, sobre la diversitat de productes de les cooperatives de Castelló. Presentació d’iniciatives que permeten conèixer els camps, les cooperatives i els productes de km 0 a través de rutes agroalimentàries.\n11:00 – 12:00 h Master class de ioga a càrrec d’Ángela Pardo i presentació del Festival de Ioga Platges de Castelló.\nNo oblides portar la teua estoreta!\n12:30 – 13:00 h Mostra etnològica “Suera, un poble al carrer”.\nPascual García exposarà les tradicions de Suera com “fer cordell” o “picar espart”, així com la indumentària tradicional de la localitat.\n13:00 – 13:30 h Visionament de “Benafigos, tocant Penyagolosa. Salut i benestar”.\nSaray Domingo, regidora de Cultura de Benafigos, presentarà un vídeo amb l’oferta cultural, comercial, paisatgística i gastronòmica de la localitat.\n17:00 – 18:00 h Presentació d’“Arrels Mil·lenàries” i tast d’oli.\n18:30 – 19:00 h Tast de cerveses artesanes de Castelló.\nMás información: https://ferianatural.wordpress.com/\nPágina principal\t9:59 , 10 maig, 2016\t0


L'Alternativa 2016 - Jurats\nJURAT OFICIAL DE L’ALTERNATIVA\nPremi al millor llargmetratge de l’Alternativa Oficials\nEs va graduar en l’especialitat de direcció a l’Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya (ESCAC). Ha coescrit i dirigit els curtmetratges La última Polaroid (2004), Amics (2010) i La inquilina (2015) i els llargmetratges Tres dies amb la família (2009), amb el qual va obtenir el Goya a la millor direcció novell, i Tots volem el millor per a ella (2013). Actualment fa classes a l’ESCAC mentre prepara el seu pròxim projecte, Carta al padre.\nCineasta hispano-veneçolà, la seva primera pel·lícula, Ivan Z (2004), es va presentar a l'Alternativa i li va valdre una nominació als premis Goya. El 2011 va realitzar el seu primer llargmetratge, Color perro que huye, estrenat al Festival de Cinema de Rotterdam. El 2013 va rebre el Premi Ciutat de Barcelona per Ensayo final para utopía. Oleg i las raras artes (2016) és el seu film més recent i va obtenir el Gran Premio Punto de Vista, entre d’altres.\nLlicenciada en Filologia Romànica i Filologia Italiana per la Universitat de Barcelona, té un màster en Cinema i Audiovisual Contemporani per la Universitat Pompeu Fabra. És vicedelegada de CAMIRA i escriu per a Cinergia, La Furia Umana i El Destilador Cultural. Com a actriu ha treballat amb J.L. Guerin a La Academia de las Musas (2015) i Judith Colell al curt Aniversari (2016).\nPremi al millor curtmetratge de l’Alternativa Oficials\nFederico Delpero Béjar\nPostproductor i editor. Ha treballat amb Victor Kossakovsky, José Luis Guerin, Andrés Duque, Pilar Monsell, Yrsa Roca Fannberg i Mònica Rovira, entre d’altres. També ha treballat en producció cinematogràfica i disseny financer.\nEs va llicenciar en Comunicación Audiovisual per la Universitat de Málaga i va cursar el Màster en Documental Creatiu de la Universitat Pompeu Fabra. Com a realitzadora, és autora dels curtmetratges Distancias (2008) i Pan, trabajo i libertad (2012) i el llargmetratge África 815 (2014), que va rebre el premi Panorama Platja d’Aro - Costa Brava en l’última edició de l'Alternativa. És cofundadora del col·lectiu Laboratorio Reversible de Barcelona.\nArtista i cineasta. És membre del duo Crater i cofundador de Crater-Lab, un laboratori de cinema analògic i independent gestionat per artistes. És autor de curts, como The Kiss, presentat a l'Alternativa el 2014, i també d’instal·lacions i projectes de cinema expandit que s’han presentat en festivals, museus i centres d’art a Espanya, Europa, l’Àsia, l’Amèrica Llatina i els Estats Units.\nJURAT DE CRÍTICS\nPremi de la crítica al millor llargmetratge de l’Alternativa Oficials\nCofundadora de la revista online Cine Divergente i més recentment de l'Associació Cultural Probeta. Actualment codirigeix i escriu sobre cinema i altres arts al seu projecte principal, La Realidad No Existe. És també redactora a miradasdecine.es.\nPeriodista cinematogràfic al blog de cinema Quemando Manderlay i al seu propi bloc cinèfil, bloggerdeniro.com. Tècnic superior en producció audiovisual, a més de guionista i realitzador.\nMembre de l'equip d’investigació Film-Història de la Universitat de Barcelona. El 2012 va cursar el Màster en Documental Creatiu de la Universitat Pompeu Fabra, durant el qual va treballar amb Victor Kossakovsky, amb qui va codirigir el documental Demonstration. El 2014 va col·laborar en la nova pel·lícula de Pere Portabella, Informe general II. El nuevo rapto de Europa.\nJURAT SECCIÓ PANORAMA DE L’ALTERNATIVA PARAL·LELES\nPremi GAC al millor guió de llargmetratge i al millor guió de curtmetratge de Panorama\nEscriu ficció per a televisió, en sèries com L’Alqueria Blanca, Socarrats o Autoindefinits. A més a més, ha estat guionista de còmic i de sèries d’animació, en formats de no-ficció i programes infantils. Ha estat membre de la Junta d’Escriptors de l'Audiovisual Valencià i és vocal de la Junta del Foro de Asociaciones de Guionistas del Audiovisual (FAGA) i de Guionistes Associats de Catalunya (GAC).\nGuionista, docent de postgrau, productor de continguts transmèdia i cofundador de Goodmoment, una agència de continguts creatius. Ha treballat en els guions dels llargmetratges Asesinato a distancia i El astillero i dels documentals Umbanda i La puerta de las artes. Ha escrito el largometraje Juan X Inés i ha assessorat pel·lícules com La Manada o Sentidos ocultos.


Telèmac: de maig 2012\nUna altra que se'ns acaba (el 24 de juny, per ser exactes) i que és d'aquelles que no es pot deixar perdre. L'exposició es titula Llums i ombres però es podria haver titulat perfectament Ombres del segle de les Llums. Les ombres hi predominen en els gravats sobre la guerra, els somnis, els capritxos i tota mena d'il·lustracions que retraten les injustícies socials, els horrors de la guerra i les misèries morals d'una època que veu com totes les seves seguretats passades, si n'hi havia hagut alguna, s'enfonsen. L'artista també és espectador impotent d'aquest esfondrament, i ens n'ofereix un retrat prenyat d'una ironia àcida però elaborat des d'una perspectiva particularment clarivident. En aquest context, les llums, o retalls de les vides d'una societat benestant que es diverteix i alimenta la seva vanitat com si res no passés al seu voltant, queden força velades per la crítica social implícita als valors tristos i decadents d'una Espanya que camina amb la bena als ulls vers un futur incert i ombriu. Obres tan famoses com El pelele, El parasol o La maja vestida són d'aquestes últimes, però queden constantment emmarcades en un rerefons molt més tràgic i bigarrat. La visió onírica i el malson, les metamorfosis d'homes en animals i els personatges diabòlics i esotèrics se'ns presenten més d'una vegada i més de dues com a pertorbadors contrapunts d'un determinat tipus de retrat que de vegades sembla càndid i tot, de tan colorista. Atenció especial al paper ambivalent que juguen els personatges femenins a través de tota la mostra: la maja, la prostituta, la bruixa o la víctima innocent de la guerra són personatges que aniran apareixent-se a través de tota l'exposició, completant sempre aquesta visió sarcàstica d'un Goya cada cop més desencantat a mesura que la situació política empitjora. O no és desoladora l'expressió del melancòlic Jovellanos en el seu famós retrat? La Il·lustració, espectadora horroritzada de la barbàrie de la seva època. Al Caixafòrum i de forma gratuïta.\nEl Sant Jordi passat em vaig fer un regal molt especial, cridada per l'assequible preu, més que per qualsevol altra cosa. Després d'haver llegit l'obra mestra de Conrad un parell de vegades en anglès (i entès en la mesura de les meves possibilitats) va ser tot un plaer llegir-ne la traducció en aquesta meravellosa edició il·lustrada per Ángel Mateo Charris (Galaxia Gutenberg, tant en català com en castellà). La relectura que en fa l'artista a través de les seves pintures és d'una bellesa que deixa amb la boca oberta, perquè Charris aporta tota una paleta de matissos i lluminositat a una obra que porta ja d'entrada l'etiqueta de l'obscuritat. El viatge de Charlie Marlow vers allò que desconeix, i que l'atrau inexorablement, se'ns descobreix novament (sembla que cada cop que llegeixes El cor de les tenebres és diferent) des d'unes suggerents il·lustracions en la majoria dels casos més simbòliques que descriptives. Una oportunitat per tornar-nos a submergir en el particular i sinistre Congo que l'autor ens presenta, en un viatge que transforma Marlow perquè el connecta amb la part més íntima i profunda de la seva ment, amb tot allò que creia fantasiós o massa aberrant com per ser real. I la denúncia implícita als horrors del colonialisme: els primitius són, després de tot, Kurtz i companyia.\nI un últim apunt, encara: sembla que sempre es repeteix la mateixa història. Si ens informem mínimament dels interessos internacionals que s'han establert en les últimes dècades al voltant del coltan, trobarem, novament, els interessos de la indústria i les empreses del primer món per mantenir un estat de guerra permanent al Congo. L'article és d'ara fa un any:\nLa mort de la llengua Bo\nBoa Sr, l'última parlant de llengua bo del món (Índia), va morir el febrer de 2010, i amb ella, la seva llengua. En aquest vídeo, canta una cançó tradicional de la seva tribu.\nDelacroix al Caixafòrum\nAquest cap de setmana passat vaig poder visitar aquesta exposició gratuïta al Caixafòrum (afanyeu-vos els qui encara no ho hagueu fet, perquè s'acaba el 20 de maig), que ens ofereix una selecció força representativa de l'obra d'un dels més grans autors de la pintura francesa i de la història de l'art en general. Des dels seus inicis fins a la consagració en la maduresa, la trajectòria d'aquest autor romàntic ens condueix des dels estudis de joventut (em va agradar especialment l'etapa dels retrats a l'estil britànic) fins a les grans al·legories històriques i orientalitzants. És cert: de vegades la fascinació del romàntics pel passat, per orient i per un nacionalisme sentimentalista i grandiloqüent ens poden semblar estranys, poc familiars; així com també ens ho pot semblar l'admiració que en el seu moment gaudeix en el Saló de París, just a la vegada que els pre-impressionistes en són expulsats per incompresos. Tanmateix, val la pena gaudir de la imaginació, el talent i la creativitat desbordants d'un autor que pren la literatura com a font pricipal d'inspiració. La meva recomanació en especial: els gravats sobre Faust, en què Faust i Mefistòfil acaben confonent-se perillosament, i també un de tema shakespearià: el Macbeth amb les bruixes, que és preciós.\n"Em tracteu com només es tracta als grans morts."\n(Delacroix a Baudelaire).


“He fet un mostrari del gènere” ~ EL BLOC DE LA BÒBILA\n“He fet un mostrari del gènere”\n5.12.16 informacions Cap comentari\n[El Punt Avui, 5 de desembre de 2016]\nLlort busca l'academicisme de la novel·la negra i policíaca en el seu darrer títol, ‘No n'estiguis tan segur'\nfoto: Andreu Puig\nEl cervell endreçat de Lluís Llort (1966) fa que expliqui per què va escriure No n'estiguis tan segurenumerant els reptes que es va plantejar. Primer repte: aconseguir el que Andreu Martín va destacar del seu treball, “el lector no pot preveure el rumb de la trama a la meitat de novel·la”. Segon repte: fer novel·la negra i policíaca segons el cànon tradicional. “Sovint em diuen que el que escric hi està a prop, però ni és negre, ni policíac.” La intenció de l'autor ha estat “pervertir el gènere” utilitzant els seus trets més característics. La seva combinació és “45 per cent policíaca, i la resta, negra”.\nTercer repte: crear un personatge que pogués tenir continuïtat en altres novel·les. “He creat les condicions per fer un personatge protagonista d'una sèrie. Una altra cosa és que el torni a fer servir.” Com que el que li agrada és crear falses expectatives, al lector li costarà esbrinar qui pot ser aquest personatge que vol crear l'autor.\nQuart repte: passar-ho bé. “He arribat a la conclusió que la part social i més intel·lectualitzada de la novel·la ha de quedar implícita en l'obra, però el que ha de primar és que jo m'ho passi bé, que és la millor manera de fer passar una bona estona al lector.”\nA l'hora de valorar si creu que ha assolit tots els reptes, Llort creu “que sí, però, com sempre, el lector és el que fa que una novel·la tingui un sentit o un altre”.\nPer cenyir-se al cànon policial, Llort fa una arrencada de manual. Un assassinat sense motiu aparent, un cos esbudellat i els Mossos d'Esquadra intentant identificar les petjades i les pistes per trobar ràpidament el desllorigador del cas. Tot això, a la primera pàgina. Després, la novel·la camina amb un rumb previsible però que l'autor, per complir el seu primer repte, interromp per donar un inesperat gir. “No començo a escriure amb un esquema tancat perquè, si no, m'avorreixo. D'aquesta manera, puc crear situacions imprevisibles. Fins i tot per a mi.” En aquest sentit, Llort planteja la novel·la com un joc “que se sap com comença, però no com s'acaba”. L'escriptor i periodista deixa que els personatges vagin a la seva i això fa que sovint se sorprengui pel camí que han pres.\nEstilísticament, Llort va a la recerca d'un llenguatge planer, el que li “dóna molta feina”, perquè sempre ha volgut escriure sobre “gent corrent a qui li passen coses que no són habituals”, diu. En aquest sentit, aquest plantejament encaixava perfectament en la seva darrera obra, Sota l'asfalt, en què un grup de joves s'embrancaven en un viatge que fregava el deliri.\nPel que fa a la metodologia de treball, l'autor va escriure la novel·la d'una tacada dedicant-li vuit hores diàries durant tres setmanes. “Després, vaig passar tot un any polint-la; una feina que cada cop m'agrada més.”\nNo n'estiguis tan segur, l'onzena novel·la de Llort, ha estat editada per l'editorial Alrevés dins de Crims.cat, col·lecció de referència de la novel·la negra en català. A més del registre adult, Llort té també una intensa trajectòria com a escriptor de contes infantils.


Educació emocional: una filosofia de vida: l'ESFORÇ I LA RESPONSABILITAT EDUCANT ELS FILLS/ES\nMònica Valverde ha dit...\nfa dies que dono voltes a la idea de l'escola de mares i pares. Perquè l'aprenentatge no s'acaba mai i perquè és indispensable participar tots i totes a l'escola si volem que doni els fruits que n'esperem.\nAixí que ha estat un regal trobar aquest article vostre que m'esperona a pensar en prendre alguna iniciativa per al curs vinent.\nPenseu que seria possible que un dia vingués a veure-us i m'expliquessiu com vàreu començar, com us heu organitzat, ...\nAquesta és la contestació que et fa una mare de l'escola. M'ha semblat que ho havien de fer els/elles i els vaig demanar.\nAprofito per dir-te que molt aviat farem una cloenda de l'escola de pares i mares i et convidem. Estigues al cas o bé escriu al meu correu. Una abraçada preciosa!\nHola Mònica, sóc l'Encarna, una de les mares que intenta participar activament a l'escola de pares i mares del CEIP Josep Gras de St. Llorenç Savall. La veritat és que m'ha fet il.lisió trobar el teu comentari. De fet, a nosaltres, des de l'escola de pares i mares, ens agradaria que més pares i mares hi poguéssin participar, per tal de compartir amb el màxim possible de persones el que, sintetitzant molt, allà segur que hi trobem, un espai per continuar creixent com a pares i mares i com a persones i perquè, com molt bé dius, i sortosament, l'aprenentatge no s'acaba mai. Jo estic segura que l'escola de pares i mares anirà forjant-se, poc a poc però de forma sòlida. Com bé dius, som nosaltres qui hem de decidir quina escola volem però això només és possible participant-hi. Continuarem pensant de quina manera podem engrescar més a les famílies. De fet, en algun moment un pot arribar a pensar que es perden quelcom molt gratificant i estic segura que si ho tastessin, hi estarien d'acord. No puc oblidar dir-te que aquesta escola sense la Tere, la coductora de les xerrades, no seria el mateix. Només cal veure el seu blog, oi! És una persona excepcional en tots els sentits! Gràcies Tere!\nA reveure, Mònica, ja saps on som!\n20 de maig de 2010 a les 7:26\nAmb el teu permís d'aquí uns dies i de cara les vacances m'agradaria fer esment d'aquesta entrada al blog del meu cicle: cicle inicial Sant Jordi\nJa fa temps que de tant en tant vinc a "emocionar-me".\nGràcies Mª Teresa\n23 de maig de 2010 a les 17:09\nEndavant Montse. Elñs blocs són per compartir i aprendre juntes/ts\n23 de maig de 2010 a les 20:26\nSóc una mare del cicle inicial Sant Jordi. Gràcies a la Montse he trobat aquest blog. Gràcies Montse perquè és molt interessant. De moment el que he llegit m'ha agradat molt, perquè s'hi diu molt amb la meva manera de pensar i amb les intèncions de vida que tinc per la meva família. Gràcies a tots i totes i una forta abraçada.\n26 de juny de 2010 a les 10:19\nGràcies a tu per compartir el que penses i sents.\n26 de juny de 2010 a les 10:36


Els pneumàtics continuen sent els grans oblidats per la majoria de conductors abans d'emprendre un viatge\nAmb l'arribada de l'estiu, que coincideix amb l'inici de les vacances de molts de nosaltres i, amb això, s'espera que es produeixin milions de desplaçaments de curt recorregut dins del territoril durant els mesos de juliol i agost, fins i tot malgrat la crisi sanitària provocada per la COVID-19, Gudayol Auto-Taller, S.A., recorda la importància de revisar els pneumàtics abans emprendre un viatge.\nPer a això, recomana seguir aquestes senzilles comprovacions per detectar de manera precoç possibles fallades en els nostres pneumàtics, i així evitar indesitjables contratemps a la carretera, com són:\n1. Comprovar la pressió dels pneumàtics. Després de diverses setmanes o mesos de confinament on els vehicles han estat immobilitzats i les altes temperatures pròpies d'aquesta època de l'any, els pneumàtics poden haver perdut pressió. En aquest sentit, una pressió insuficient o excessiva, pot derivar en un desgast i envelliment prematur dels pneumàtics, a més d'una manca de control de el vehicle i un augment considerable de la frenada. Per això, com a norma general, és recomanable portar la pressió recomanada pel fabricant i fer-ho sempre quan els pneumàtics estiguin freds.\n2. Vigilar la profunditat i desgast del dibuix. Cal vigilar que el dibuix del pneumàtic tingui una profunditat superior a 1,6 mm (límit legal establert), sent aconsellable el seu canvi quan la profunditat del dibuix sigui inferior a 3 mm. En aquest sentit, cal recordar que circular amb uns pneumàtics per sota de el límit legal, comporta una sanció de 200 €, i fins i tot la immobilització de el vehicle si es verifica que el desgast del pneumàtic és "greu".\n3. Revisió visual per detectar talls, deformacions, objectes clavats o incrustats o altres signes de desgast. Una simple inspecció visual ens pot dir molt sobre l'estat dels nostres pneumàtics. Per això, si presenten qualsevol anomalia o irregularitat és convenient substituir els mateixos immediatament, ja que pot comprometre la nostra seguretat.\n4. Equilibrat i Alineació. Si al circular amb el nostre vehicle aquest no manté una trajectòria estable (es va a la dreta o esquerra quan deixem anar el volant per uns segons) o bé es produeix una vibració del volant, l'alineació dels pneumàtics no és la correcta, sent aconsellable acudir al taller per a la seva revisió.\n5. Revisar la pressió de la roda de recanvi, si el vehicle en disposa. Cal revisar l'estat i pressió de la roda de recanvi amb la mateixa periodicitat que la resta de pneumàtics de cotxe, encara que no s'utilitzi, ja que amb el pas el temps el més probable és que hagi perdut pressió.\nFinalment, convé recordar que el pneumàtic és un dels elements de seguretat més important de el vehicle, sent l'únic nexe d'unió amb la carretera, i precisament circular amb pneumàtics en mal estat és un risc que pot comprometre la nostra seguretat, i és necessari realitzar una posada a punt de el vehicle en un taller professional abans de sortir de viatge.


El tramvia de sang de les mines de Fígols\nTramvia de sang, aquest és el nom que bateja el recorregut de 14,5 Km que feia el primer ferrocarril construït al Berguedà, el de les mines de Fígols que servia per transportar el carbó de les mines fins a Berga, des d’on es distribuïa per la vall del Llobregat.\nEra, com defineix el nom, de tracció animal, i amb un ample de via de 840 mm. va començar a circular cap a l’any 1871 i es va clausurar l’any 1904 amb l’arribada del tren de vapor a Guardiola, el qual en va assumir les funcions. Ara, el Consell Comarcal, dins del projecte Ruta Verda del Llobregat en recupera part del traçat amb l’objectiu de contribuir en aquest projecte de millora i condicionament de camins, vies verdes, infraestructures i equipaments que relliguen una ruta molt propera al riu Llobregat, dins la comarca del Berguedà. L’objectiu final del projecte és però el de disposar d’un camí que permeti resseguir tot el riu Llobregat des del naixement fins a la desembocadura.\nEl passat 12 d’octubre i per iniciativa del mateix Consell Comarcal, promotor del projecte, es va inaugurar la ruta amb una caminada que va recórrer el Tramvia de Sang i una part més de la ruta verda del Llobregat fins arribar a Cal Rosal (el camí permet anar a peu encara un tros més, fins a l’Ametlla de Merola). Un tram que reproduïm a continuació i us animem a fer per reviure part de la història antiga de la comarca.\nEls combois de l’antic Tramvia de Sang circulaven sobre carrils de fusta dotats d’un passamà de ferro. La plataforma tenia una amplada de 2 metres i incorporava nombroses obres de fàbrica, principalment viaducte i murs de suport de la plataforma. El recorregut del ferrocarril començava al collet de Santa Magdalena als afores de la ciutat de Berga, on hi havia una senzilla estació. Des d’aquest punt davallava suaument en direcció a Cercs tot resseguint el perfil del terreny. En no disposar de veritables túnels, trinxeres importants o grans viaductes, el traçat era marcadament sinuós. Des de Cercs el ferrocarril prosseguia en direcció a la mina de la Consolació, on hi havia una altra estació.\nEl nostre itinerari s’inicia a Sant Jordi de Cercs i seguint el recorregut que feia aquest antic tren arriba fins al collet de Santa Magdalena, a Berga.\nDel Collet de Santa Magdalena a Pedret\nDes d’aquest coll el recorregut continua pel centre de Berga entrant-hi per una de les antigues portes que donaven accés a la ciutat: el Portal de Santa Magdalena.\nAquest portal és l’únic portal baix-medieval que es conserva a la ciutat. El seu nom procedeix d’una antiga capella situada a prop i que estava dedicada a aquesta santa.\nLa ruta segueix pel camí Buxadé fins a la Pl. Sant Pere. El carrer Buxadé antigament s’anomenava carrer de les Canals. Posteriorment se li va canviar el nom per passar a portar el de l’enginyer Marcel•lí Buxadé, nascut en el número 28 d’aquest carrer i a qui se li deu la construcció del canal industrial de Berga en el segle XIX.\nLa ruta prossegueix cap a la plaça del Dr. Saló, on s’hi trobava ubicat l’antic hospital de Sant Bernabé, fundat a principis del segle XIV com a hospital dels pobres i que va fer les funcions de centre sanitari fins a l’any 1981 en què es va traslladar a la seva actual ubicació.\nLa ruta ressegueix tot el Passeig de la Indústria que ens condueix cap a fora de la ciutat per anar a trobar el camí que ens portarà fins a Pedret.\nLa primera part del camí segueix la carretera asfaltada, ja que aquesta va substituir l’antic camí que baixava fins a trobar el riu Llobregat. En un revolt molt pronunciat a mà esquerra, deixem la carretera i seguim fins a Pedret per un antic camí molt interessant equipat amb un parell de palanques per poder creuar el torrent còmodament en èpoques de mullena.\nDe Pedret a Cal Rosal\nAquest camí segueix íntegrament per sobre l’antic traçat de tren que unia Pedret i Cal Rosal.\nL’any 1860 va entrar en funcionament el tren que enllaçava Manresa amb Berga per al transport de mercaderies i persones. Es tractava d’un petit tren remolcat per una locomotora de vapor de velocitat reduïda -no passava dels 30 km per hora- nascut per satisfer l’intens tràfic comercial de la indústria minera de la comarca a la segona meitat del segle XIX.\nEls problemes econòmics que arrossegava l’empresa que l’explotava van fer que entre 1972 i 1973 es tanqués el servei ferroviari entre Manresa i Guardiola de Berguedà. La construcció de l’Embassament de la Baells, que afectava de ple al traçat de la línia, va servir com a motiu perquè el 2 de maig de 1972 circulés l’últim servei entre les estacions de Guardiola de Berguedà i Olvan-Berga. La construcció del Túnel del Cadí i la conseqüent reforma de l’Eix del Llobregat, van servir també com a argument per eliminar el tram entre Sallent i Olvan, per on circulava la línia seguint la carretera C-1411. L’últim trajecte de passatgers entre Olvan-Berga i Manresa es va fer el 30 de juny de 1973 i des d’aleshores només va restar en servei per a mercaderies el tram entre Manresa i Sallent per al transport de sals potàssiques.\nMés en aquesta categoria: « Llobregat amunt, Llobregat avall Caminada al Santuari del Lord »


Vi Martivillí Verdejo: totes les anyades a Uvinum\nArròsPeixArrossosMariscEntrantsAperitius i canapèsPaellaRisottoPeix blauPeix blancGambesTapas\nQuina és l'opinió sobre altres anyades o volums de/d' Martivillí Verdejo?\n“- Martivilli Verdejo és un vi blanc produït als cellers Angel Lorenzo Cachazo amb raïm 100% Verdejo. - Aquest vi pertany a la D. O. Roda. - El seu color és groc daurat amb reflexos verdosos. - Presenta aromes cítrics i de fruita verda, amb un delicat fons especiat ben integrat. - És un vi amb bona estructura en boca, persistent i equilibrat. - Aquest vi ha envellit sobre lies durant 5 mesos i posteriorment en ampolla durant 12 mesos més, a una temperatura a celler d'entre 12ºC i 15ºC.”\n“Vi Blanc jove de Roda (Espanya) elaborat pel celler Cellers Àngel Lorenzo Cachazo amb raïm Verdejo. El seu maridatge ideal seria amb arrossos, formatges semicurats, aperitius i rostits. El consum òptim serà aquest any. La temperatura de servei ha de ser entre 2ºC i 5ºC en una copa de tipus Riesling per a la seva millor degustació.”\n“Vi blanc elaborat 100% amb raïm de la varietat verdejo produïda dins de la zona amb Denominació d'Origen Rueda.”\n“Martivilli Verdejo 2015 és un vi Blanc de Cellers i Vinyes Àngel Lorenzo Cachazo i amb denominació D. O. Roda”\n“NOTA DE TAST: - Vista: groc palla, brillant amb reflexos verdosos. - Nas: primaris de fruita verda, poma, pinya i cítrics. Potent i net en nas. Estructurat en boca, equilibrat i amb bona persistència final.”\n“Vi blanc elaborat 100% amb raïm de la varietat verdejo produïda dins de la DO Rueda.”\n“préssec, gessamí, fresc, lleuger.”\n“Guia Peñín 2010 Revisió - Nota de tast: palla brillant. Bossetes d'herbes Aroma, El fòsfor, afruitat expressiu, fruita fresca, sense barrejar, potent, ple de caràcter. Paladar, saborós, fruitós, ple, una mica dolç. - Punts: 90”\n“Res més olorar-lo vaig notar olor de flors blanques. En boca és lleuger. La propera vegada el tornaré a provar.”


Amnistia Internacional Catalunya - Drets Humans França: la justícia no protegeix les víctimes de la brutalitat policial\namnistia amni, 6 de abril de 2005\nEls ministres del govern, jutges i alts comandaments policials de França permeten que els membres de la policia usin la força excessiva, i en ocasions letal, contra presumptes delinqüents d'origen àrab i africà sense por de sofrir repercussions greus, ha declarat avui Amnistia Internacional.\nEn el seu informe titulat France: The Search for Justice, basat en 10 anys de documentació i denúncia, Amnistia Internacional revela dades sobre la passivitat generalitzada del sistema judicial a l'hora d'enjudiciar i castigar violacions de drets humans. Això inclou una "justícia de dues velocitats", que jutja els casos denunciats pels agents de policia amb molta més rapidesa que els denunciats per les seves víctimes. Els casos de Youssef Khaïf (homicidi policial) i Aïssa Ihich (mort sota custòdia), per exemple, van trigar 10 anys a arribar als tribunals. Aquesta constant d'impunitat contribueix a la desconfiança dels ciutadans en que els funcionaris encarregats de fer complir la llei actuïn d?acord amb aquesta llei i responguin dels seus actes. Amnistia Internacional ha conclòs que un gran nombre de casos mai arriba als tribunals; i quan arriben, les sentències de culpabilitat són escasses, i les condemnes sovint simbòliques.\n"En la nostra opinió, existeix una impunitat de fet per als agents de policia que cometen violacions de drets humans; hem observat que el sistema judicial gairebé mai investiga, enjudicia ni castiga efectivament les violacions de drets humans que es cometen en relació amb l'aplicació de la llei," ha declarat Nicola Duckworth, portaveu d'Amnistia Internacional.\nEn els últims anys ha disminuït el nombre de tirotejos amb resultats fatals protagonitzats per agents de policia o gendarmes en circumstàncies polèmiques, però han augmentat les queixes per maltractaments. Les queixes sobre la conducta policial van augmentar un 18,5 per cent l'any 2004.\nA més, a Amnistia Internacional li preocupa el persistent incompliment de les directrius o codis de conducta de caràcter intern, així com de les normes internacionals. Entre els motius de preocupació figuren la reticència dels fiscals a tramitar casos contra agents de policia, els maltractaments i l'absència de salvaguardes sota custòdia policial, els retards perllongats i innecessaris en les actuacions judicials i l'absència d'una definició completa de tortura en el Codi Penal.\nL'organització demana a les autoritats franceses que creïn un mecanisme independent per investigar totes les denúncies de violacions greus de drets humans, facin comparèixer els responsables davant la justícia després d'investigacions immediates i exhaustives, garanteixin que tots els detinguts tenen accés a un advocat des del moment que queden sota custòdia policial, i garanteixin que les víctimes reben una reparació.\n"La prevenció de la tortura i els maltractaments és sobretot una qüestió de voluntat política ?ha afirmat Nicola Duckworth?. Tots els implicats han de rendir comptes exhaustivament, amb independència del seu rang."


«PP i PSOE encara ens han d'explicar en què han defensat les Illes»\nSansó (Unitat) creu que la feina dels dos partits ha estat «inèdita»\nJaume Sansó (Vilafranca, 1964), fa nou anys que és batle del seu poble, Vilafranca. Va ser president del PSM i ara és secretari general d'Entesa, el partit creat per escindits del PSM. Ara es presenta per primer pic a unes eleccions no municipals i ho fa a la candidatura al Senat d'Unitat per les Illes, la coalició nacionalista. «La nostra veu» és el seu lema.\n"Si sortiu senador, el vostre referent serà Pere Sampol?\n"Pere Sampol ja ha obert un camí, el de tenir una veu independent a Madrid que defensi les Illes Balears com a territori, però el meu referent seran les Illes Balears i la gent que hi viu.\n"Ha hagut d'arribar Sampol perquè el senat servís per alguna cosa?\n"Sampol ha estat el primer que ha donat veu independent a les Illes, però la tasca que durant trenta anys han fet totes les veus nacionalistes de l'Estat ha demostrat la poca sensibilitat que tenen els partits estatalistes cap a allò que ells anomenen perifèria.\n"Que canviaríeu del Senat?\n"Primer de tot, els senadors haurien de rompre la disciplina i la uniformitat del partit que representen i s'haurien d'adscriure a la defensa dels territoris que els han duit a Madrid, des de la seva ideologia i llibertat d'actuació. Els senadors primer haurien de pensar en el seu territori.\n"A la Cambra Alta s'hauria de poder parlar en català?\n"Sí, les llengües són part del que integra aquest estat plurinacional i, per tant, si el Senat és la cambra de representació territorial, els idiomes cooficials de l'Estat també hi haurien de ser representats.\n"Què pot aportar Unitat per les Illes al Senat?\n"Tenim molt clar perquè es va crear Unitat per les Illes, per representar tots els partits amb sensibilitat nacional i per defensar els drets de la gent de les Illes. Unitat aportarà una visió diferent de les Balears d'aquella que és té a la resta de l'Estat i treurà a la llum les grans dificultats que patim amb el finançament, la insularitat, els serveis bàsics o l'interès públic.\n"Com definiríeu la feina que fins ara han fet els senadors de PP i PSOE elegits a Balears?\n"Ha estat una feina inèdita. La gent de les Illes encara espera que el PP i el PSOE els expliquin en què i com han defensat el territori.\n"Sabeu que ho teniu complicat per ser senador.\n"A tothom dic el mateix, les lògiques en política són per rompre's, el sol fet que Unitat per les Illes hagi nascut ja romp la primera lògica.\nLa segona lògica la rompre'm quan estem representats a Madrid.


Apartments Buljevic Jelsa Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nOgroja Bb, Vrboska, Jelsa, Croàcia, 21463 - Veure al mapa\n"Kitchenette and appartment was well equipped. Great Mosquito..."\nAl visitar Jelsa, vosté es sentirà com a casa a Apartments Buljevic, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Jelsa. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de express check-in/check-out, habitació familiar, servei de llançadora.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Apartments Buljevic és una selecció idònia per a la vostra estada a Jelsa.\nTots els tipus de viatgers (25) Parelles (12) Famílies amb infants petits (5) Famílies amb infants grans (7) Grups (1)


Tarragona – ADC – Associació de Diabetis Catalunya\nActivitats per delegacióTarragona\nMARÇ: Gossos d’alerta mèdica. Per viure més, millor estar acompanyat\nLa Menta és una gossa d’alerta mèdica ensinistrada per una persona amb diabetis.\nLa conferència serà impartida per Núria Alonso, biòloga i instructora de gossos d’assistència de la Generalitat de Catalunya; i per Anna Valsells, Veterinary Nurse instructora de gossos d’assistència Cap1.\nLloc: Centre Cívic Mas Abellò. C/ Mas del Carpa, 32 (Reus)\nTaller: Bon Nadal i dolços desitjos\nPer preparar-nos pel Nadal organitzem un taller sobre elaboració i decoració de galetes de Nadal amb educació diabetològica de comptar racions. També un taller d’scrap per felicitar el Nadal. El taller està dirigit per: Nuria Guillen, dietista Nutricionista de l’Hospital St Joan de Reus. Per tal de poder calcular el material us preguem que feu la inscripció prèvia.\nLloc: Centre Cívic Mas Abelló. C/del Mas Carpa, 4 (Reus)\nNova delegació a Amposta\nA l’ADC continuem treballant per estar al costat dels nostres socis i del màxim número de persones amb diabetis i les seves famílies. Per això també obrim una nova delegació a Amposta. La presentació serà divendres 30 de novembre al Carrer Cervantes, 58 43870 Amposta (Tarragona).\nNova delegació a Reus\nDes de l’ADC ens plau ampliar el nostre territori de treball, per això properament obrirem una delegació a Reus i ho farem amb la xerrada No necessito sucre per viure una vida dolça, a càrrec de Núria Guillen, dietista-nutricionista de l’Hospital St. Joan de Reus.\nLloc: Antic Hospital, c/ St Joan, 34B. Reus


Niño de Elche: “Per sort no soc Miguel Poveda”\nHeterodox, inconformista, polèmic i disruptiu, així és i així sona el cantaor (ex)flamenc Niño de Elche. Un univers artístic i creatiu personal i intransferible que ara ens decodifica al documental (performance audiovisual) Canto cósmico.\nLa sensació és que Canto cósmico és més una performance més que no pas un documental. Tot i que vivim un moment en què, com tu amb el teu art, el gènere documental ha esdevingut un camp de creació que fuig de les etiquetes…\nLes etiquetes no ajuden. Avui dia ho tenim molt fàcil per apropar-nos als projectes abans de veure’ls en la seva totalitat.\nCom, en quin sentit?\nEm refereixo als singles, els videoclips, vídeos de concerts, entrevistes, tràilers de les pel · lícules… No sé si les etiquetes ajuden o ens entorpeixen. Intentar posar una etiqueta a projectes que no treballen des d’aquesta perspectiva… Només ho fas si has d’aconseguir una subvenció o una programació en un festival, ja sigui de cinema o de música.\nQuan treus un disc penses en el format físic que exigeix El Corte Inglés. Però això no té res a veure amb la creació. Parlar en aquests termes en un sentit artístic no té ni cap ni peus. És una problemàtica que des de la creació s’ha superat, com ens diu constantment la nostra experiència, però els formats convencionals i conservadors hi continuen ancorats. Nosaltres podem estar atents, però no mutilats per aquestes idees anacròniques. Aquest documental, pel·lícula, peça audiovisual, performance, videocreació o com vulguis anomenar-la, transita sobretot això.\nHo requeria la teva personalitat.\nEls directors diuen que amb mi no es podia fer, o no ho havien de fer d’altra manera. Havíem de rodar una peça artística més desfigurada. I aquí sí que em sento còmode. Soc una persona que no llegeix novel·les i no veu pel·lícules narratives. Em quedo adormit. Encara que sigui amb sèries de 20 minuts. En canvi, trobo el meu espai a les pel·lícules contemplatives, tranquil·les, d’observació, les mal anomenades experimentals per llargues que siguin. Això té més a veure amb mi. I estic content que el Marc (Sempere) i la Leire (Apellaniz) (directors del documental) entenguessin que aquest camp comú es podia donar, i em sento còmode amb el que han fet.\nFins a quin punt la pel·lícula és del Marc i la Leire o és un projecte col·lectiu?\nÉs de Marc i Leire, jo ni el signo ni el signaria.\nRetrat de Niño de Elche\nNo perquè no estigui d’acord amb el resultat, sinó perquè una de les premisses va ser aquesta. Com a artista, entenc que altres artistes han de tenir plena llibertat de moviment perquè surti una cosa realment interessant. El que més he posat ha estat confiança, que per a mi és una paraula preciosa. Una esperança basada en experiències i fets que m’anaven dient que estava a bones mans. Ells em comentaven i proposaven tot, i jo els donava la meva opinió. Es creava un espai i en aquest espai treballàvem. Però les idees i concepcions majoritàries: el sentit del pla, la fotografia, el temps, el títol… són seves. Tot això els pertany a ells. Jo m’he guiat en la seva creació i amistat.\nI en aquesta confiança cega que diuen els crèdits de la pel·lícula…\nConfiança i fe cega. És que no entenia ni entenc cap altra manera de practicar l’art. Ha de tenir aquests ingredients: la fe cega, la confiança, la passió, l’amistat. Paraules que tots acariciem en el dia a dia i que, per mi, han de ser presents perquè un projecte com aquest, o qualsevol altre, tingui alguna cosa especial. I que no sigui un acostament més a un músic, que tampoc no és tan músic (rialles).\nA la pel·lícula et despulles literalment. Però també t’obres emocionalment…\nUna de les meves màximes, i això pot sonar a persona intensa, és que quan col·laboro en un projecte, i més en un com aquest que té tant a veure amb mi i amb el que he estat fins ara, he de sortir del procés havent-me canviat la vida.\nA Canto cósmico ha estat així?\nSí, i no hi ha cap altra manera perquè això es compleixi que mostrar-me vulnerable i despullar-me. Etimològicament parlant, despullar significa treure’s nusos. Precisament la meva feina, la meva teràpia en relació amb l’art, significa treure’m nusos constantment: ideològics, personals, emocionals, sentimentals… Després n’apareixeran d’altres, imagino.\nA la vida quotidiana ets tan intens com amb l’art? A la pel· lícula expliques com la teva dedicació artística t’ha robat molt de la teva vida personal, de les relacions sentimentals, familiars, d’amistat…\nÉs que no faig res més. Tinc poques aficions, més enllà de llegir, però estic fent coses constantment.\nQuè estàs fent ara?\nJustament ara estava gravant. Aquesta hiperactivitat no és una qüestió de productivitat capitalista, encara que imagino que també… És que no trobo sentit a fer altres coses. Això em porta a conèixer gent, a tenir meravelloses experiències, a viatjar, a menjar, m’encanta la gastronomia… Però poca cosa més. El temps, en el sentit del tic tac del rellotge, és finit, i quan l’omples et queda molt poc. Tinc la sort de poder dedicar-me al que és la meva missió al món. M’aixeco cada dia amb unes ganes increïbles de seguir creant, creant i creant. I quan parles amb gent d’altres realitats, no dic convencional, t’adones que alguna cosa falla. Per exemple, jo tinc un drama amb la concepció de les vacances, el lleure.\nNo les concebo en un sentit polític, no perquè sigui autònom (rialles). Sóc incapaç, ho estic comprovant constantment. Hi ha una sèrie de problemàtiques i els meus amics riuen d’aquesta incapacitat. En el sentit emocional em crea moltes paradoxes i contradiccions: situacions que mostrarien la meva part més miserable, probablement… (riures).\nNiño de Elche és col·laborador d’artistes com C. Tangana o Anna Ferrer\nLa pel·lícula t’enfronta a les contradiccions pròpies. Pedro G. Romero diu que ets flamenc encara que tu diguis que no… Era important que apareguessin aquestes contradiccions?\nEra un desig del Marc i la Leire, però lògicament, qualsevol que s’acosti a la meva manera de pensar actual o als meus fets observarà que soc una persona contradictòria. Com totes… Però jo poso en valor aquesta contradicció. Vinc d’un món polític on es reivindicava tot el contrari: es vanaglòria la coherència, la puresa de l’ésser, la immobilitat del pensament… Una reivindicació sobretot molt de l’esquerra clàssica, que és d’on jo vinc.\nDesprés vas comprovant que no, que el més fascinant de l’existència és tot ell contrari: reconèixer el teu canvi d’opinió: vet aquí la teva vulnerabilitat, la teva fragilitat. Mostres la teva fragilitat com a creador, com a artista, com a ciutadà. Soc fan dels treballs inacabats, de l’esquerda, de l’erosió, de conceptes que he anat plantejant als meus treballs, musicals o no. La indefinició com a posicionament mòbil polític. Tot això hi és, i era important que això estigués a la pel·lícula, encara que, insisteixo, va ser decisió del Marc i la Leire. Cada cop ho mostro més en els treballs artístics, o en les entrevistes que faig, i avui he dit això, però és probable que la setmana que ve pensi tot al contrari.\nFins a quin punt segueixes considerant que l’art ha de ser revolucionari, tant creativament com socialment?\nL’art és polític, però dins d’aquest marc tan ampli, lògicament podem acotar allò polític, i concretar-ho en temàtiques, en problemàtiques, en tendències, en ideologies… Per a mi és important, és un espai de pensament, crític, sobretot. I aquí supuren molts pensaments, idees, i em fa replantejar-me un munt de coses. Això apareix a la pel·lícula perquè forma part del meu dia a dia, estic submergit en aquest territori constantment.\nA la pel·lícula hi ha una reflexió de C. Tangana sobre la idea de ‘vendre’s’ a la indústria. Ell explica que és bo treure un rèdit de l’art, molt millor que pencar com un cabró, com havia fet durant molt de temps. Què en penses? Es pot formar part del joc també trencant convencions i límits, com ho fas tu?\nAntón diu, molt encertadament, que tu ja no només ets el que vols ser, sinó com et veuen els altres. Tu vals el que els altres vulguin que tu valguis. Això és primer d’anarcocapitalisme, de liberalisme. Però és així: jo vull cobrar 3.000 euros, però no els cobraràs si algú no ho valora així…\nTu et sents prou valorat?\nSí, sí, jo mai m’hauria imaginat que amb les meves pràctiques em podria dedicar a això. Estava convençut que no. Per això visc tot això com un miracle, per això aquesta sobreproducció, aquesta sobreexplotació, perquè em sembla tan increïble… No és falsa humilitat. Fa deu anys, pocs podríem pensar que algú que venia del flamenc i la performance podria tenir un espai mediàtic a segons quins territoris.\nTambé és veritat que en Tangana comenta que tu pertanys a la indústria vulguis o no vulguis.\nTreballes més formant part de la indústria que no pertanyent-hi. Jo em vaig passar molt de temps militant a l’underground i no treballava tant com ara (rialles). Si estàs a l’underground, el món independent, el que fas és simplificar molt les coses. A l’underground aquest hermetisme, aquest conservadorisme, es van fagocitant. No és per una qüestió de mecanismes, perquè, al capdavall, reprodueixen els mateixos que les grans empreses. Amb menys recursos, sí, però amb les mateixes lògiques.\nLos Planetas en serien un exemple?\nÉs un gran exemple de com es pot treballar dins la indústria amb sentit crític. O Tangana. I en el meu cas, vinc d’un underground més experimental.\nDe reivindicacions radicals.\nPerò tornem a allò que dèiem: l’experimentació passa per l’experiència no per fer sorollets o rareses. Això no és experimentació, això és una tendència estètica. Com deia el meu estimat amic Antonio Escohotado, acostar-te al prejudici i de cop comprovar que, com sempre passa, tot això que pensaves no és tan veritat. L’experiència ajuda i t’ensenya a adonar-te que les coses són diferents del que creies. Això té a veure amb la meva inquietud, amb la meva curiositat, i això és el que jo faig constantment, sobretot en els darrers temps: acostar-me tant a un músic de jazz com a un ideòleg feixista, o anarcocomunista.\nInstantània de l’artista Niño de Elche\nNo pot ser perillós aproximar-se a certs personatges?\nM’apropo, els llegeixo, observo, i després ja trauré les meves conclusions. Però és en aquest moviment on trobem coses, friccions que ens donen altres mecanismes de supervivència. Per això denunciem que sempre es tingui la bandera de la moral en aquests territoris de la indústria, quan tot és molt més complex. Si som defensors del compartir i del bé comú, una de les missions més valorables d’un artista és que el seu producte o missatge arribi al màxim públic possible.\nLa pel·lícula s’obre amb una confessió teva sobre la por, que t’ha acompanyat durant tota la vida.\nSi aconsegueixes que no et traumatitzi i no t’immobilitzi, la por és un gran motor per a la fugida. Jo segueixo utilitzant-la. De vegades, lògicament, em genera problemes emocionals, però també crec que l’art m’ha dotat de mecanismes per poder-los superar.\nEn quin moment et vas adonar que eres diferent ?\nNo ho sé, suposo que tots som diferents els uns als altres, només que uns apugen més el volum i altres no tant. Cadascú té particularitats molt concretes que ens fan singulars.\nQuines tens tu?\nLa meva tindria a veure amb la qüestió mediàtica. Dedicar-te a un món com el del flamenc clàssic en una ciutat com Elx ja t’aparta del que és convencional.\nElx no té res a veure amb aquestes idees. Quan a la meva adolescència, a l’institut, deia que em volia dedicar a… no deia al flamenc, deia a la musicologia o una cosa així… I allà ja es creaven una sèrie de tensions, de conflictes, de ruptures amb els docents, que per mi ja eren complicats de resoldre. Vaig començar a experimentar amb la performance fa 15 anys amb el col·lectiu Bulos y Tanguerías. Treballàvem amb el gest, l’art d’acció o la deconstrucció basada en les avantguardes clàssiques de principis del segle XX. Vaig marxar a Sevilla per ser una mena de cantaor ortodox, però per sort no he acabat sent ni Miguel Poveda ni Maite Martín. Tot depèn segons el context: una cosa és Elx, on el dia a dia de la gent està molt lluny del meu, i l’altra és Madrid, que és on visc ara. Aquí, segurament, sóc la persona més centrada del meu cercle d’amistats.\nText: Àlex Montoya i Oriol Rodríguez / Fotos: Óscar Fernández Orengo\nC. TanganaCanto cósmicoEntrevistaFlamencNiño de ElchePel·lícula


Aula d'Extensió Universitària de Rubí-La Barcelona indiana, Palau Moja\nLa Barcelona indiana, Palau Moja\nPrimer torn dijous 26 de maig, visita cultural, inclou dinar.\nSegon torn dijous 16 de juny, visita cultural, inclou dinar.\nTercer torn divendres 27 de maig, visita cultural, inclou dinar.\nSortida les 10,30 de l’estació dels FFCC de Rubí.Trobada a les 11.30h, al Palau Moja (portaferrissa, 1).\nFarem la Ruta Indiana, Visita al Palau Moja” Opcional: A la tarda possibilitat de visitar el Museu Picasso\nDinarem al restaurant «Els 4 gats» inclou el cafè\nPreu: 40 € socis i 48 € no socis\nInscripcions primer torn(fins al 20 de maig).\nInscriu-te a la sortida La Barcelona indiana, Palau Moja, primer torn 26 de maig.\nInscripcions segon torn(fins al 10 de juny).\nInscriu-te a la sortida La Barcelona indiana, Palau Moja, segon torn 16 de juny.\nInscripcions tercer torn(fins al 23 de maig).\nInscriu-te a la sortida La Barcelona indiana, Palau Moja, tercer torn divendres 27 de maig.\nSi no sou socis, també us podeu inscriure a través de mail a inscripcions@aularubi.cat o per watts app al telèfon 681617587.\nUn viatge en el temps a mb una cloenda única: la visita al Palau Moja, residència del Marqués de Comillas i el poeta Jacint Verdaguer.\nVols fer un viatge en el temps a la Barcelona dels indians que van fer fortuna a les colònies d’ultramar? Sí la resposta és un sí aquesta és la teva ruta, una aproximació història a aquest col.lectiu d’emigrants que, des de finals del segle XVIII fins a principis del segle XX van fer fortuna per tornar a casa i deixar testimoni a la ciutat de la seva sort a edificis i carrers emblemàtics de la ciutat. És clar, no hi ha millor exemple d’exhibició de riquesa, d’ostentació i de posicionament social a la ciutat que el Palau Moja, l’edifici que originàriament van construir a la Rambla el marquès de Moja i la seva muller, M. Lluïsa de Copons, sobre el que foren la torre i les muralles de la Portaferrissa,\nPer això, després de la ruta a peu per la ciutat seguint les petjades dels indians, farem una aproximació al Palau Moja, el que ens permetrà gaudir de tots els seus secrets, com ara les pintures de Francesc Pla –el Vigatà- al gran saló, i els arrambadors del vestíbul, del pintor Pere Pau Montanya. Per suposat, la visita al Palau ens aproparà als habitants més il.lustres del Palau: Antoni López i López, primer marquès de Comillas, i la seva família. No seran els únics. La visita al Palau també ens oferirà l’oportunitat de rememorar la visita d’Alfons XII, en entrar a Espanya durant la Restauració, que dormí en el Saló Blau d’aquesta casa i en fou hoste també sant Joan Bosco, l’abril de 1886.\nTambé recordarem l’entroncament de la família López amb els Güell -foren senyors d’aquesta casa el segon comte de Güell i els seus hereus- i la presència al palau de, com no, Mossèn Jacint Verdaguer, que residí al palau dels marquesos de Comillas, propietaris de la Companyia Transatlàntica, des de l’any 1877 fins al 1893. Foren uns anys brillants i fecunds, per al poeta i escriptor, que recordarem davant la capella on hi feia una missa diària.


Guardonades 2a edició dels Premis de L’Associació de Drets Sexuals i Reproductius\nMaria Rosa Ribas Poch, Lluís Romero Puigdengoles i l’entitat Stop Violències d’Andorra, guardonades en la segona edició dels premis de L’Associació de Drets Sexuals i Reproductius\nEl guardó, obra de Maria Padilla, s’ha lliurat aquest dissabte dia 6 de juliol al Palau Macaya de Barcelona, coincidint amb l’Assemblea General de Sòcies de L’Associació\nLa segona edició dels premis de L’Associació de Drets Sexuals i Reproductius ha volgut reconèixer a Maria Rosa Ribas Poch, per la seva trajectòria vital i professional, a Lluís Romero Puigdengoles, per la seva tasca de treball amb joves, i l’entitat Stop Violències, per la seva la lluita en favor del dret a l’avortament a Andorra.\nL’entrega de premis va tenir lloc al Palau Macaya, coincidint amb l’Assemblea General de Sòcies de L’Associació de Drets Sexuals i Reproductius. Les guardonades i guardonat es van mostrar més que satisfetes per un premi que, malgrat ser a títol individual en dos dels tres casos, entenen que forma part d’un reconeixement a una lluita col·lectiva tan sovint invisibilitzada. En aquesta mateixa línia, Imma Clarà, presidenta de L’Associació, destacà la necessitat de cuidar-nos entre companyes de trinxera.\nAmb aquests guardons L’Associació, doncs, vol reconèixer la dedicació i esforç que les premiades destinen a la garantia i defensa dels Drets Sexuals i Reproductius, a la vegada que pretén fer valdre persones i lluites que solen ser invisibles justament per la seva proximitat a les realitats de les persones.\nMaria Rosa Ribas Poch començà a treballar d’infermera consultora a l’equip del Centre d’Atenció a la Dona i a la Parella de Mataró, quan s’incorporà l’atenció a la salut sexual i reproductiva a la sanitat pública. L’any 1993, el Servei passà a ser competència de la Conselleria de Sanitat de la Generalitat de Catalunya i, junt amb el personal sanitari del Institut Català de la Salut, formaren els equips d’Atenció a la Dona que més endavant, han derivat als actuals Serveis d’Atenció a la Salut Sexual i Reproductiva. Al llarg de la seva vida laboral ha treballat en equips multidisciplinaris (ginecòloga, infermeria, auxiliar clínica, psicòloga, llevadora), la seva tasca ha estat l’atenció a la dona i/o parella en temes relacionats en la seva salut sexual i afectiva, així com l’educació individual i comunitària al voltant de la sexualitat, afectivitat, anticoncepció, prevenció malalties de transmissió sexual i autoestima. Ha estat rellevant la seva específica atenció amb les noies i nois joves en la Consulta Jove (CJ), un espai pioner a Catalunya. Interessada per la història de l’anticoncepció, ha anat dirigint l’interès cap a la història de la fecundació humana i la seva relació amb la forma d’entendre la vida i, especialment, de valorar a la dona. Actualment he publicat el llibre Les Mares que ens han parit (Ed. Gregal, 2018), un passeig per les diferents èpoques de la història en el que exposa la importància de la fecundació al llarg dels segles. A més a més, vol ser també un reconeixement a l’herència cultural de les llevadores, de les fetilleres i de les dones i homes que amb la seva lluita pel coneixement ens han deixat el llegat d’avui dia.\nLluís Romero Puigdengoles estudià el CFGS d’Animació Sociocultural i el d’Integració Social, posteriorment obtingué la Diplomatura de Treball Social i el Màster en Sexologia i Teràpia de Parella. En seu activisme i compromís amb el moviment LGTBI ve de lluny, l’any 2003 ajuda a la creació de la primera entitat LGTBI de la ciutat de Tarragona: Tarragona Entén. Un any i mig més tard, i amb aquesta darrera entitat dissolta, Romero esdevé voluntari i activista de la entitat H2o. Gais, lesbianes, bisexuals i transsexuals del Camp de Tarragona, de la qual forma part des del 2004, i en relació laboral des de l’any 2006 fins a l’actualitat. A H2o, arranca fent activisme a l’àrea d’educació, on treballa específicament amb joves i persones adolescents, sobre educació afectivo-sexual i sensibilització amb la realitat LGTBI. En el treball en aquesta àrea es comencen a detectar necessitats de salut en la població jove, sobretot vinculades al VIH i a la salut sexual, i crea un projecte per a l’associació, l’Espai Jove de Salut. Actualment até el Servei de Salut Jove de l’Oficina del Tarragonès. L’any 2009 creà Assexora’Tgn, l’Associació Comunitària de Salut Sexual del Camp de Tarragona, de la qual n’és el president.\nStop Violències és una entitat d’Andorra, que neix l’any 2014 de la ma de dones que han viscut diversos tipus de violències durant la seva vida. Ofereixen informació, suport i atenció, a la vegada que treballen per a la prevenció i l’eradicació de conductes discriminatòries vers les dones, infants, i d’altres comunitats que poden ser objecte d’exclusió social. Volen esdevenir, així, un punt de reunió per a totes les persones d’Andorra que vulguin una societat millor, lliure de violències. Actualment es dediquen a organitzar activitats de prevenció, actuació i sensibilització social vers les violències, donar suport psicològic i acompanyament integral a infants i dones, idear trobades, conferències i activitats i sensibilització vers les violències i els Drets Humans. Des del passat desembre, coordinen, juntament amb Marea Verde Barcelona, la campanya Dret al Propi Cos i L’Associació de Drets Sexuals i Reproductius, la Xarxa La Meri. La Meri vol ser un espai de seguretat i confiança per a totes les dones, amb la voluntat d’informar-les i assessorar-les sobre la Interrupció Voluntària de l’Embaràs (IVE) i els seus Drets Sexuals i Reproductius des d’una perspectiva feminista.\nEl guardó és una obra inèdita de l’artista Maria Padilla Climent. Concretament s’han escollit tres peces d’un total de dotze que conformen l’obra: en barbablava, un diàleg metafòric a través del conte tradicional de Charles Perrault. Per a la seva elaboració s’ha utilitzat una tècnica mixta: collage, transfer i dibuix. Padilla, nascuda a Barcelona l’any 1984, cursà estudis d’art i posteriorment il·lustració a l’escola d’art i disseny Eina. La seva trajectòria va començar en el món de l’art, amb exposicions a Barcelona i Berlín per després decantar-se poc a poc cap a la il·lustració. Actualment treballa compaginant projectes editorials i contes tan infantils com per a adults. Maria Padilla va ser una de les artistes participants de la mostra FemArt 2019.


La Font del Marc 556 mts. N 41º 41.755 E 1º 58.227 està situada dins el terme municipal de Mura.\nRep aquest nom, per trobar-se situada en les antigues vinyes del Marc. És de tipus cistérna, i el més curiós de tot, és la columna central que aguanta la volta.\nAquest article va dedicat a tots els descobridors de fonts, i que mai assenyalen amb exactitud les seves posicions.\nPublicado por Joan Escoda Prats en 18:48 5 comentaris:\nLA CULLA, MAS, EXPLOTACIÓ VITÍCOLA I CASA DE SENYORS\nLa Culla N 41º 43.248 E 1º 50.389 és un dels pocs masos que va tenir Manresa. Era un mas acomodat i la família va acabar emparentant-se amb una altra de benestant de Barcelona. Des d'aleshores hi ha hagut masovers. Les extenses terres eren de secà i en el segle XVIII plantades de vinyes, el que explica els cellers i les tines que avui encara es conserven.\nXERRADA: "La Culla, mas, explotació vitícola i casa de senyors" per LLORENÇ FERRER ALÓS, Catedràtic d'Història Contemporània de la Universitat de Barcelona.\nLLOC: Celler de la casa de La Culla.\nDIA: dijous, 1 d'octubre\nPels que no puguin desplaçar-se a La Culla podran veure-ho per Internet a l'adreça: http://auditori.xtec.cat/cgi-bin/index.cgi\nCal clicar a la sala pública 1 i visionat extern. Però cal tenir instal·lat el Real Player.\nUs hi esperem a tots¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡¡\nPublicado por Joan Escoda Prats en 10:50 Cap comentari:\nUn dels camins més antics, encisadors i llegendaris de la nostra comarca és, sense cap mena de dubte, l'anomenat camí ral de Coll del Daví que comunicava Manresa amb Barcelona tot travessant el Llobregat pel Pont de Vilomara i enfilant-se per les carenes de la serra de l'Obac, dins el massís de Sant Llorenç del Munt i l'Obac, tot baixant després per la riera de les Arenes fins Matadepera, Sabadell i Barcelona.\nS'anomenaven camins rals (contracció de reial) aquelles rutes concedides i protegides pels reis. Els masos i pobles per on passaven gaudien de certs privilegis i es beneficiaven del comerç que el camí proporcionava.\nSembla ser que aquest camí fou construït per presos condemnats a treballs forçats.\nFins l'arribada del ferrocarril a Manresa, l'any 1859, fou la via més ràpida de comunicació entre Barcelona, el Bages i el Berguedà. Per aquesta ruta s'hi transportava, a bast, la llana des del port de Barcelona fins a les indústries tèxtils de la comarca; tanmateix i en sentit invers, el vi i aiguardent que produïen els ceps bagencs es dirigien per aquest camí al port barceloní.\nPer fer el trajecte entre Barcelona i Manresa calien unes tretze hores per terme mig. En un trajecte tan llarg i freqüentat, era necessària la presència de diversos hostals. Fou tant important aquest tràfec de mercaderies que tan sols en el tram comprès entre el Pont de Vilomara i Matadepera, d'una vintena escassa de quilòmetres, els més feréstecs i solitaris de tot l'itinerari per altra banda, s'hi podien comptabilitzar cinc establiments (masies-hostals) destinats a donar acollida als soferts traginers i les seves cavalleries. (l'Hostal del Pont de Vilomara, Sant Jaume de Vallhonesta, Hostalets del Daví, La Barata i Can Torrella).\nNo és estrany doncs, que aquesta via estigui farcida de fets on es barregen història i llegenda; i que fos l'escenari adient per a què els bandolers i personatges de moral distreta fessin de les seves.\nPel que fa a l'aspecte exterior, els bandolers no es distingien massa de l'altra gent. Diuen però, sempre una xarpa, (una ampla faixa de cuir que els creuava el pit d'esquerra a dreta). De la xarpa penjaven fins i tot tres pedrenyals, (escopetes curtes que funcionaven amb percussors de pedra foguera), flascons amb pólvora i una bossa amb munició. També portaven dagues i unes temibles simitarres que anomenaven panards. Un altre element característic de la seva indumentària era la capa de pastor o gascona. La seva grandària permetia molta llibertat de moviments i alhora amagava la xarpa amb les armes.\nEl que distingia els bandolers entre si era el bàndol a què pertanyien: hi havia nyerros, cadells, voltors, morells ... Aquests grups solien ser rivals i s'agredien sovint, com és el cas dels famosos nyerros i cadells que s'odiaven a mort.\nPer l'area de Sant Llorenç del Munt i l'Obac passaren bandolers molt famosos, com ara el mític Rocaguinarda al qual, l'any 1611, les autoritats catalanes cansades de perseguir-lo inútilment, li van concedir l'indult i el van enviar a Itàlia amb la graduació de capità de l'exèrcit. Rocaguinarda, cap dels nyerros, fou immortalitzat per Cervantes, que el va convertir en personatge central de dos capítols de la seva obra "El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha".\nUn altre bandoler famós fou Gabriel Torrent de la Goula, àlies Trucafort. Aquest personatge era un antic i valent caçador de bandolers, pels quals pagaven fortes recompenses. Cansat de perseguir inútilment en Rocaguinarda, acabà sent el cap principal del grup dels cadells. En Trucafort amb una quadrilla de trenta-cinc cadells, passà per l'hostal de la Barata l'any 1615, on es feu servir menjar per a ell i la seva colla. Portaven segrestat un pagès de Cerdanyola, a canvi del qual van obtenir un fort rescat. El 1616 Trucafort fou capturat i torturat de forma salvatge. Poc després seria esquarterat públicament a la ciutat de Barcelona.\nTambé actuaren a Sant Llorenç en Sastre Domingo i Jeroni Ramona, cap de la banda dels avinyonesos, que el 1615 segrestà l'hereu del mas La Barata.\nPerò sens dubte el bandoler més popular, enigmàtic i llegendari que actuà per aquestes terres fou l'anomenat Capablanca.\nAbans de convertir-se en bandoler en Capablanca era un humil pagès de nom desconegut que es guanyava la vida fent de mosso de bastaix per les masies de la comarca.\nUn dia, després de cobrar la paga de tot un mes de treball, se n'anà a Manresa disposat a gastar-se una part dels diners que tanta suor li costaven de guanyar.\nQuan arribà a Manresa fou assaltat, robat i maltractat per una colla de lladres sense que ningú sortís en ajuda seva. Profundament afectat i desenganyat per aquest fet va prometre que mai més tornaria a guanyar-se la vida honradament i que e partir d'aquell dia viuria d'allò que robaria als altres.\nI així fou com nasqué la llegenda d'en Capablanca. Armat amb un pedrenyal i cobert amb una capa blanca que havia robat d'un descuidat capità de miquelets es convertí aviat en el saltejador de camins més temut de la contrda.\nDe seguida es va fer famosa la forma que tenia d'assaltar els infeliços viatgers que tenien la gosadia de passar pel camí ral de la serra de l'Obac: Estenia la seva capa al mig del camí i ell enfilat dalt d'un arbre o roca, convidava al pobre viatger a deixar tot el que duia de valor dins la capa, si no volia sentir l'olor de la pólvora del seu pedrenyal.\nCom que era bon coneixedor de tots els indrets de la muntanya sabia tots els racons, coves i avencs on podia amagar-se sense que ningú aconseguís trobar-lo mai. Es conta que per fer-se fonedís després dels robatoris utilitzava un giny, sols conegut per ell, que li permetia despenjar-se per una esquerda de la Roca Salvatge (gran mola que serveix de base al Paller de tot l'Any) fins una cova situada a mitja paret que li servia de refugi.\nNo se sap, ni se sabrà mai, com va acabar la vida d'en Capablanca. Uns diuen que va ser finalment agafat i pres pel Sometent, D'altres diuen que va ser trobat mort sota d'una aixeta d'una bóta de vi. L'únic cert és que la seva memòria ha anat passant de boca en boca de pares a fills, generació rere generació, i encara avui es manté ben viva la llegenda d'en Capablanca.\nPublicado por Joan Escoda Prats en 13:10 Cap comentari:\nLA SÍNIA VELLA DEL FARELL\nLa Sínia Vella del Farell 368 mts. N 41º 41.104 E 1º 55.452\nQuan tots els camps es treballaven, quan s'aprofitava fins el racó més rònec, encara s'aprofitava més l'aigua per si es podia regar algun bocí, i per tot arreu hi havia pous i fonts, amb poca aigua, però duradora, i aquesta motivació feia que es furgués per tots els barrancs, i cada dia hi havia més pous. Com que el pou solia ser fondo a un nivell inferior a la terra, calia empenyer l'aigua cap amunt, i calia utilitzar algun dels tan típics sistemes tradicionals, la manxa o bé la corriola. Però si la superficie era alta hi col·locaven una sínia, que a causa del seu elevat cost, sols s'utilitzava en llocs on l'aigua solia ser abundosa i segura. Es podia elevar bastant amunt, encara que, com més pujava, més força necessitava. Aixecaven el pou tot voltat de pedra i a la part superior, a un nivell per sobre de la terra que s'havia de regar, s'hi feia una plaça rodona que s'envoltava per mitjà d'un bon marge. Al centre hi posaven un eix de ferro amb uns amples volants que hi donaven voltes, mitjançant la força d'un animal que, lligat pel ramal a una barra, estirava amb unes cordes que el subjectaven i feia tombar l'altre barra que, lligada a l'eix central i per mitjà d'un engranatge, feia rodar els dos volants; un cadell ho aguantava perqué no tirés tot marxa enrere amb el pes de l'aigua.\nAquells dos volants, separats uns trenta centímetres l'un de l'altre, estaven units per uns travessers de ferro i hi baixaven un parell de cordes fins a la sola del pou que, formant cercle, pujaven per l'altre costat, i en aquelles cordes hi anaven lligats uns catúfols de terra, un a continuació de l'altre, que al voltar pujaven plens i al decantar-se damunt els volants buidaven l'aigua, que era conduïda a l'hort, i tornaven buits cara avall. Ara bé, per fer tombar la sínia calia un bon animal que anés tirant amb força, al qual posaven unes ulleres per tapar-li els ulls, i així no veia l'espadat al qual anava de cara; com que el ramal estava subjectat a una barra lateral el tirava ell mateix voltant, i era freqüent dir a qualsevol persona amb unes grosses ulleres: "semblen les ulleres de fer voltar la sínia".\nPer dissort, eren més els rucs que no pas els animals bons els que voltaven la sínia, i com que no corrien gaire, el doll de l'aigua que pujava no era gaire gros.\nPublicado por Joan Escoda Prats en 12:27 Cap comentari:\nEL FORN DE PEGA DEL SOT DE L'INFERN\nEn aquest forn del Sot de l'Infern 423 mts. N 41º 40.950 E 1º 56.197 s'obtenia la pega o quitrà a partir de la reïna dels pins.\nPrimerament es seleccionaven els pins dels quals obtenir aquesta reïna, principalment els de troncs més gruixuts. A aquests se'ls tallava la branca principal vertical, el cimerol, tres o quatre anys abans de realitzar l'extracció de la reïna, amb la finalitat de que en aquest temps, la major part de la reïna del pi es concentrés en la part restant del tronc, la part inferior.\nPassat aquests anys es procedia a l'extracció de l'escorça en una part del tronc, mai en tota la superfície, fins arribar a la fusta, la qual s'extreia en trossos anomenats teies. Aquestes es deixavent al peu de l'arbre per a que anessin impregnant-se de la reïna que queia de la ferida produïda al tronc. Aquesta feina es realitzava a la primavera i tot l'estiu es deixaven les teies al peu de l'arbre. Finalitzada l'estació, les teies es duien al forn, el qual s'omplia verticalment fins a la boca i s'encenia. L'escalfament produït per la combustió de les teies superiors es propagava a les inferiors i determinava la destil·lació parcial de la reïna que es transformava en un producte negre: la pega o quitrà que es recollia a l'olla del forn.\nLa principal característica d'aquest producte era la seva capacitat d'impermeabilització, per la qual cosa s'emprava molt per a impermeabilitzar els cups de vi o recipients fets amb fibres vegetals.\nAmb la reïna de Ginebre (juniperus oxycedrus) també es feia pega, però aquesta era emprada com a medecina per guarir ferides.\nPublicado por Joan Escoda Prats en 23:02 Cap comentari:\nLES COVES DEL TURÓ DEL MAL PAS\nAl turó del Mal Pas, sota del camí a la banda de migdia, es troben dues coves anomenades:\nCova del Turó del Mal Pas de Puigdoure i Cova Petita del Mal Pas de Puigdoure 655 mts. N 41º 40.141 E 1º 57.304.\nAquestes coves van ser descobertes en la dècada dels anys 60 i ha resultat ser un jaciment prehistòric important. Es tracta d'unes coves sepulcrals de l'edat de bronze, en les quals, despés de diverses campanyes d'excavació, es van trobar ossos humans corresponents a un mínim de dinou persones.\nTambé són notables les restes de fauna, entre les quals n'hi ha de cavall. Pel que fa a estris diversos, s'hi trobà ceràmica, puntes de sageta i rascadors de sílex, punxons d'os, etc.\nPublicado por Joan Escoda Prats en 9:31 Cap comentari:\nPublicado por Joan Escoda Prats en 12:22 2 comentaris:\nPublicado por Joan Escoda Prats en 7:45 Cap comentari: