Per un U de Maig de lluita i mobilització. Per una eixida social de la crisi - VilaWeb\nDimecres 30.04.2014 19:26\nLa celebració d'aquest Primer de Maig, dia internacional de la classe treballadora, estarà lluny de ser una festa ritual. Ens trobem en el sisè any d'una profunda crisi del sistema capitalista, i el neoliberalisme tracta d'imposar una eixida que reforça l'explotació i la precarietat laboral, buida de drets l'Estat de Benestar i minva els drets dels treballadors i treballadores.\nLes polítiques neoliberals estan agreujant la crisi: la inestable i feble creació d'ocupació dels últims mesos només dóna lloc a una major desprotecció social com a conseqüència de l'increment de l'atur de llarga durada i la pèrdua de prestacions. I sobretot, de les conseqüències de l'aplicació de les reformes laborals, que augmenten la precarietat generant treballadors i treballadores pobres. Pobres amb contracte.\nLa població activa disminueix, l'emigració juvenil creix i al País Valencià el 62,66% dels menors de vint-i-cinc anys està en l'atur. El deteriorament dels serveis públics fonamentals és evident. La desigualtat i la pobresa s’estenen fins a límits insuportables, afectant especialment els infants i les dones.\nPel que respecta al País Valencià, hi ha prop de 41.000 persones menys treballant en aquest primer trimestre de 2014, segons les dades de darrera enquesta de l'EPA i comparant-les amb les dades de l'últim trimestre de 2013. Aquest últim informe també indica que, a més, hi ha 26.000 persones actives menys. És a dir, persones que o bé han hagut d'emigrar per a buscar ocupació en altres llocs fora o dins de l'estat espanyol, o que no continuen inscrits a les oficines del Servef per les poques expectatives de trobar ocupació que s'uneixen a la finalització de les prestacions per desocupació.\nAmb tot açò, lluny que es resolguen els problemes, el dèficit no es redueix i el deute públic augmenta ràpidament. Les mesures d'austeritat són un fracàs. El patiment que s'imposa només val per a garantir la ràpida recuperació dels beneficis empresarials.\nA França, per exemple, veiem com s’utilitzen descaradament per part d'un govern socialdemòcrata les mateixes argumentacions que s'empraren a Espanya per a justificar les polítiques antiobreres de les retallades. En altres llocs, els conflictes militars i les amenaces de guerra es reforcen.\nLa lluita, la mobilització i l'organització en sindicats de classe continua sent la millor arma dels treballadors i les treballadores.\nAixí veiem com les mobilitzacions com la de la neteja urbana i les marees en la sanitat de Madrid i altres ciutats, les vagues d'ensenyament al llarg de tot l'estat espanyol, la lluita per l'aplicació de la llei de dependència al País Valencià, la lluita dels treballadors i treballadores de Coca Cola, de Galmed al Port de Sagunt o del sector del metall a la demarcació d'Alacant i de l'activitat hostalera a Castelló, per posar alguns exemples, i sobretot la gran mobilització pel pa, el sostre i el treball del 22 de març, estan canviant la situació. Aquestes mobilitzacions demostren que la por està canviant de bàndol, que la rebel·lia davant les imposicions es demostra de manera organitzada, i per això des d'Esquerra Unida animem a la lluita constant pels nostres drets laborals i socials.\nJunt a això, cal canviar la correlació de forces a les institucions. En concret, les properes eleccions europees poden permetre que la força del món del treball, de la ciutadania, estiga reflectida al Parlament Europeu. Allò fonamental de les polítiques que afecten els nostres salaris, les nostres pensions, de la qualitat dels serveis socials i allò referent als drets laborals es dirimeixen a Europa. Està en joc molt del que afecta a les nostres vides i és necessari trencar el bipartidisme perquè l'Europa del Capital deixe pas a l'Europa dels Drets i dels Pobles.\nLes polítiques de la Comissió Europea, del Banc Central i del Fons Monetari Internacional (l'anomenada Troika) en aliança amb els interessos del gran capital i de la banca tracten de reforçar l'explotació dels treballadors i treballadores de tots els països d'Europa, des dels 'minijobs' a Alemanya o els contractes 'zero hores' al Regne Unit, fins a la congelació salarial a França i les reformes laborals a Espanya.\nFront a eixes polítiques hi ha solucions i recursos per a finançar-les, mitjançant una reforma fiscal progressiva i suficient, i la lluita contra el frau i l'economia submergida. És possible la recuperació de la demanda, única forma d'augmentar l'ocupació, mitjançant la pujada de salaris i pensions, l'increment de la inversió pública productiva i la millora de la despesa social.\nEn aquest Primer de maig és també crucial la lluita per la defensa dels serveis públics, dels drets laborals, la negociació col·lectiva i la democràcia. Eixa lluita ens aportarà força per a obrir el camí cap a una altra política.\nDe la mateixa manera, és tan palès com sempre el caràcter internacionalista de l'U de Maig. Per això, Esquerra Unida fa una crida a la solidaritat amb els treballadors i treballadores del món sencer i, especialment, amb els que lluiten per la pau i per condicions de treball mínimament dignes. Una part fonamental d'aquesta solidaritat volem compartir-la combatent amb la resta dels treballadors i treballadores europeus, víctimes de les decisions de la Troika, i especialment amb aquells que més estan patint les polítiques de retallades.\nAquest Primer de Maig novament prendrem el carrer per a exigir dignitat i una eixida social a aquesta crisi.


Ciència i món rural, una relació impossible, per Eloi Barrera - Catalunya Ràdio\nCiència i món rural, una relació impossible\nA Catalunya hi ha una quarantena de centres de recerca i d'investigació científica d'excel·lència i tots, excepte un, estan ubicats en grans ciutats o a l'àrea metropolitana\n29/11/2021 - 09.35 Actualitzat 21/12/2021 - 11.02\nLa combinació de ciència i món rural és pràcticament inexistent a Catalunya. La Institució Cerca que agrupa tots els centres de recerca amb participació pública a Catalunya- inclou una quarantena d'institucions i, si hi fem un repàs exhaustiu, comprovarem que només n'hi ha una que estigui ubicada al món rural.\nEl sincrotró Alba, una de les grans fites de la recerca científica a Catalunya, ubicat a Cerdanyola del Vallès (Viquipèdia)\nL'únic centre de recerca ubicat al món rural\nEn aquest desert de centres de recerca i d'investigació científica al món rural, trobem una excepció situada al mig del bosc, a més de 100 quilòmetres de Barcelona, i en un municipi de 9.000 habitants: el Centre de Ciència i Tecnologia Forestal de Catalunya a Solsona- és un equipament de prestigi internacional, amb un centenar de professionals dedicats a la investigació i transferència de coneixement. Roser Maneja n'és la directora adjunta de Recerca:\n"Té tot el sentit del món que un institut de recerca i tecnologia forestal estigui ubicat en una comarca forestal. Però és que a més- jo defenso la deslocalització de la ciència més enllà de l'àrea metropolitana, fins i tot per una qüestió de justícia territorial."\nEls laboratoris del Centre de Tecnologia Forestal de Catalunya acumulen centenars de mostres de productes vegetals (ACN)\nA part dels científics d'excel·lència que treballen a Solsona, cada any el Centre porta fins a aquesta població desenes d'investigadors, científics i professionals d'alt nivell que venen d'arreu del món per participar en cursos, debats o presentacions de projectes relacionats amb el món forestal.\nEl Centre de Ciència i Tecnologia Forestal de Catalunya organitza cursos, seminaris i presentacions d'àmbit científic (CTFC)\nLes delegacions, subseus i sucursals\nTot i que hem constatat que al món rural no hi ha centres d'investigació científica, cal remarcar que algunes institucions sí que disposen de delegacions, subseus o centres satèl·lit escampats pel territori. N'hi ha diversos exemples, com l'IRTA a Monells (Baix Empordà), Alcarràs (Segrià) i Amposta (Montsià); o bé el CSIC, amb el Centre d'Estudis Avançats de Blanes (Selva) i l'Observatori de l'Ebre. En l'àmbit de les ciències socials també trobem l'Institut Català de Paleontologia, que té presència al Pallars i l'Alt Urgell, o alguns departaments d'universitats catalanes que posen el focus de la seva activitat en zones de muntanya, com el Grup d'Arqueologia d'Alta Muntanya de la UAB, o la càtedra d'Educació i Patrimoni Immaterial dels Pirineus de la UdL.\nEl Centre d'Estudis Avançats de Blanes és un dels equipaments adscrits al CSIC (CSIC)\nLa realitat evidencia que no hi ha centres de recerca que tinguin la seva seu fora de les ciutats. A més, es fa molt poca investigació científica a les zones rurals. Laura Pinto, investigadora en arqueologia i paleontologia, fa aquest diagnòstic:\n"Els centres d'investigació estan molt vinculats a les universitats, i tots sabem on són les universitats. Això fa que la gent que vol investigar s'hagi de desplaçar per estudiar i fer recerca, i molts ja s'hi acaben quedant i no tornen al món rural."\nUna altra investigadora, l'arqueòloga Anna Bonet, afegeix que la poca recerca científica que es fa al món rural tampoc no arriba al territori:\n"A vegades es fan alguns projectes de recerca al territori, però venen, fan una diagnosi o un estudi puntual i tornen a marxar: no es fa difusió a la gent dels pobles."\nEl projecte Investiga.edu acosta la ciència a escoles rurals del Pirineu (Catalunya Ràdio / Eloi Barrera)\nLaura Pinto i Anna Bonet participen en el programa Investiga.edu, que, justament, vol fer arribar la investigació científica a zones rurals. Amb el finançament de la Fundació Espanyola per a la Ciència i la Tecnologia, porten activitats científiques a escoles rurals del Pirineu.\n"Amb aquest programa fem arribar la investigació a escoles petites. La majoria no tenen laboratori, ni microscopis, ni aparells de mesura: moltes escoles rurals no s'ho poden permetre i per això no tenen contacte amb la ciència. Nosaltres fem això, acostem la ciència i la investigació al món rural."\nEl seu projecte Investiga.edu compta amb la col·laboració de FECYT Innovación, del Ministeri de Ciència i Innovació del Govern d'Espanya.\nEl projecte Investiga.edu vol despertar vocacions científiques entre els alumnes d'escoles rurals (Catalunya Ràdio / Eloi Barrera)\nPortar la recerca al món rural: qüestió de voluntat... i de pressupost\nL'exemple del Centre de Ciència i Tecnologia Forestal evidencia que també es pot fer recerca i investigació capdavantera des del món rural. A més, les plantilles poden gaudir de diversos avantatges, com apunta Anna Bonet:\n"El món rural t'ofereix una gran qualitat de vida per muntar-hi oficines o laboratoris: per què no es pot plantejar aquesta oportunitat?"\nPerò l'escull més gran que cal superar és la inversió econòmica que requereix descentralitzar els centres d'investigació i els instituts de recerca:\n"Crear centres al territori requereix finançament, i ja sabem que això és complicat. Però és un plantejament de fons, de com estructurem la investigació com a país."\nPerò, segurament, la conclusió de tot plegat la resumeix en aquesta frase Roser Maneja:\n"El problema és que sovint parlem del medi rural des d'un despatx de la Diagonal de Barcelona, i aquesta és la gran paradoxa."


Carner rediviu | Barcelona Poesia\nFinestres de poesia\nDel 13 al 18 d’octubre de 2020\nEn el 50è aniversari de la mort de Josep Carner, la seva figura continua generant veneracions i antipaties intensíssimes. Ens ha semblat pertinent fer una taula de debat en què intentarem analitzar per què continua generant adhesions i animadversions tan agitades. Es deu a la seva obra? Es deu a l’ímpetu dels seus seguidors, els seus fanàtics?\nO és que hom hi troba l’encarnació d’alguns valors que transcendeixen la poètica i és la font d’unes significacions estètiques, sociològiques i polítiques? Què fa de Carner un clàssic tan viu? Què n’admiren els carnerians i què en detesten els anticarnerians? Quin pòsit ha deixat en la cultura catalana? Quina universalitat ha assolit amb el pas del temps? Des d’on rellegim l’obra del Príncep dels Poetes? Podem valorar-ne la personalitat per tots aquests ressons que produeix? En quin moment es desarrela la figura històrica del poeta i es converteix en l’ésser mític invocat?\nMarc Rovira, poeta i editor de La Lectora, moderarà aquesta taula que, sense un afany acadèmic ni categòric, enfrontarà les posicions de tres consideracions diferents del llegat de Carner: la de Jordi Marrugat, la d’Ignasi Moreta i la de Maria Sevilla.\nAmb Jordi Marrugat, Ignasi Moreta i Maria Sevilla\nModera Marc Rovira\nEl romanç de les històries naturals\nEl nostre vent bufa\nDiu un vell conte africà que el vent bufa quan està a punt de succeir quelcom. Anuncia, sempre, sort o desventura, vida o mort.\nRoger Mas canta Verdaguer a la Vil·la Joana


L’Hospital de Sant Andreu\nPopularment conegut com “L’Hospital”, ja que és la institució assistencial més antiga de Manresa, fou fundat en el tombant dels segles XIII i XIV com a centre dedicat a l’alberg i atenció dels malalts pobres. Ara bé, aquest concepte de refugi de pobres anava quedant antiquat a mesura que avançava el segle XX davant del progrés de la medicina moderna que, per exemple, exigia l’ingrés hospitalari de les persones que havien d’ésser intervingudes quirúrgicament. A l’època republicana, tenien cura dels pacients les religioses Filles de la Caritat.\nEn tractar-se d’un centre benèfic de caràcter particular, l’Hospital de Sant Andreu era dirigit per una Junta Administrativa presidida per l’alcalde, un eclesiàstic (que solia exercir el càrrec d’administrador), dos regidors municipals i cinc vocals. Econòmicament, depenia de les subvencions i dels donatius de particulars i famílies benestants.\nTot i això, els mitjans econòmics que disposava l’Hospital eren escassos. El deute acumulat creixia tant com el nombre de malalts i l’Hospital passava per una delicada situació econòmica. Amb aquesta situació, l’alcalde Lluís Prunés, el març del 1932, va demanar a la població una contribució a la subscripció per recaptar cabals per sostenir la institució. Prunés també va demanar al diputat Joan Selves que fes servir la seva influència en el Ministeri de Governació pel "cas Hospital". L’Ajuntament augmentà la subvenció municipal. Igualment, s’organitzaren, per part de diverses entitats com ara la Joventut Carlista Manresana, recaptacions de donatius particulars i festivals de música i teatre amb fins benèfics.\nEn motiu de la mort a Milà del fundador de les empreses Pirelli l’any 1932, el Consell d’Administració va fer una donació de 5.000 ptes. a la ciutat de Manresa, amb la voluntat expressa que 3.000 ptes. es destinessin a l’Hospital de la ciutat.\nEls avenços mèdics obligaren a una actualització dels serveis que oferia l’Hospital, cada cop més complets, però també del seu cost. Així, sense perdre de vista la seva vessant social, els preus de l’assistència sanitària s’adaptaven a les característiques dels usuaris: a la primavera de 1936, els serveis de radiologia i electroteràpia estaven subjectes a dues tarifes en funció de la situació econòmica del malalt, i les operacions quirúrgiques eren gratuïtes als considerats pobres i costaven unes trenta pessetes a la resta de la població.\nPrèviament, una altra mesura que l’Ajuntament havia decidit, a favor de la qualitat de l’assistència sanitària que rebia la població, era la construcció a l’Hospital d’un pavelló destinat a malalts tuberculosos. A aquesta finalitat s’hi pressupostaren 70.000 pessetes de l’emprèstit municipal. Es pretenia aïllar, en les millors condicions possibles, els malalts tuberculosos de la resta de pacients, per tal de prevenir possibles contagis. El metge Ramon Puig i Ball, una persona llargament compromesa amb les qüestions socials i d’atenció a la població i que en aquells moments era regidor de la majoria republicana de l’Ajuntament i alhora vocal de la Junta de l’Hospital, era un dels principals impulsors del projecte, que fou aprovat al ple municipal del 25 de març de 1932. En el moment d’esclatar els Fets d’Octubre del 1934 el pavelló ja estava construït, tot i que faltava el mobiliari.\nTanmateix, malgrat totes aquestes mesures i donacions, la situació econòmica de l’Hospital continuà sent més aviat precària i empitjorà encara més amb motiu de l’esclat de la guerra civil de 1936-1939. Precisament, l’any 1938 l’Hospital de Manresa es va convertir en Hospital Militar Base d’evacuació, que atenia als soldats ferits o malalts procedents del front de guerra.\nDurant la Festa Major de Manresa del 1923 s’inaugurà el Dispensari Municipal, situat a la planta baixa de l’edifici de l’Ajuntament i a càrrec dels metges titulars de l’assistència pública local. Aquest servei de primers auxilis cobria part de les mancances dels serveis sanitaris de la ciutat. El 1928 va ser reorganitzat amb la incorporació de nous metges.\nTanmateix, el Dispensari inspirava, a ulls dels manresans, poca confiança: espai reduït, problemes de manteniment, mobiliari insuficient i utillatge escàs i inadequat. És per això que un dels primers objectius de la Comissió de Governació municipal de l’Ajuntament republicà, presidida pel metge Ramon Puig i Ball, fou la reorganització total d’aquest servei.\nAmb aquest objectiu, s’hi destinà una partida econòmica de l’Emprèstit municipal que es justificava així: “El Dispensari que existeix actualment als baixos de la Casa Consistorial, tenint en compte la gran extensió de la zona poblada de Manresa i la seva contínua creixença és insuficient per atendre els accidents que ocorren a la via pública o en fàbriques, tallers i altres llocs de treball i, a més a més, no està gaire ben situat. Entenem que seria molt convenient habilitar una casa de socors a Sant Domènec (...)”.\nFinalment, però, es decidí que el Dispensari continués als baixos de la casa de la ciutat. El 29 de maig de 1932 s’inauguraren les reformes del Dispensari Médico-Quirúrgic, considerades per l’alcalde Prunés com un pas més en el progrés de la ciutat. Per la seva banda, Ramon Puig i Ball posà les noves instal·lacions a disposició dels seus “companys metges” per tal de retornar la salut “als que l’han perduda”.\nEn el Dispensari s'hi feien reconeixements mèdics i cures per als accidentats. Disposava d'un instrumental mèdic adient per a realitzar operacions d’urgències, assistir parts o curar fractures. Una de les funcions del Dispensari era realitzar campanyes de vacunació per tal d’eradicar malalties com la tuberculosi o la verola. Els alumnes dels centres d’ensenyament eren vacunats i hi passaven les revisions mèdiques corresponents.


Com ha arribat un cotxe fins aquí? - Altaveu el diari digital d'Andorra\nCom ha arribat un cotxe fins aquí?\nSorpresa per l’aparició aquesta matinada d’un turisme en un camí tot nevat i gelat al costat de la rotonda de sortida d’Escaldes cap a la Massana que ha hagut de ser enretirat per una grua de càrrega\n01/01/2021 (13:02 CET)\nSorpresa de Cap d’Any la que s’ha trobat a prop de la rotonda a la sortida d’Escaldes-Engordany en direcció a la Massana. Sense que se sàpiga com hi ha arribat, un cotxe s’ha localitzat en un camí proper, per a astorament de molts dels conductors que hi circulaven per la zona i dels veïns. De fet, el vehicle ha hagut de ser retirat amb grua i, ara, caldrà intentar localitzar el propietari.\nEl vehicle ha aparegut aquesta matinada. Es troba molt a prop de la rotonda on acabar Fiter i Rossell, a la sortida en direcció a les Valls del Nord. S’ha trobat en una mena de camí proper a la general 3, tot s’ha de dir, no gaire apropiat per a cotxes. I encara menys amb les condicions actuals, amb un bon grapat de neu acumulada de les precipitacions dels darrers dies que, a més, està gelada per les baixes temperatures.\nLa sorpresa ha estat important tan per conductors com pels veïns de la zona. De fet, el vehicle, a l’espera de poder localitzar el seu propietari, ha hagut de ser retirat amb una grua de càrrega, en una operació supervisada pels agents de circulació d’Escaldes.


Abril | 2013 | Anna Esteve\nAvui us presento un conte -del que en desconec l’orígen -molt il·lustratiu de com ens creem obligacions, com lliurem el nostre poder a l’exterior i sabotegem la nostra felicitat. I us deixo les reflexions a vosaltres… Preneu-vos-ho com una tasca per la setmana que comença.\nUn habitant d’un petit pobl e va descobrir un dia que les seves mans estaven empresonades per unes manilles. Com arribar a estar emmanillat és una cosa que no té importància. Potser el va emmanillar un policia, potser la seva dona, potser era aquest el costum en aquella època. L’important és que de sobte es va adonar que no podia utilitzar lliurement les seves mans, que estava presoner.\nDurant algun temps va forcejar amb les manilles i la cadena que les unia intentant alliberar-se.\nVa tractar de treure les mans d’aquells cèrcols metàl·lics, però tot el que va aconseguir van ser cops i ferides. Vençut i desesperat va sortir als carrers a la recerca d ‘algú que pogués alliberar-lo. Encara que la majoria dels que va trobar li van donar consells i alguns fins i tot van intentar deixar-li anar les mans, els seus esforços només van generar majors ferides, agreujant el seu dolor, la seva pena i la seva aflicció. Molt aviat els seus canells van estar tan inflamats i plens de sang que va deixar de demanar ajuda, encara que no podia suportar el constant dolor, ni tampoc la seva esclavitud.\nVa recórrer els carrers desesperat fins que, al passar davant de la farga d’un ferrer, va observar com aquest forjava a cops de martell una barra de ferro roent. Es va aturar un moment a la porta mirant. Potser aquell home podria …\nQuan el ferrer va acabar la feina que estava fent, va aixecar la vista i veient les seves esposes li va dir: “Vine amic, jo puc alliberar-te”. Seguint les seves instruccions, l’infortunat va col·locar les mans a banda i banda de l’enclusa, i la cadena sobre ella.\nD’un sol cop, la cadena va quedar partida. Dos cops més i les manilles van caure a terra. Estava lliure, lliure per caminar cap al sol i el cel obert, lliure per fer totes les coses que voldria fer. Podrà semblar estrany que el nostre home decidís romandre en aquella ferreria, al costat del carbó i al soroll. No obstant això, això és el que va fer. Es va quedar contemplant al seu alliberador. Va sentir cap a ell una profunda reverència i en el seu interior va néixer un enorme desig de servir l’home que l’havia alliberat tan fàcilment. Va pensar que la seva missió era quedar-s’hi i treballar. Així ho va fer, i va esdevenir un simple ajudant.\nLliure d’un tipus de cadenes, va adoptar altres més profundes i permanents: va posar esposes a la seva ment. En canvi, havia arribat allà buscant la llibertat…”\nAquesta entrada va ser publicada a Uncategorized i etiquetada Contes, crearse obligacions, onar el ode a l'exterior, sabotejar l nostra llibertat el 29 Abril, 2013 per annaesteve.\nNo és una frase feta, és un autèntic plaer… Sí…, malgrat tots els moments difícils, durs, tristos, … Sentir vol dir que estem vius. Sentir vol dir deixar de pensar, deixar d’escoltar l’entorn i escoltar-nos a nosaltres mateixos. Penseu, per exemple, com ens sentim després de plorar amb totes les ganes del món, jo, em sento millor, descansada, després de deixar sortir allò que feia temps que tenia dins meu i que em generava un malestar important, em sento més relaxada i se’m nota perquè la gent m’ho diu. Us passa el mateix a vosaltres?\nDeixar-se sentir, vol dir també respectar-me, deixar de fer “el que hem de fer” i fer el que sentim, o millor encara, no fer res… Mirar cap a dintre i comprendre moltes coses o comprendre una sola cosa molt important. A vegades em passa que de sobte decideixo una cosa que feia temps que em neguitejava amb una seguretat aplacant, poc freqüent en mi, i justament allò que decideixo va contra totes les anàlisis prèvies i objectives que hagi pogut fer, perquè em costarà més o perquè no em beneficiarà de cap manera allò que he decidit i, malgrat tot ho, faig perquè internament se que allò és el que jo vull i el que em convé.\nAvui, parlava amb una persona que em deia que estava patint per un tema d’amor i desamor i que tot i així ho gaudia perquè aquella situació li donava una intensitat a la seva vida que feia temps que havia perdut, i és que sentir és intensitat també.\nD’altra banda, també hem d’aprendre a sentir i gaudir les emocions positives, deixar de pesar en la “sort que tenim de tenir…” i sentir-la i amplificar-la, sentir-la amb tots els sentits, sentir-la en algun lloc del nostre cos.\nFixem-nos en els nens, són autèntics mestres des que neixen i fins que els “eduquem” en el món racional en això de sentir i d’escoltar-se i de respecte cap a ells mateixos, tot i que sovint els adults interrompem aquesta escolta de mil i una maneres i acabem ensenyant-los que sobretot han de pensar si el que fan és adequat –segons cànons socials o no- .\nA vegades, a teràpia hem de fer un re-aprenentatge perquè les persones s’escoltin i identifiquin els sentiments interns, perquè els puguin posar nom, perquè diferenciïn els desitjos propis dels altres, i sobretot perquè deixin de creure que escoltar-se ells mateixos és egoisme i deixin de culpabilitzar-se quan ho fan. A més, aprendre a sentir, a llegir les nostres emocions, ens ajudarà, sense cap mena de dubte a relacionar-nos millor amb els altres perquè empatitzarem molt més amb ells i per tant, ens hi relacionarem des d’un lloc nou i diferent, molt més humà.\nEn un món massa racional vull reivindicar un lloc pels sentiments i les emocions, perquè tenen mala premsa, perquè sembla que deixar-se portar per les emocions ens ha de portar a fer disbarats irreparables, és allò de dir “ es va deixar portar per les emocions i va …” o bé “ no va poder controlar-se i …” però amics, això és justament el resultat de no conèixer el món emocional, de contenir massa els sentiments, de no saber mirar cap a dintre i veure què m’està passant, de no poder sentir,… Els exemples anterior, són justament “segrestos emocionals” que es donen quan no podem sentir les emocions i no les deixem sortir i el patiment de tenir-les a dintre es fa insuportable. Per això també reivindico i treballo per a una educació, també i sobretot emocional dels nostres nens.\nSi reconeixem i acceptem les nostres emocions, aquestes s’allunyaran de manera natural, perquè les emocions, com tot, tenen un cicle: neixen, creixen, s’expressen i moren.\nNo hem de tenir por de les emocions, ni del dolor que ens puguin produir, simplement les hem de viure plenament i deixar-les marxar. Ja veurem com si ho fem deixen lloc a una gran sensació de pau i serenitat.\nPerò més enllà, de tots els arguments anteriors, torno al principi, hem de deixar-nos sentir per viure intensament i per sentir-nos, valgui la redundància, més vius!!!\nAquesta entrada va ser publicada a Uncategorized i etiquetada emocions, escolta interna, intensitat, sentir, sentir més i pensar meys, vida emocional el 12 Abril, 2013 per annaesteve.\nVermella o blava?\n“Si prens la pastilla blava la història acaba, despertes al teu llit i creus el que tu vulguis creure. Si prens la vermella et quedes al País de les Meravelles i t’ensenyo com de profund és el forat. Recorda, només t’estic oferint la veritat, res més”.\nEm sembla que fa més o menys uns 14 anys de l’estrena de la pel·lícula Matrix, però avui encara us en vull parlar perquè penso que la situació i l’argument que planteja segueixen sent vigents avui, i perquè veig un paral·lelisme entre el procés que fa Neo, el protagonista de la pel·li i un procés de teràpia o creixement personal.\nEn psicoteràpia un dels aspectes més importants en el procés de curació de la persona és la presa de consciència dels problemes que generen el malestar pel qual es va a la consulta.\nLa pel·lícula dels germans Wachoski, mostra aquest procés de presa de consciència, del “despertar” per part de Neo, que partint d’una vida que no el satisfà, decideix emprendre una recerca dels senyals que el porten a un coneixement de la veritat. Aquest camí de descoberta el realitza gràcies a Morfeo (a qui podem comparar amb un terapeuta).\nPer poder començar a viure la realitat, Neo decideix prendre la pastilla vermella, renunciant a l’estat de somni o d’ignorància en que el mantindria la pastilla blava. La forma de sortir d’aquesta letargia és conèixer la veritat,encara que sigui dolorosa i així l’hi mostra Morfeo, que li revelarà que tot el que creia fins ara, la seva vida, era un ficció.\nEl contrari de “despertar” és estar dormint, és evadir-se, la inconsciència, fugir mentalment. Hi ha moltes formes d’evasió: les drogues que calmen l’ansietat d’una existència absurda, el sexe compulsiu per sentir alguna cosa agradable per uns minuts, el menjar com a forma d’omplir un buit, la televisió, el cinema o les xarxes socials com a distracció mentre imaginem altres vides, la música utilitzada com soroll mental per no pensar, jocs d’ordinador que simulen vides virtuals, … Són formes d’existències que utilitzades com evasió allunyen la nostra ment de la realitat. Podem, fins i tot, pensar que són un ajut, però en realitat ens allunyen de la nostra existència veritable, del que realment som.\nEl que ens fa estar adormits són aspectes dolorosos que la nostra ment bloqueja, nega o enterra, situacions viscudes que són assumides com insuportables o com perilloses i es decideix enterrar, moltes vegades, ja en l’etapa infantil i adolescent, quan és molt més difícil enfrontar-se als problemes, ja que el nen que no pot superar certs aspectes que li planteja la realitat, per manca de recursos propis però també per manca de suport extern, i construeix defenses psicològiques, entre les quals hi ha la evasió, l’engany o la negació. Això servirà en els primers anys de les nostres vides, però un cop arribada l’edat adulta totes aquestes defenses ens provocaran sofriment que es traduirà en depressió o ansietat. Tindrem la sensació de “no saber exactament el que està passant”, però sentint que alguna cosa no va bé.\nAixí doncs podem veure la pel·lícula com un procés en què la persona passa del seu propi món de somni a un món on haurà de “lluitar” per la seva existència, responsabilitzar de si mateix. Com en un procés terapèutic, Neo ha de resoldre el conflicte amb si mateix per trencar totes les limitacions que té des d’aquesta actitud d’evasió i somni, fent-se responsable de la seva pròpia vida. A Matrix, també podem veure com hi ha qui prefereix seguir en la inconsciència com Ciphra.\nA teràpia, ens arriben doncs, persones com Neo, autèntics herois que s’acosten a la veritat, que decideixen despertar quan es desprenen de les defenses i creences forjades en la infantesa i enfrontar-se als seus propis problemes, sense donar-los l’esquena, patint per la presa de consciència d’aquests , però alliberant-se d’una gran càrrega que han portat durant anys.\nLa pel·lícula, planteja, molt encertadament, que tota persona té aquesta decisió a les seves mans: deixar les coses tal i com estan, seguir en aquest estat en el qual se sap que les coses no van bé, o bé començar a despertar per poder canviar allò que el fa patir.\nI tu, quina pastilla tries?\nAquesta entrada va ser publicada a Uncategorized i etiquetada canvi, despertar, matrix, presa de consciència, responsabilitat el 3 Abril, 2013 per annaesteve.


Les fosses comunes converteixen els ciutadans en investigadors\nPalma, Alaró, Bunyola, Calvià, Algaida, Manacor, Porreres, Montuïri, Petra, Sencelles, Santanyí i Son Servera són alguns dels llocs de Mallorca on la repressió franquista va deixar la seva petjada. Les fosses d’aquests municipis i de molts altres indrets de l’illa parlen des d’un silenci que es va imposar gràcies a la por, enemiga de les paraules i els records. Però hi ha gent a qui li agrada dur la contrària a la por i vol saber què va passar: qui va patir la repressió? Quina era la seva història? Alguns ciutadans dedicaren tot el temps que la seva professió els va deixar per donar veu als qui ja no en tenien i explicar als familiars que els seus parents tenien algú més que els recordàs. Aquests esforços començaren per separat, però un encàrrec del Govern l’any 2010, amb Fina Santiago al capdavant de la Conselleria d’Afers Socials, sumà voluntats en una obra encarregada a Memòria de Mallorca i que n’espera el reconeixement: el mapa de fosses de Mallorca.\n“Al mapa de fosses hi ha pocs investigadors que fossin historiadors. Per què no ho varen fer els acadèmics? Potser hi va haver una part que no els va interessar, encara que d’altres, com David Ginard, hi varen aprofundir molt. Al capdavant de la investigació s’hi posà gent normal i corrent com nosaltres”, explica Manel Suárez, professor de llengua catalana a l’IES Bendinat i autor de l’informe de la fossa de Calvià. “Jo no m’havia interessat per la història de la repressió, sinó que volia contar la història de Sa Societat. Però quan entrevistava la gent sempre m’acabaven contant que tot es va fer malbé amb la guerra i llavors em parlaven de les coses terribles que varen passar. El meu objectiu va canviar totalment”, afegeix.\nEn el cas de Marçal Isern, fuster de professió, la dedicació a la investigació es va iniciar “per curiositat” i les ganes de “saber coses de la família i de la guerra a Alaró, com la història dels dos morts a la costa de Tofle”. Isern comprovà que “la guerra era un tema tabú a les famílies”. “Per què els padrins no en parlaven?”, es demana Isern, qui s’encarregà de documentar les fosses d’Alaró i Mancor.\nEls investigadors d’aquell moment varen seguir un mètode científic que coordinà Manel Suárez i que consistia a omplir una fitxa de cada fossa, completant uns ítems imprescindibles: dades, localització, medi físic, descripció en profunditat, fonts, dades de les persones i viabilitat per a l’exhumació. “Un ha de ser rigorós i sincer quan estudia una fossa. Si és inviable, s’ha de dir, si no, enganes les famílies i alimentes falses esperances”, explica Suárez. “L’experiència serveix per saber si una fossa és viable o no, encara que no tinguis coneixements d’arqueologia”, afegeix Isern.\nLes exhumacions que s’estan enllestint aquesta legislatura han estat possibles gràcies a les investigacions d’aquestes persones, que ho varen fer “de manera desinteressada”. “Els ossos surten perquè algú investiga. Què va passar? Que ens vàrem posar a investigar persones malgrat que no érem historiadors. Però això no fa que el treball tingui menys valor. Mai no ens hem sentit malmirats. Hi ha historiadors a la universitat que reconeixen aquesta feina amb els quals treballam”, comenta Suárez. El que potser manca és “que es reconegui la feina dels investigadors”, reclama Isern. “Volem que cada vegada que s’obri una fossa se sàpiga qui la va investigar”.\nEl dramaturg i professor de Filosofia Jaume Miró es va encarregar de la investigació de la fossa de Son Servera i va començar la seva tasca “perquè ningú més no s’hi interessava, tret de noms com Pep Alba i Toni Cànoves. I això malgrat que Son Servera va ser un dels pobles més represaliats de l’illa”, explica. “Saber què va ocórrer és una qüestió filosòfica, perquè ens remet a les arrels del mal. Com pogueren acabar d’aquesta manera en un poble tan petit els veïns, els germans i els amics?”. La seva motivació va ser i és “afegir un granet d’arena per aclarir els fets i curar les ferides”.\nEn el cas del periodista Antoni Tugores, les seves investigacions sobre la fossa de Manacor es remunten a l’any 2004. “Vaig escriure un llibre sobre la Guerra Civil a Manacor i tenia informació de tot tipus”, explica. Quan s’inicià el projecte del mapa, afegí altres fonts, com l’ajuntament de la capital de Llevant. “No només els historiadors saben anar als arxius”, diu. “Quan una cosa és tan important, es pot fer un bon treball en equip”. En aquest cas, “recuperar les restes que cerquen els familiars dels represaliats és vital”.\nMaria Antònia Oliver, que en el moment de començar les seves investigacions era infermera i que ara és arxivera i presidenta de Memòria de Mallorca, es capficà en la història de la repressió per tal de trobar el seu padrí desaparegut. “La meva mare té 94 anys i encara el cerca. “Ha estat un camí molt difícil que m’ha fet aprendre que les administracions són molt lentes. Si no ho feim els ciutadans, no ho farà ningú”.\nPer ara, la fossa on s’han pogut trobar més cossos és la de Porreres, d’on s’han recuperat les restes de 55 persones. L’encarregat del seu estudi va ser Bartomeu Garí, un dels historiadors que es varen implicar en aquesta curolla col·lectiva. Encara que la de Palma, documentada per Maria Antònia Oliver, és la més grossa, la seva exhumació no és viable. Com la majoria d’investigadors, Garí començà a esbrinar què havia passat en el seu poble abans que sorgís la possibilitat de fer el mapa. Per a Garí, allò important “no és si ets historiador o no, sinó que la feina estigui ben feta”. L’historiador porrerenc considera “que les exhumacions són molt importants”, però també cal reivindicar “la feina d’investigació” prèvia que es va dur a terme. Que aquells informes donin resultats és molt important. “A Porreres vàrem veure l’abast de la repressió. Les exhumacions haurien estat impossibles sense aquest punt de partida”.


Ocupacions primàries amb més contractes al Maresme Centre | Consell Comarcal del Maresme\nInici Notícies Ocupacions primàries amb més contractes al Maresme Centre\nOcupacions primàries amb més contractes al Maresme Centre\nL’àmbit del Maresme Centre, en què hi queda inclòs la capital, Mataró, presenta la concentració més elevada de teixit empresarial de la comarca amb un 41,72%. Tres quartes parts del seu teixit es dedica a activitats del sector dels serveis i el sector industrial hi té, també, un paper rellevant –tenint en compte que són les empreses que acostumen a tenir més llocs de treball- en representar prop del 16% del teixit empresarial de l’àmbit. No oblidem que en aquest àmbit hi queden inclosos també, a banda de Mataró, municipis com Argentona i Cabrera on la indústria juga un paper important en l’economia del municipi. De fet, aquest àmbit acumula més de la meitat dels teixit empresarial industrial de la comarca.\nEn aquest àmbit van formalitzar-se un total de 43.668 contractes l’any 2016, el 16,01% dels quals van ser indefinits i un 83,99% van ser temporals. És a dir, van signar-se 6.992 contractes indefinits i 36.676 de temporals.\nLa taula 13.1 de les 50 ocupacions amb més contractes al Maresme Centre indica que va ser, també, la dels peons de les indústries manufactureres aquella per a la qual van generar-se més contractes, un total de 5.824. Una xifra que depassa de molt la segona ocupació amb més contractes que va ser la dels cambrers assalariats amb 3.828 contractes al llarg de l’any 2016. Mentre que en el primer cas els contractes indefinits van ser pràcticament una anècdota –el seu pes va ser només del 2,99%- en el segon cas fou més elevat, del 19,54%. I encara ho fou una mica més per a l’ocupació dels venedors de botigues i magatzems amb un 20,34% sobre 3.308 contractes, en tercera posició.\nUn cop més doncs, veiem que aquella ocupació amb més contractes al cap de l’any és una ocupació elemental, és a dir, amb un baix perfil formatiu, i un altíssim índex de temporalitat.\nQuan mirem la taula 13.1.1 de les 25 ocupacions amb més contractes indefinits veiem que l’ocupació amb més contractes d’aquest tipus va ser la de les cambrers assalariats amb 748 contractes d’aquest tipus. La van seguir la dels venedors de botigues i magatzems (673) i a força més distància –amb menys de la meitat dels contractes- la dels empleats administratius amb tasques d’atenció al públic ncaa (319) i la dels empleats domèstics (306). Però quan considerem el pes de la contractació indefinida en relació a cada ocupació veiem que l’ocupació dels agents i representants comercials fou aquella en què la contractació indefinida fou més elevada, del 62,37%. La seguí la dels empleats domèstics amb un 54,06%. Cap altra d’aquestes 50 ocupacions va assolir un llindar del 50% de contractes indefinits.\nEn la taula 13.2 podeu veure més al detall totes les ocupacions primàries contractades l’any 2016 al Maresme Centre agrupades per grans grups d’ocupació i tipus de contracte.\nAquell grup en què el pes de la contractació indefinida va ser major fou en el dels Directors i gerents amb un 72,39%. El va seguir el dels Empleats comptables, administratius i altres empleats d’oficina amb un 31,29% i el dels Artesans i treballadors qualificats de les indústries manufactureres i la construcció (excepte operadors d’instal·lacions i màquines) amb un 26,02%. En les Ocupacions militars fou del 50% sobre un total de 2 contractes.\nL’interessant de tot plegat però, és veure com en algunes ocupacions es tendeix clarament a la contractació indefinida mentre que en d’altres, es veu clarament com la contractació temporal sembla més una pràctica habitual que no pas un fet conjuntural. Per exemple, mentre que en les ocupacions de direcció es tendeix clarament a contractar menys –lògic- però amb un major grau d’estabilitat, en el cas dels infermers especialitzats sembla una pràctica habitual. És estrany que es formalitzin tants contractes al llarg de l’any i que menys del 5% siguin de caràcter temporal. I això es dona en força ocupacions.\nArticle anteriorContractes per subgrups sectorials al Baix Maresme\nArticle següentDones i homes, a quines ocupacions els contracten més al Maresme Centre?


Persecució policial per l'N-340 per atrapar quatre persones que havien robat un moneder\nEl vehicle on viatjaven va xocar contra una furgoneta ARRO, que els va aturar a l'Aldea\nActualitzada 22/10/2020 a les 09:56\nTres homes peruans i una dona cubana han estat detinguts aquest dilluns pel matí després d'iniciar una fugida per l'N-340 a l'Ametlla de Mar. Els arrestats havien sostret un moneder aprofitant el descuit d'una dona que col·locava la compra al seu vehicle en un supermercat de l'Ametlla.\nUn patrulla de Mossos d'Esquadra va localitzar el vehicle on viatjaven els presumptes autors circulant per l'N-340 i els van demanar que s'aturessin. Aquests van fer cas omís i van iniciar una fugida a gran velocitat per la carretera nacional en direcció l'Aldea. Allí, una patrulla els estava esperant, ja que havien tallat l'N-340. El vehicle escàpol va intentar continuar la marxa colpejant la furgoneta dels ARRO, que va aconseguir, finalment, aturar-los.\nLes quatre persones van ser detingudes com a presumptes autors dels delictes de furt lleu, per conducció temerària, per atemptat als agents de l'autoritat i per danys. Tots ells van passar a disposició judicial i van ser posats en llibertat.\nComenta el contingut : Persecució policial per l'N-340 per atrapar quatre persones que havien robat un moneder


Camp planteja fixar un màxim de turistes al Pas si l’afluència creix - El Periòdic d'Andorra\nCamp planteja fixar un màxim de turistes al Pas si l’afluència creix\nEl ministre aclareix que la mesura és innecessària ara mateix i només s’aplicaria en cas «extrem»\nPublicat el Dimarts, 15 de maig de 2018 | 01:15 h\nImatge de l’interior d’un local d’oci nocturn del Pas de la Casa. | Jordi Fiter\nEl ministre de Turisme, Francesc Camp, contempla limitar el nombre de grups turístics que arriben al Pas cada hivern si l’afluència continua creixent. El demòcrata ho va plantejar ahir com una possibilitat a estudiar i a aplicar en un futur només en el cas que sigui necessari. Camp va aclarir que amb la situació actual del Pas, aquesta opció, de moment, queda descartada. «Si creixés molt, s’hauria de posar sobre la taula la possibilitat de fixar un màxim, però encara no ens trobem en aquest extrem», va destacar el titular de la cartera de Turisme i Comerç. Camp va evitar concretar el nombre de persones que conformarien aquest suposat límit.\nEn tot cas, aquesta mesura s’imposaria durant l’hivern per fer front a la gran quantitat de turistes que omplen el Pas en l’època de temporada alta. Sobretot, durant les setmanes que tenen de descans els joves universitaris entre el primer i el segon semestre. És a dir, durant els dies de finals de gener i principis de febrer. Camp va detallar que arriben entre 5.000 i 6.000 joves. D’aquests, va voler destacar que no tots són conflictius i, per tant, no tots els turistes joves provoquen molèsties als veïns, amb el soroll, el botellón o les baralles que fa anys tenen com a escenari el Pas de la Casa.\nDes del sector comerciant, el portaveu de l’entitat veïnal Iniciativa Publicitària, Jean-Jacques Carrié, considera que el límit de turistes ja està fixat per la capacitat d’allotjament de l’àrea. Actualment, la vila disposa de 9.000 llits.\nDurant la taula transversal que va reunir ahir representants veïnals, comerciants, hotelers i polítics, es va presentar el projecte de llei de seguretat pública com una de les eines que ha de posar fre als aldarulls. El text, que va entrar a tràmit parlamentari fa unes setmanes, proposa sancions més altes i més estrictes per als reincidents que vulnerin l’ordre públic i la convivència ciutadana. Si algunes multes eren de 30 euros, ara arribaran als 300. Espot va admetre que el Pas és un dels punts en què és més freqüent veure gent bebent alcohol al carrer. Amb la nova llei i els seus efectes dissuasius, Espot preveu que els actes d’incivisme a la zona disminueixin.\nTot i que la llei encara no ha entrat en vigor, les iniciatives que s’han pres durant l’últim hivern per evitar els conflictes entre turistes i veïns ja han donat bons resultats, segons el que va valorar el cònsol major d’Encamp, Jordi Torres. Tal com va avançar ahir EL PERIÒDIC, el balanç de la temporada d’hivern al Pas mostra que hi ha hagut menys aldarulls i menys queixes per part dels comerciants. Camp també va confirmar que els locals d’oci nocturn i els touroperadors estan més conscienciats i donen més importància al control del comportament dels clients.\nDe cara al proper hivern, es vol afegir un telèfon de contacte a les polseres identificatives dels grans grups de joves turistes per, en cas de problema, poder fer un truc al touroperador responsable.


Blue Fish Sifnos Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nPlatis Yialos, Platis Gialos, Sifnos, Grècia - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Blue Fish\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Blue Fish és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Platis Yialos. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Blue Fish, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, habitació familiar, lloguer de cotxes.\nL'ambient de Blue Fish es reflexa en cada habitació. aire condicionat, balcó/terrassa, telèfon, ventilador, aparell de televisió són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses jardí, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Blue Fish.


gestió d’equips | Sophia Blasco: Coaching personal\nPàgina d'inici › Posts tagged gestió d’equips\n10 maneres d’acabar amb la motivació de l’equip\nPosted on 28/03/2017 by Sophia Blasco\nPotenciar la motivació de l’equip interessa a totes les organitzacions, per assolir-ho caldria actuar en dues línies: – Preservar-ne la motivació intrínseca. – Contribuir a reforçar-la. A les organitzacions, els estils de direcció capaços de fulminar la motivació sovintegen. Aquestes…\nTagged with: gestió d'equips, treball\nEl conflicte pot sorgir en qualsevol relació, a la feina, amb els fills, amb els pares, amb la parella, amb el veïns, … Hi ha maneres i maneres d’afrontar el conflicte, les estratègies de confrontació i les d’evitació radicalitzaran el…\n“The best executive is one who has sense enough to pick good people to do what he wants done, and self-restraint enough to keep from meddling with them while they do it.” President Roosevelt “El millor executiu és aquell que…\nAvantatges de delegar\nPosted on 06/09/2012 by Sophia Blasco\nDelegar és una de les activitats clau d’un professional, o d’una persona encarregada de dirigir; qui delega, dirigeix. Delegar comporta avantatges directes i indirectes considerables. Avantatges per a qui delega: El descarrega i li representa un guany de temps per…\nAuca de les bondats de Guanyar/Guanyar\nPosted on 08/03/2012 by Sophia Blasco\nHi ha sis paradigmes d’interacció humana, guanyar/guanyar és un d’ells. A l’hora d’interactuar, podem optar per diversos models, l’autèntic repte rau en analitzar la situació concreta i decidir per quin d’ells optem per interactuar-hi. Guanyar/Perdre “Win/Lose”: Aquesta opció és útil…\nTagged with: educació, gestió d'equips, habilitats socials, valors\nArxivat a Desenvolupament professional, Parella i família, Relacions Personals\nPosted on 30/01/2012 by Sophia Blasco\nQuè són i per a què hem d’avaluar els factors psicosocials? L’ansietat, la depressió, diversos trastorns immunitaris, al·lèrgics, psicosomàtics, cardiovasculars i digestius, les contractures musculars i el mal d’esquena poden estar ocasionats per l’exposició a riscos psicosocials al teu lloc…\nTagged with: estrès, gestió d'equips, test, treball


Catapultant l'emprenedoria - Diari de Girona\n«Catapulteam» és una plataforma que vol crear equips multidisciplinaris per convertir idees en projectes\nglòria torrent | girona 09.08.2015 | 07:18\nSet dels nou membres de l´equip de Catapulteam (catapulteam.com) G.Torrent\nGanes, il·lusió i esforç. Aquestes són les característiques que defineixen l'equip de Catapulteam, una nova plataforma gironina que vol fomentar l'emprenedoria entre els estudiants universitaris. La idea va sorgir d'un viatge als EUA d'en Joel Juana, un enginyer de 28 anys.\nEl fundador de Catapulteam havia tirat endavant altres projectes, però va veure que a tots els hi faltava el mateix: varietat dins de l'equip de treball. «Sempre treballava amb enginyers com jo i em costava molt trobar algú d´una altra especialitat». Després d'estar tres mesos a Silicon Valley, Califòrnia, va tornar amb una idea en ment molt clara: crear una plataforma per muntar equips multidisciplinaris.\nUn cop a Girona, en Joel va anar a diverses facultats de la UdG a presentar el projecte, tot i no ser una pràctica habitual. «A diferència als EUA, aquí es té por a explicar les idees a la gent, no fos cas que algú et copiï» afirma. «És un error. La idea no val res, el que val és l'execució» hi afegeix. Poques setmanes després, va rebre feedback d'alguns estudiants i ara Catapulteam està format per 9 voluntaris estudis molt diversos com Economia, Publicitat i Relacions Públiques, o Enginyeria, entre d'altres.\nEl primer client de Catapulteam són ells mateixos. Són el que volen que altres joves aconsegueixin: tirar endavant una idea. Tot i que només fa dos mesos que van obrir la web -que renovaran al setembre- i no han iniciat cap campanya de promoció, la plataforma ja compta amb unes 80 persones registrades. El seu objectiu es fonamenta en dues vies: emprendre o formar part d'una empresa per «aportar valor».\nPer aconseguir-ho, la nova web presentarà tres tipus de cerca. D'una banda, l'equip. En Joel creu que aquí hi ha molta ajuda en assessorament i finançament, però «la part més important per arribar a l'èxit, que és crear equip, ens falta». És per això que Catapulteam vol facilitar la unió de persones de diferents disciplines. D'altra banda, al cercador de finançament hi apareixerà un llistat d´empreses que volen impulsar projectes i, en tercer lloc, hi haurà l'apartat «I+D empreses» que consistirà en «reptes».\nLa idea és que les companyies pengin una tasca amb una breu descripció, un premi pel guanyador i una data límit de presentació i que els estudiants interessats s´hi apuntin.\nI com es finança tot això? Doncs de moment gràcies a les tres «F»: Friends, Family and Fools (Amics, Família i Bojos). En un futur, però, la idea és fer pagar a les empreses per aparèixer al cercador de Catapulteam i tirar de finançament d'inversors i/o anunciants. Això sí, serà gratuït pels estudiants. «Ens ho agafem com un projecte social» diu en Joel. El fundador de Catapulteam creu que a la universitat hi ha molta part teòrica i poca pràctica, un error en la seva opinió, perquè «els coneixements canvien, però les competències són per tota la vida».\nDe moment, el públic objectiu són els estudiants de la UdG, especialment els de l'últim any de carrera, però no tanquen les portes a ningú. «Centrem totes les nostres forces en la UdG per tema logístic, però és una plataforma oberta a tothom» explica en Joel. En un futur, a més, Catapultema vol expandir-se a altres ciutats de l'Estat com Barcelona, València i Madrid. Tot i així, no ampliaran el model «fins que Girona no estigui ben lligada».


Port – Illaexport\nEl Port de Barcelona nominat als AFLAS AWARDS 2018\nEl Port de Barcelona ha estat nominat com a millor Port Europeu, a la categoria de Best Seaport-Europe, als Asian Freight Logistics and Supply Chain Awards (2018 AFLAS AWARDS).\nEs tracta dels premis que organitza la prestigiosa publicació Asia Cargo News que, a partir de les nominacions de les companyies logístiques i de transport del continent asiàtic, ha seleccionat un total de 8 candidats per cadascuna de les 47 categories que integren els guardons.\nEl 15 de maig es donaran a conèixer els guanyadors.\nAmb un increment del 26% en tràfic total i del 32% en contenidors, el Port de Barcelona és el port europeu que més creix, com podeu comprovar en aquest Video.\nA més el Port de Barcelona s’ha convertit en el principal port de l’Estat espanyol en intercanvis amb els mercats asiàtics amb una quota de mercat del 40%.\nJornada d’empreses Efficiency Network\nILLAEXPORT S.A., en el seu afany de millora va participar el passat dimecres 7 de febrer a les jornades tècniques de l’Efficiency Network, marca de qualitat dels operadors especialitzats en mercadería conteneritzada i dels serveis a vaixells d’empreses i administracions que treballen al Port de Barcelona.\nLa jornada anava adreçada al col.lectiu de professionals tècnics i responsables de les empreses certificades que col.laboren en la Marca de Qualitat, on es va debatre les noves propostes de millora a fi d’acomplir els compromisos, a oferir fiabilitat, informació i transparència i seguretat als seus clients. La jornada es va celebrar el EADA Hotel & Training de Collbetó.\nFont: Diari Maritimas 9 de febrer de 2018


Peter Brook torna a la guerra de ‘Mahabharata’ (Laura Serra)\nTemporada Alta acull ‘Battlefield’, que destil·la un passatge del poema èpic indi\n651x366 Actuen a Battlefield els actors Carole Karemera, Sean O’Callaghan, Jared McNeill i Ery Nzaramba, i el músic Toshi Tsuchitori. / TEMPORADA ALTA Actuen a Battlefield els actors Carole Karemera, Sean O’Callaghan, Jared McNeill i Ery Nzaramba, i el músic Toshi Tsuchitori. / TEMPORADA ALTA\nL’any 1985, el director Peter Brook va estrenar una obra tan mítica que marcaria el llistó i el segell de les seves pròpies produccions i suposaria una fita per al teatre europeu. Mahabharata era l’adaptació del poema èpic indi del mateix nom, una feina que li va costar a Brook i al seu equip de col·laboradors, entre els quals el guionista Jean-Claude Carrière, més d’una dècada de viatges, d’estudi del sànscrit, de filosofia i de la tradició religiosa índia. Mahabharata és un poema de fa cinc mil anys tan immens que Brook el va haver de resumir en nou hores de teatre, 25 actors i 5 músics. I per a ell continua sent un pou sense fons, “una tela que cobreix tots els aspectes de l’existència humana”, n’ha dit.\nCom abans ja havia fet a La mort de Krishna (2002), amb Battlefield -que es presenta en dues funcions al festival Temporada Alta, al Teatre Municipal de Girona, avui i demà- Peter Brook i Marie-Hélène Estienne, la seva parella i tàndem creatiu durant quatre dècades, i altra vegada amb la col·laboració dramatúrgica de Carrière i del músic Toshi Tsuchitori, tornen a la mateixa obra que va fer rendir el públic ja fa trenta anys per centrar-se ara en una de les batalles dinàstiques que s’hi expliquen i que condensa l’essència d’aquell muntatge mític en només 75 minuts.\nBattlefield (camp de batalla) comença després d’una guerra que ha arrasat un país, amb 10 milions de morts, i ha dividit una família, perquè ha enfrontat germans i cosins i els seus respectius descendents. “Les preguntes que formula són: com han arribat fins aquí? Com fer justícia? Com reconstruir aquesta terra i aquesta gent? I per què ho haurien de fer? -planteja l’actor Jared McNeill-. Això avui es podria aplicar a molts llocs, persones i situacions, no cal fer la llista”. De tota manera, el director cita al programa de mà Hiroshima i Síria, i els presidents Obama, Putin i Hollande. Brook creu que el text té un sentit especial en el moment actual. “Cadascú rep l’obra d’una manera diferent. Nosaltres tampoc tenim una idea de claredat absoluta -avisa McNeill-. No és una obra lineal. No cal obsessionar-se a entendre-la; quan et relaxes tens una experiència més íntima i enriquidora”.\nAmb 91 anys, després de sis dècades transformant el teatre europeu, primer des de l’anglesa Royal Shakespeare Company i després des del centre de recerca francès Théâtre des Bouffes du Nord, Peter Brook segueix actiu. Battlefield és el desè espectacle seu que passa pel Temporada Alta. Els espectadors ja esperen el seu teatre d’aparença austera, el seu espai buit, com en deia als anys 60. “Diuen que Mahabharata era minimalista, però no ho era -rebat el músic Toshi Tsuchitori, que actua a Battlefield -. El que passa és que al teatre d’en Peter hi ha molta feina prèvia, i l’anem traient: si no ho necessites, fora. Vam treballar amb 40 músics i en van quedar cinc. És més poderós l’espai buit i el silenci que omplir-ho tot amb paraules. No necessites ni actuar”, afirma. Els actors coincideixen amb aquesta idea: “En Peter i la Marie-Hélène t’exigeixen ser honest i sincer. Com a actor pots tenir algunes eines per entrar en una obra i sortir-te’n bé. Però ells no volen que actuïs. És un exercici diferent. Has d’allunyar-te de les fórmules i ser honest, a l’escenari i fora, quan parles amb la gent, que ho reben de maneres diferents en funció de cada lloc”, diu l’actor Ery Nzaramba.\nEl Temporada Alta, que està a la recta final, també ha convidat aquest cap de setmana un altre director internacional, el portuguès Tiago Rodrigues, que debuta al nostre país. Oferirà una lectura contemporània d’ António e Cleópatra de Shakespeare amb un duo de ballarins.