La dreta endimoniada | Vicent Sanchis | Articles | El Punt Avui\nLa dreta endimoniada La dreta endimoniada La dreta endimoniada La dreta endimoniada + La dreta endimoniada E-mail\nLa dreta endimoniada\nLa dreta endimoniada La dreta endimoniada La dreta endimoniada La dreta endimoniada La dreta endimoniada E-mail\nAlgú s'imagina Valentí Puig al davant de la candidatura en lloc de Raül Romeva?\nSovint, contra els cànons que reclamen i proclamen la humilitat necessària, cal fer algun article en primera persona. Si no, no s'entén. Sigui, doncs. Com l'Ovidi i com Raimon, jo sóc fill d'una família molt humil. Valenciana. Molta gent com jo, al País Valencià, sociològicament “d'esquerres”, ens hem sentit sempre enlluernats per una “dreta” civilitzada. Cal obrir un llarg parèntesi: (Vostès em perdonaran el mot. Què és la dreta? Aquí caben totes les provocacions. Qui és més “de dretes”, Xavier Trias o José Montilla? No dic qui ha patit un origen més dur, ni tan sols qui ha bregat més per ser on és. Només dic qui és més “de dretes”. El lector més honest dubtarà. N'hi ha per fer-ho. Acceptem, de tota manera, el criteri convencional que destria “dreta” i “esquerra”. Ni que l'esquerra pugui ser autoritària i intransigent i la dreta es reconegui com liberal).\nS'acaba el parèntesi. Una “dreta”, doncs, com ens l'han definida, semblant a “la catalana”. Industrial, potent, audaç, innovadora i hàbil. Poruga davant el poder de l'Estat, però descarada i provocadora al darrere. A València la dreta sempre ha estat extrema dreta. Amb comptades i incompreses excepcions. Agrària en el pitjor sentit del terme –no en el del cultiu sinó en el del pedregar–, analfabeta, agressiva i provinciana. No debades Joan Fuster va haver de proclamar el cèlebre i trist aforisme “El País Valencià serà d'esquerres o no serà”. Mentrestant, però, ell mateix havia de recórrer als mecenes de Catalunya per publicar, per emprendre aventures editorials ruïnoses o per sobreviure a còpia d'articles de premsa.\nQuan un valencià orfe de “dreta” arriba a la capital de Catalunya el món se li il·lumina. A Madrid el corprèn la força de l'Estat. A Barcelona li roba el cor cada traça d'una burgesia que va voler ser i que va ser. La burgesia és “la dreta”? Això sembla. I així ho entenem seguint el cànon marxista. Al País Valencià hauria calgut això. Una “dreta” com Marx mana. Orgullosa de ser valenciana. Industrial. Innovadora. Els perquès d'aquesta absència obligarien a una reflexió massa llarga. El mateix Fuster va voler treure'n l'entrellat sense aconseguir-ho del tot. Ernest Lluch hi va voler dir la seva. I Vicent Soler. Economistes, sociòlegs i algun bomber no s'han acabat d'aclarir. Les explicacions del miracle de “la dreta” industrial catalana van des del port de Barcelona, accident natural profitós, passant per la proximitat amb França, fins a l'empat de la guerra dels Segadors. Tant se val. Ací hi ha “dreta”. Allà no. Allà encara han de sortir de la cova. Alguns, pocs, comencen a fer-ho. Potser és massa tard. Potser el País Valencià no serà. I ací encara se'n queixen, de la seva dreta...\nI tot això a tall de què? A tall d'actualitat. Catalunya és ara, com ha estat sempre, un dels vivers peninsulars més eficaços de la protesta contra “la dreta”. Es pot entendre a Madrid. Encara més a València. Però no s'entén tant a Barcelona. Una part efectiva d'aquesta “dreta”, que ni tan sols s'atreveix a identificar-se com a tal, s'ha decantat per la transgressió. S'ha enfrontat a l'altra part de l'establishment i a l'Estat. Ho ha arriscat tot. Perquè ells tenen alguna cosa a perdre. Qui no té res o té ben poc s'ha de remoure. Ells no en tenen cap necessitat. I és aquesta “dreta” la que rep més estocades. Dels seus companys de pupitre de l'escola, de l'Estat, de l'esquerra espanyola i de l'esquerra alterada catalana. Hi ha crisi, és cert. Hi ha tensió social. Hi ha la ira de molts justos. Però tot això no ho justifica.\nA Catalunya “la dreta” és pecat. Encara que sigui econòmicament majoritària –qui no és “de dretes”?–, és sociològicament odiada. L'independentisme d'“esquerres” la tolera amb una certa aprensió perquè sense ella no pot ser. No pot ser la independència. Camina al seu costat amb la pinça al nas. Això explica, per exemple, que tothom hagi convingut que els “indecisos” només siguin d'esquerres. Cal convèncer i seduir Iniciativa, Podemos i la delegació local de la internacional trotskista. Ningú els pot\nmenystenir. Cal guanyar-se'ls. Per contra, la gent gran –que va decidir el sentit del vot a Escòcia–, els més conservadors, la Unió de Duran –la “dreta” reticent en general– no hi compten. No cal seduir-los. Algú s'imagina que, en lloc de Raül Romeva al davant de la candidatura unitària s'hagués decidit situar Valentí Puig? No cal insistir-hi. Personalitzem per acabar. Com a valencià que sóc, deu ser que la realitat se'm distorsiona. I la vista se m'enlluerna. Oh, Gaudí! Oh, Prat de la Riba!


Cada any, el primer cap de setmana de juliol se celebra l’ APLEC DE LA SARDANA de Banyoles. Resulta, però, que l’any 2009 ja feia 75 anys que es va organitzar el 1er. Aplec, l’any 1934. Una festa popular capaç de navegar i mantenir-se vigent al llarg de varies generacions, amb tot el que ha plogut de d’aleshores, amb els canvis viscuts a tots nivells: Socials, polítics, de lleure, culturals, econòmics...Una festa que hagi sobreviscut ve es mereix un repàs històric. Potser més endavant algú s’animarà a fer un anàlisi més sociològic d’aquest fet.\nHistòria Aplec de la Sardana\nL'any 1934 el Foment de la Sardana va decidir fer el 1er. Aplec de Sardanes. Seguint el precedent d'altres poblacions que mobilitzaven molta gent amb la convocatòria d'un aplec, el Foment,que un grup de joves havien creat a les darreries de 1930, va programar l'Aplec pels dies 2 i 3 de juny de 1934.\nVan contractar les cobles LA PRINCIPAL DE BANYOLES i LA PRINCIPAL DE Cassà i van fer audicions de sardanes el dia 2 a la nit a la Plaça dels Turers, el dia 3 al matí a la Plaça de la República (avui Plaça Major), a la tarda al Passeig Dalmau i a la nit al Camp de Futbol de les Pedreres.\nTot i l'esforç i bona voluntat dels organitzadors, el resultat econòmic i l'assistència de públic no fou bona i ja no hi hauria segon Aplec doncs l'any 1936, com tantes altres coses, es va acabar el Foment.\nPassarien 20 anys fins el 1954 en que sorgeix novament l'Aplec de la mà d'un grup d'afeccionats a la sardana que, actuant com a "Comissió de l'Aplec", cuidaran de l'organització de la Festa els propers anys.\nConvoquen el II APLEC DE SARDANES pel dia 4 de juliol de 1954. La convocatòria i la data -el primer diumenge de juliol- ja tindran continuïtat fins als nostres dies. EI lloc de celebració, el Passeig Dalmau (remarcant la seva situació dins els paratges de l'estany de Banyoles) serà un indret que es consolidarà durant molts anys amb audicions multitudinàries el matí i a la tarda. A la nit, el 1954 encara es va fer al Camp d'Esports, però l'any següent, al III Aplec ja es va fer a la Plaça Major (d'Espanya se'n deia a les hores). També tenien un gran èxit les sessions de ballables que s'organitzaven a la mateixa plaça al final de la tarda i sobretot la revetlla de la nit amb l'actuació de les millors orquestres del moment: LA PRINCIPAL DE LA BISBAL, MONTGRINS, SELVATANA, COSTA BRAVA, CARAVANA...\nVan ser uns anys de gran eufòria, i molta participació de sardanistes de Banyoles i de fora. L'Aplec de Banyoles junt amb els de Calella i Caldes de Malavella eren tres puntals de les Festes sardanistes a Catalunya.\nEconòmicament també la festa funcionava d'allò més bé: Apart de les entrades que pagaven els sardanistes per accedir al Passeig Dalmau, hi havien els diners de les sessions de Ball en que la Plaça, tancada amb uns encanyissats ran dels arbres, quedava plena de gom a gom i amb un preu d'entrada força elevat.\nEra costum que cada any es fes un homenatge a algun compositor o sardanista destacat. Així tenim constància dels fets als compositors banyolins: Enric Gratacós al 1956, Josep Saderra el 1960 i el 1970 any de la seva mort, Cassià Casademont el 1963 i el 1966, Jaume Casas Bohigas el 1964. També es van homenatjar personatges forans: Vicenç Bou i Pere Massats el 1959. Josep Coli i Ricard Viladesau el 1961 i Lluís Moreno Palli el 1971. L'any 1962 es va fer un reconeixement públic a un matrimoni Miquel Font i Frigolé i Núria Casadevall i Bonaventura de 76 i 75 anys respectivament "pels molts anys que porten anant per aquests móns de Déu a ballar sardanes ..." El 1963 l'homenatge fou per la Colla Violetes del Bosc i el 1967 als components de la cobla LA PRINCIPAL DE BANYOLES que havia desaparegut recentment.\nUn dels aspectes a destacar de l'Aplec de la Sardana de Banyoles des dels seus inicis, es l'interès per l'edició de cartells anunciant la Festa encarregats a artistes locals que en algunes edicions foren vertaderes obres d'art. Destaquem en aquest aspecte, durant els primers anys, el treball de Joan de Palau i d'en Jesús Barba.\nDe tota aquesta primera etapa que podríem allargar fins al 1971 (19 Aplec), cal mencionar entre els organitzadors en PERE ARPA i CASELLAS que ja havia estat membre de la Junta i president del Foment dels anys 30: "sardanista actiu sempre, fou també dels organitzadors del Primer Aplec. Vint anys desprès, el 1954, el seu dinamisme d'home d'empresa i el seu decidit entusiasme feren possible la continuïtat d'aquell fallit intent, reinstaurant l'aplec que sota el seu guiatge s'ha col·locat entre els més importants dels que avui se celebren". Això llegim al programa del 16 Aplec, el 7 de juliol de 1968, que li fou dedicat amb motiu de la seva inesperada mort.\nUn dels seus col·laboradors més actius, en JAUME VIDAL i SEROLA serà el que continuarà la tasca fins el 1971 en que malauradament també va morir d'una forma inesperada. En Jaume Vidal fou també l'impulsor de l'Agrupació d'Aplecs de les Comarques Gironines: una entitat nascuda ran de la proliferació d'aplecs a moltes poblacions i amb la finalitat de marcar un calendari i obtenir avantatges pel fet de treballar junts davant les administracions de l'època. Ell en seria el primer President.\nMort en Jaume Vidal el 16 de novembre de 1970, agafen el relleu en l'organització de l'aplec un grup de joves encapçalats per en Joan Parnau, en Joaquim Baldò i en Joaquim Duran. Aquest grup continuarà actuant com a "Comissió de l'Aplec" fins que el 1978 són els promotors de la restauració del Foment de la Sardana que serà l'entitat que fins als nostres dies cuida de l'Aplec. El primer president fou l'Eudald Santamaria i Buixadé fins el 1984 en que va agafar el relleu en Joan Parnau i Bosch que ha estat a la presidència fins l'any 2010 en que ha passat a ocupar-la en Joan Lleal i Tulsà.\nDe la segona etapa destacaríem que l'any 1977 es va celebrar el 25è APLEC. Per commemorar les noces d'argent es va allargar la festa 2 dies: el dissabte a la tarda audició a la Plaça Major i a la nit Concert amb la CORAL SANT JORDI, dirigida per l'Oriol Martorell, al cinema Mercantil. El diumenge audicions matí i tarda als Desmais (a partir del 1974 es va canviar el tradicional emplaçament del Passeig Dalmau pels paratges dels Desmais en busca de més ombra i fresca). Hi varen participar 4 primeríssimes cobles: CIUTAT DE GIRONA, PRINCIPAL DE LA BISBAL, MONTGRINS i SELVATANA i també la cobla infantil de Blanes que va actuar per tots els joves que havien fet un curset de sardanes a les escoles.\nContinuant amb la tradició d'encarregar cartells a artistes locals, al llarg dels anys hi trobem: Lluis Vilà, Xicu Cabanyes, Antón Rigau, Josep Ma. Barba Tarafa, Joan Oliver, Joan Magí, germans Palau- Juncà, Antoni Torres, Benet Costa, Narcís Banal, Maite Prats-Antoni Bramon, Jordi Bosch "Barraca", Jaume Geli, Fina Julbe, Pere Reixach "EI Gall Xinador", Miquel Amela, Jordi Juncà, Martirià Pagés, Joan Comalat, Miquel Samaniego, Lluís Roura i l'any 2010 en Josep Masdevall: Una barreja de artistes més consolidats amb joves que despunten en el món de la imatge i el disseny.\nL'evolució de l'Aplec durant aquesta segona etapa, des del 1971, va ser molt important i lligada als profunds canvis que va fer la societat i el lleure. Als primers anys, la proliferació de discoteques i sales de ball va fer que els balls amb orquestra, que eren una part important en el finançament de la Festa, desapareixessin de l'Aplec. També es va acabar la participació de l'empresa del Mercantil-Club Blau que, acollint el ball de l'Aplec, varen permetre mantenir uns quants anys un cartell amb les millors cobles. Varen ser uns anys de moltes proves especialment per la nit: Audicions de sardanes, Concerts en formació d'orquestra, actuació d'Esbarts, balls amb cobla.... però sempre amb entrada lliure i en diferents llocs: Plaça Major, Plaça de Les Rodes, Camp d'Esports, Cinema Mercantil....\nTambé la festa a l'estany, amb les audicions de sardanes del matí i a la tarda, evolucionava: la proliferació d'Aplecs -del març a l'octubre cada cap de setmana n'hi havia més d'un- i la munió d'actes de tot tipus de festes que s'organitzaven arreu, junt amb la facilitat de desplaçament que començava a tenir la gent, va fer que es perdés aquell poder de convocatòria dels primers aplecs dels anys 50/60. Per això el Foment va anar prenent decisions sobre la marxa:\n- Des del 1986 l'Aplec de Banyoles es amb entrada lliure (Va ser un dels primers i no hi varen haver pocs problemes per poder-ho fer).\n- A fi de donar mes relleu al caire familiar de la Festa, es potencien les activitats per a la mainada: música, contes, jocs, atraccions, inflables, berenar....\n- Des de 1995 l'Aplec s'anuncia com a "Festa de Cultura Popular". Així, a més de les sardanes, hi ha hagut com a convidats: Castellers, bastoners, falcons, colles geganteres, grallers, esbarts... i els últims anys han agafat molta empenta i tenen molt bona acollida les Puntaires. Actualment es munten unes exposicions de treballs extraordinàries i es compte amb la participació de més d'un centenar de puntaires.\n- L'any 2000 es va posar en marxa "FIRAPLEC": Fira-mercat de col·leccionista i de cultura popular que amb més o menys participació se celebra cada any.\n- A partir de l'any 2003 s'organitzava un DINAR DE GERMANOR en el mateix recinte i que va arribar a reunir més de 600 persones. Acabat el dinar, un CAFÈ-CONCERT amb alguna cobla permetia fer un sobre-taula molt animada.\nPunt i a part mereix el 46è Aplec, l'any 1998: amb motiu d'uns aniversaris ben especials de dos compositors de casa nostra, els 90 anys de Manel Saderra i Puigferrer i els 75 de Martirià Font i Coll es va preparar pel cap de setmana 4/5 de juliol tot un seguit d'activitats que varen tenir el seu punt culminant el dissabte, al cap tard, quan 14.131 persones es donaven les mans per formar la sardana més gran que s'ha fet mai al món, encerclant tot l'estany de Banyoles. Amb la cobla La Principal de La Bisbal en una plataforma al mig de l'estany, amb un silenci i respecte impressionant, la gent va ballar dues sardanes: Sardanes al Casino i Somni . Va ser una festa inoblidable que va comptar també amb un missatge de solidaritat cap els malats d'esclerosi múltiple i que va fer possible que poguéssim dir, entre tots: Hem FET REALITAT UN SOMNI que era el lema del repte assumit. Aquest any l'Aplec es va fer al Parc de La Draga on, apart de les sardanes, hi varen haver concerts, sopar d'homenatge amb més 700 participants, havaneres, trobada d'Esbarts, cercavila amb tots els grups participants i ball de fi de Festa amb l'orquestra Montgrins.\nL'any 2002 amb motiu del 50è APLEC també festa especial: arribada de les cobles "per terra, mar i aire" amb el Tren Pinxo, la barca d'en "Generet" i "amb un globus". La festa va durar tres dies ja que es va instaurar "la tornaboda" el dilluns a la nit amb una cantada d'havaneres al Parc Manel Saderra.\nL'última edició especial fou la de 2008. Era l'any del centenari del naixement de Manel Saderra i des de Banyoles havíem de liderar l'homenatge dels sardanistes d'arreu de Catalunya que apreciaven i estimaven molt a en Puigferrer. Pel Foment va ser l'any Manel Saderra i durant tot el 2008 hi varen haver celebracions. Al voltant del 56è Aplec, el divendres 4 de juliol, precisament el dia que ell hauria complert els cent anys, a l'Estadi Municipal vàrem poder fer "Un tomb per la vida d'en Manel" amb un inoblidable concert amb La Principal de La Bisbal, la coral Polifònica de Puig-reig, la mezzosoprano Gemma Coma-Alabert i les actuacions de la colla Banyoles i l'Esbart Fontcoberta ballant coreografies de sardanes seves. La projecció d'imatges de la seva vida i un castell de focs varen posar el colofó a la vetllada que va omplir de gom a gom la graderia de l'estadi.\nFins l'any 2016 l'Aplec ha seguit amb les mateixes característiques en el paratge dels Desmais. Seguint la tradició, cada any un artista diferent o joves vinculats al mon del disseny s'han encarregat de fer el cartell de la festa que, cada primer diumenge de juliol, ha aplegat vora l'estany els sardanistes amb programes de matí i tarda combinant les sardanes amb actuacions de l'Esbart Fontcoberta, especialment dels més joves de l'esbart infantil, també amb concurs de colles improvisades, Firaplec, etc...\nUn dels complements que ha continuat agafant més empenta, és el de les puntaires que s'han consolidat els matins de l’Aplec amb la participació de més de 200 aficionades a les puntes i al patchwork vingudes de diferents poblacions.\nDurant tots aquests anys també te molt bona acollida el dinar de germanor i especialment el Cafè-Concert amb el ball improvisat "d'havent" dinat.\nHem de destacar que en les edicions de 2013 i 2014,la vigília o el divendres abans, amb la col·laboració de la Diputació i l’Ajuntament, varem poder organitzar un bon concert amb La Principal de La Bisbal i la Selvatana que varen donar més relleu a la Festa. L’any 2013, a més, l’Aplec va tenir un final diferent: afegint-nos al batec majoritari a la majoria de poblacions de Catalunya i a les manifestacions multitudinàries per reivindicar els anhels de més llibertat i d'homenatge a L'ESTELADA, junt amb la gent de l’Assamblea.cat de Banyoles, al final de l'Aplec es va programar l’acte "ENCÉN EL DESIG”. La gent de l'Aplec més la multitud arribada amb la "marxa dels desitjos" iniciada des de diferents punts de la ciutat, vàrem fer l'encesa de l'estelada que s'havia col·locat al mig de l'estanyol al mateix temps que es formaven varies anelles que donaven la volta a l'estanyol tot ballant la sardana SOMNI il·luminats amb milers d'espelmes. Tot plegat molt emotiu i gratificant.\nI arribem a l'edició de 2017, el 65è Aplec inicia una nova etapa amb novetats importants: en primer lloc, canvi de dia i horaris. Passem la Festa al primer dissabte de juliol amb sessions de tarda i nit. En segon lloc, canvi de l'emplaçament: s'acosta més al nucli de la població millorant la il·luminació que era inexistent als Desmais. L'Aplec s'anuncia entre les pesqueres Santa Rosa i la d'en Malagelada que és exactament davant l'entrada de l’Estadi Municipal.\nPer donar més relleu a la Festa, la vigília, el divendres a la nit, també es va programar un concert especial de l'Orquestra Selvatana que la pluja ens va obligar a suspendre i a celebrar la setmana següent a la Plaça de Les Rodes. El dissabte el temps va millorar i varem poder comprovar que el canvi de dia i horari podia ser molt positiu. La butifarrada per enllaçar la tarda amb la nit va ser molt ben acollida.


Saber més respecte al cognom Boyco és saber més sobre aquelles persones que amb tota probabilitat comparteixen uns orígens i avantpassats comuns. Aquest és el motiu pel qual és freqüent que el cognom Boyco sigui més abundant en uns certs països del món en concret que en uns altres. En aquesta pàgina és possible conèixer quins són els països del planeta en els quals existeix una major quantitat de persones amb el cognom Boyco.\nEl cognom Boyco en el món\nLa globalització és un fenomen que ha fet que els cognoms es difonguin molt més lluny de de el país en què es va originar, de manera que podem trobar cognoms asiàtics a Europa o cognoms americans a Oceania. De la mateixa manera ocorre en el cas de Boyco, que com es pot comprovar, és possible assegurar que és un cognom representat orgullosament en gairebé tothom. D'igual manera existeix països en els quals certament el nombre de persones amb el cognom Boyco és major a la de la resta de països.\nEl mapa del cognom Boyco\nL'oportunitat d'informar-se en un mapamundi sobre quins països posseeixen una major quantitat de Boyco en el món, és de gran ajuda. Col·locant-nos sobre el mapamundi, damunt d'un país concret, som capaços de veure la xifra exacta de persones que porten el cognom Boyco, per a aconseguir així la informació precisa de tots els Boyco que pots trobar en l'actualitat en aquest país. Tot això ens ajuda també a comprendre no solament d'on és oriünd el cognom Boyco, sinó també d'en quina manera s'han desplaçat i s'han traslladat les gents els orígens de les quals formen part de la família amb el cognom Boyco. De la mateixa manera, podem veure en quins països s'han arrelat i desenvolupat, motiu pel qual si Boyco és el nostre cognom, resulta atractiu saber a quins altres llocs del globus és possible que migrés alguna vegada un avantpassat nostre.\nPaïsos amb més Boyco del món\nSi ho mires atentament, en aquesta web et presentem tot allò que és important perquè puguis tenir la informació real de quins països tenen un major número de Boyco en tot el planeta. D'igual manera, és possible veure'ls de forma molt gràfica en el nostre mapa, en què els països en els quals resideixen una quantitat major de persones amb el cognom Boyco poden veure's pintats en un to més fort. D'aquesta manera, i amb un simple cop de vista, pots localitzar sense dificultat quins són els països en els quals Boyco és un cognom més freqüent, i en quins països Boyco és un cognom insòlit o inexistent.\nNom de Famille Boyco


«Desperta Torelló!», la nova campanya d’ERC-JpT - Torelló\n«Desperta Torelló!», la nova campanya d’ERC-JpT\nDimecres, 3.4.2019 13:00h\nERC-Junts per Torelló (ERC-JpT) ha iniciat la campanya "Desperta Torelló!", amb l'objectiu de fomentar la implicació de la ciutadania de Torelló en la política local i en la participació en la votació en les eleccions municipals del proper 26 de maig.\nEn les dues darreres eleccions municipals, l'abstenció es va acostar al 50% dels electors (més del 45% al 2015 i gairebé el 47% al 2011).\nPer Marçal Ortuño, candidat d'ERC-JpT a les properes eleccions municipals, "la nostra manera de veure la política local és treballar implicant a la gent, escoltant-la i que participin. I el primer pas és que es facin seves aquestes eleccions" i afegeix que "no pot ser que gairebé la meitat de la ciutadania es quedi a casa el dia de votar els seus representants en la institució més propera, l'ajuntament".\nAquesta campanya, doncs, no tracta de demanar el vot per ERC-JpT sinó de posar en valor la implicació amb la política local, "el nostre objectiu és fer un canvi a l'ajuntament, però els que estem treballant en el projecte d'ERC-JpT compartim la idea que aquest canvi s'ha de fer amb una major participació en les votacions i una major implicació per abans de les eleccions i per després", afirma Ortuño, que conclou "no demanem el vot per ERC-JpT, això ja arribarà, amb la campanya Desperta Torelló! diem a la ciutadania: si creus que el poble i l'ajuntament han de millorar, implica't i el 26 de maig no et quedis a casa i si vols implicar-te i donar-nos un cop de mà, aporta'ns idees".\nÉs en aquest sentit que la coalició republicana d'ERC i Junts per Torelló recollirà propostes ciutadanes en el marc de la campanya que s'inclouran en un annex el programa electoral, que es dirà Annex Programàtic Ciutadà.\nLes propostes es recolliran a través del correu del candidat marcalortunojpt@gmail.com i per missatge escrit o de veu a un número de telèfon mòbil d'ERC-JpT, el 621 21 30 09.


Carta d’amor a la ràdio | Nota al Margen\n»Nuestra nota»Carta d’amor a la ràdio\nPublicado por notamargen el febrero 13, 2014 en Nuestra nota, Uncategorized\nRàdio. Google imatges\nDespertar-se de matí amb el soroll d’unes paraules llunyanes que escoltes tan prop. És una tertúlia, un debat, una notícia, o tal vegada música, però ix de la ràdio. La seua primera sentència de mort arribà quan aparegué la televisió, i ara la gent l’escolta a través de la “caixa tonta”, la tornaren a sentenciar amb la pujada d’Internet, però ni això ha pogut amb ella.\nAl País Valencià, malauradament, aquest any no tenim una ràdio pública, nostra, en valencià a la que poder felicitar, a la que poder-li dir que l’estimem, però espere, l’any que bé, el següent o l’altre, poder-li dedicar una carta d’amor com aquesta a la nostra ràdio.\nLa ràdio és eixe amant fidel que desperta amb tu cada matí amb dolça música, o amb una conversació agradable. És el copilot perfecte per a trajectes llargs, o curts. Seu amb tu al cotxe, viatja i et fa viatjar. Mentre tu condueixes de camí al treball ella et porta a qualsevol altre lloc del món on està passant alguna cosa que et pot interessar, o et porta de concert de mil grups diferents. També és eixa amiga que t’anima les vesprades i les nits de pluja, quan no tens ganes d’eixir de casa. S’alegra amb els triomfs del teu equip i plora amb tu amb les seues derrotes. És la que et fa companyia les nits de vigília, mentre la son t’abandona, ella es queda amb tu.\nLa ràdio m’ha donat l’oportunitat de fer el que sempre he somiat. Em permet contar històries als demés, reals i fictícies, alegres i tristes. Apropar, a tots els que ho han volgut escoltar, les coses que passen al món. M’ha deixat parlar de cultura, fer riure, i espere, m’ha deixat conscienciar a algú i posar alguna pell de gallina. Aquest estiu m’ha permès viatjar en algun cotxe, i aquest curs, fer viatjar els oients a través del seu ordinador. Gràcies a ella he conegut, i espere haver presentat, a gent molt interesant amb moltes coses que dir.\nPer tot això, i moltes coses més, només puc donar-li les gràcies als transmissors, a les ones que es mouen per l’aire, imparables, així com als ordinadors, i a Internet, que l’han acollida tan bé! Aquest 13 de febrer, i cada dia cal recordar la importància que té aquest mitjà. Feliç dia de la ràdio, estimada!\n← Margallo pide que se garanticen los derechos humanos en Cuba


MANIPULACIÓ | Església Parroquial de Sant Andreu Apòstol\nPublicat el 16 Abril, 2020 Publicat per: Parròquia Sant AndreuCategorías:Sense categoria\nDestriar el gra de la palla. Una expressió popular que tots coneixem. Dit altrament, no tot és or el que llueix. La saviesa popular ens adverteix de la complexitat que comporta verificar la veritat. Ens invita a triar, a separar la falsedat de la veracitat. Vivim en allò que anomenen la postveritat. Essent important, com ho és, l’opinió pública, es tracta d’influir interessadament sobre ella. Ho podem fer de diverses maneres. Emprant els mitjans de comunicació, avui sobretot internet i especialment les xarxes socials, per tal de difondre conscientment fets que són radicalment falsos. Alterant també, convenientment i intencionada, els fets. Així, apareixen les “fake news”, o notícies falses.\nLa primera perversió, més enllà de mancar a la veritat, consisteix en manipular les xarxes socials, considerades per gran part de la població com un dels mitjans de comunicació i connexió més transversals, lliures i fiables. Les “fake news” tenen sempre un objectiu i defensen uns interessos determinats. Desacreditar persones o institucions, esfondrar o embrutar la seva credibilitat. Alguns interessos, encara que no pas els únics, són els polítics i econòmics. De vegades hom intenta, mitjançant el descrèdit i la mentida, guanyar allò que les urnes no han concedit. Alterar l’opinió pública, encara que sigui amagant o distorsionant la realitat, serveix en determinades ocasions a interessos econòmics o de classe. Distingir els fets de les opinions, o de les emocions i vísceres, no sempre és fàcil.\nTampoc la pandèmia no s’ha deslliurat de les “fake news”. Interessos polítics, econòmics, o per assolir fàcilment notorietat social les articulen al voltant nostre. Malgrat, que l’emergència sanitària que vivim, és tant dolorosa, n’hi ha que embruten la realitat, amb la intenció d’alterar i redirigir l’opinió pública. Àdhuc, en alguns casos, s’empra el temor, sobretot de les persones més vulnerables i de risc, com ho són les persones més grans, per tal de perpetrar estafes econòmiques. Bombardejats constantment i diària amb notícies sobre la pandèmia, després d’empassar-nos hores i hores d’informació, resulta difícil destriar i no deixar-nos seduir per aquelles opinions, que apel·len més a la irracionalitat, que no pas a la raó.\nJuguen deliberadament amb la nostra por, amb la nostra indignació i amb la nostra impotència. En aquesta situació d’indefensió la temptació de canviar llibertat per seguretat és sempre a prop. L’ús de les dades dels nostres mòbils, per tal de comprovar que complim amb les disposicions del confinament, ens han de fer meditar. Aquells, que fàcilment sucumbeixen davant de l’autoritarisme, quan la sensació d’inseguretat augmenta, influeixen en aquesta direcció. La frase: “En tiempos de tribulación, no hacer mudanza”, malgrat, que asseguren mai no la va dir Sant Ignasi de Loyola, ens pot servir com a brúixola per a navegar en el mar inestable de la informació. Deixar només la informació en mans d’algú, encara que sigui l’Estat, per tal de preservar la seva veracitat, amb la presumpció que serà totalment fiable i neutral, pot esdevenir un perill real per al dret a la informació i a la llibertat de les persones.\nLa veritat, tard o d’hora, retorna sempre com un bumerang. El profeta Isaïes reconeix que la manipulació de la veritat respon sempre a interessos poc honestos i foscos: “El qui obra amb justícia i diu la veritat, el qui refusa d’enriquir-se amb violències i no es deixa comprar amb obsequis, el qui no fa cas de propostes criminals i acluca els ulls per no mirar la maldat”. (Is 33, 15). Podem dosificar la veritat, la podem explicar, i, sobretot, la podem posar en context, però mai no la podem alterar, manipular o amagar definitivament.


ARA / EFE Barcelona 20/04/2012 13:04\nEl nombre de lectors de llibres a Catalunya ha augmentat un 3% en l'últim any i s'ha situat en 3,9 milions, que representa el 61% dels catalans, si bé 2,5 milions no llegeixen mai, segons dades de la Cambra del Llibre de Catalunya.\nAquestes xifres formen part de l'últim baròmetre realitzat per la Fundació d'Audiències de la Comunicació i la Cultura (FUNDACC), donat a conèixer avui, poc abans de la Diada de Sant Jordi, la tradicional jornada de llibres, i posa de manifest que si bé el nombre de lectors ha augmentat, el percentatge encara és lluny del 71% de la mitjana europea.\nEls llibres, el segon producte de consum cultural del país\nL'estudi, realitzat a partir de 24.000 entrevistes, constata que els llibres segueixen sent el segon producte de consum cultural, només superat per la música (93%).\nQuant a la llengua, més d'una quarta part llegeix en català, davant un 68% que ho fa en castellà, si bé els catalanoparlants fan un consum bilingüe (un 50% en cada llengua), mentre que els castellanoparlants ho fan majoritàriament en castellà (gairebé un 90%).\nSobre l'origen de l'últim llibre llegit, un 40,9% diu que és comprat, un percentatge lleugerament descendent respecte a anys enrere; un 10%, que és regalat; un 7,7% diu que és prestat –un percentatge un 7,7% menor que el 2010–, i un 45% contesta que prové d'internet –ha passat de 42.000 a 63.000, un 45% més. En aquesta última xifra, assenyala el gerent de FUNDACC, Joan Sabaté, figurarien els lectors que descarreguen de manera il·legal els llibres per internet.\nQuant al canal de venda, la llibreria segueix sent el lloc predilecte (78%), seguit de les grans superfícies i les cadenes de llibreries (16%).\nEls catalans han llegit una mitjana de 4,1 llibres i també han crescut tant els lectors amb menys freqüència lectora (1-3 llibres; un 4% més de lectors), com els de lectura més freqüent (més de 4 llibres a l'any; un 3% més de lectors).\nL'hegemonia de la novel·la\nLa novel·la segueix sent hegemònica entre els lectors, ja que 6 de cada 10 llibres llegits el 2011 van ser d'aquest gènere.\nLa Fundació ha informat, a més, del rànquing de vendes en l'última setmana a partir de la informació recollida a 221 establiments de tot Catalunya, que inclou 90 llibreries i cadenes de llibreries, 32 grans magatzems i 53 hipermercats.


El celler Jean Leon impulsa un estudi per saber quina cobertura vegetal permet reduir el carboni al sòl - Vinassos\nEl celler Jean Leon impulsa un estudi per saber quina cobertura vegetal permet reduir el carboni al sòl\nPublicat el 1 Febrer, 2021 1 Febrer, 2021 per Vinassos\nL'hivern passat es van sembrar quatre espècies diferents de plantes pertanyents a les famílies de les gramínies i les lleguminoses.\nEl celler Jean Leon col·labora amb el Centre de Recerca Ecològica i Aplicacions Forestals (CREAF) per determinar quin pot ser el potencial del sòl de la vinya per absorbir el CO2 atmosfèric i contribuir a frenar l’emergència climàtica. L’estudi de segrest de carboni -de tres anys de durada- es realitza en una vinya ecològica (al terme municipal de Torrelavit, al Penedès) i té com a objectiu establir quin tipus de cultiu de cobertura permet retenir una quantitat més gran de carboni al sòl\nEl projecte s’ha iniciat aquest hivern amb la sembra de quatre espècies diferents de plantes pertanyents a les famílies de les gramínies i les lleguminoses, entre les fileres i al voltant dels ceps en una superfície de mitja hectàrea. El CREAF s’encarrega de realitzar el mostreig i les analítiques necessàries per determinar la concentració de carboni del sòl abans i després de la sembra anual dels cultius de cobertura, mentre que Jean Leon realitza les tasques agrícoles de la sembra i gestió de la vinya.\nSegons Jordi Sardans, investigador del CREAF i coordinador de l’estudi “Utilitzar el sòl de les vinyes com a eina per acumular CO2 és una gran oportunitat per reduir la concentració de CO2 de l’atmosfera. A més, aquesta solució no es limita només al cultiu de la vinya, sinó que és aplicable a qualsevol tipus de cultiu i també resulta en un increment de la qualitat del sòl“.\nUna de les vinyes ecològiques de Jean Leon, al terme municipal de Torrelavit, al Penedès.\nPer la seva part, Mireia Torres, directora de Jean Leon, explica que “Més enllà de la viticultura ecològica que duem a terme a Jean Leon, en tots els cellers de Família Torres treballem per disminuir les emissions de CO2 que generem amb la nostra activitat i també volem contribuir a reduir les concentracions de CO2 antropogènic de manera efectiva, segrestant el carboni i introduint- lo en estructures estables del sòl“.\nL’estudi té com a objectiu també establir sinergies amb el projecte europeu Interreg Sudoe Coopereplace en què participen Jean Leon i Família Torres. Juntament amb la Universitat de Lleida, porten a terme assaigs de cultius de cobertura i encoixinats vegetals, així com assaigs d’aplicació de productes alternatius al coure amb l’objectiu global de fomentar la sostenibilitat i la biodiversitat.\nAgricultura de carboni, clau per reduir els nivells de CO2 atmosfèric\nDiferents estudis demostren que els sòls dels cultius poden ser una eina per acumular CO2 atmosfèric al sòl de forma orgànica i així contribuir a ajudar a frenar l’augment d’aquest gas i, conseqüentment, a mitigar el canvi climàtic. S’estima que el carboni que està actualment acumulat en sòls del planeta equivaldria a tres vegades el carboni que hi ha acumulat a tota la vegetació del planeta i dues vegades el que hi ha a l’atmosfera.\nConcretament a la vinya, les principals pràctiques segrestadores de carboni són l’aplicació d’esmenes orgàniques, la utilització de cobertes vegetals (espontànies o sembrades) i la incorporació de les restes de poda d’hivern i de poda en verd.\nL’agricultura del carboni, o Carbon Farming en la seva accepció anglòfona, té un paper molt prometedor en la reducció dels nivells de CO2 atmosfèric. Inclou una sèrie de pràctiques agrícoles que han demostrat científicament la seva eficàcia, no només pel que fa a l’augment de segrest de carboni en els sòls i en les estructures perennes dels cultius, sinó també pel que fa a la millora de la biodiversitat, estructura del sòl, capacitat de retenció d’aigua, etc.\nSobre Jean Leon i sobre el Creaf\nJean Leon és un petit celler del Penedès, fundat el 1963 pel càntabre Jean Leon (nascut com a Ceferino Carrión), un visionari que va materialitzar els seus dos grans somnis: obrir el restaurant més luxós de Hollywood i elaborar un vi exclusivament per delectar a la seva selecta clientela. El celler, propietat de la Família Torres des del 1994 i dirigit des del 2010 per Mireia Torres, va ser el primer en elaborar un vi monovarietal de cabernet sauvignon a l’Estat espanyol i en obtenir el reconeixement de ‘Vi de Finca’ al Penedès per a quatre dels seus vins, la màxima distinció que atorga la Generalitat de Catalunya. Amb 65 hectàrees de vinya en propietat, tots els seus vins estan certificats com a orgànics des de l’anyada 2012 i s’exporten a més de 40 països.\nEl CREAF és un centre de recerca amb més de 30 anys que genera coneixements sobre el funcionament dels ecosistemes, els cicles de nutrients o la biodiversitat, entre d’altres, per proposar solucions innovadores que ajudin a la societat a mitigar els efectes del Canvi Global, crear plans d’adaptació i augmentar la capacitat de resiliència dels sistemes naturals. Té un patronat públic conformat pel Departament de Territori i Sostenibilitat, la Universitat Autònoma de Barcelona, el CSIC i la Universitat de Barcelona. Com a centre CERCA segueix polítiques de recerca responsable que tenen en compte la promoció de l’accés obert a la seva recerca, la igualtat d’oportunitat i el seguiment d’un codi ètic que vetlli per la integritat de la ciència que es produeix.\nMón del vi @dopendes @jeanleon @familiatorres\nL’escriptor i tastador californià Miquel Hudin escull els seus millors vins catalans de 2020\nEl món del vi omple d’activitats la Setmana del Vi Català que se celebrarà cada any\nSegona Beca Puig Vayreda per finançar estudis sobre el vi a l’Empordà\nAnterior Previous post: Les Corcones 2019 del Cal Teixidor, un ancestral solidari a favor de dues protectores d’animals\nSegüent Next post: Escollits els finalistes del concurs Digital Wine Contest que organitza la DO Catalunya


La parella del líder polític va estar present a la jornada i va agrair que els companys de la colla castellera haguessin volgut portar-la a prop seu\nabel gallardo soto manresa 28.10.2019 | 00:08\n«Si el Raül no pot ser entre nosaltres, portem la festa a prop d'ell», deien ahir a la tarda els responsables de Gausacs, la colla castellera de Sant Cugat del Vallès i de la qual Raül Romeva és membre. I per aquest motiu els seus companys van decidir traslladar l'acte de la Festa de Tardor, una data asse-nyalada en el calendari local, a l'esplanada del costat de la presó. L'emoció estava a flor de pell.\nLes ganes de compartir amb els companys la festa esperada es barrejava amb la tristesa i la impotència de tenir Raül Romeva, que per a la colla és un amic i company, tancat a prop. Molts miraven el centre penitenciar, deien, amb l'anhel que la remor de la gentada i la música de la gralla arribés fins a la seva cel·la. També hi era la parella de Romeva, Diana Riba, que va assegurar que el líder polític està molt content que veïns de la seva ciutat i els integrants de la colla tinguessin aquest gest. «Li agradaria estar fent pinya i viure-ho en primera persona, però ha rebut molt agraït que hagin portat l'acte a prop d'on és ell», explicava a aquest diari. Riba recordava que no era la primera vegada que es feien castells al costat de Lledoners i valorava positivament que l'esplanada del costat del centre penitenciar s'estigui convertint «en una espècie de plaça castellera per homenatjar» els líders independentistes que estan empresonats.\nRiba assegurava que per a la família «es barregen sentiments d'indignació i tristor» perquè no pot viure amb la seva gent la Festa de Tardor. A la colla el coneixen bé. Fent pinya, amb la camisa verd fosc típica dels Gausacs, hi havia Anna Ibáñez, amiga de la família. «Estem emocionats de ser aquí. I és que ho hem fet per ell i segur que està content per estar a prop de nosaltres. No només hi som els castellers, sinó altres entitats de la cultura popular de Sant Cugat», explicava. També hi havia els geganters i els bastoners de la població, entre altres agrupacions, que van fer una exhibició del folklore local un cop acabades les rondes dels castellers.\nNo només va estar-hi present la colla de la ciutat de Romeva, sinó les que estaven convidades a participar-hi a Sant Cugat, i que van acceptar la proposta de desplaçar-se a Lledoners. Per aquest motiu el verd fosc dels Gausacs es barrejava amb les camises colors verd fluix de la colla de Sabadell i les vermelles de Barcelona. En total hi havia uns 400 castellers, que hi van anar majoritàriament amb autocar, i 200 espectadors que s'hi van apropar a veure-ho. El president de la la colla barcelonina, Ramon Gil, va afirmar que havien acceptat la proposta perquè «tot i que al grup hi ha membres de diverses sensibilitats polítiques» havien entès que, «després de la sentència, volguessin tenir aquest gest».\nAbans de donar el tret de sortida als actes, una integrant dels Gausacs va llegir amb emoció un manifest de rebuig a la decisió del Tribunal Suprem. Vestit amb la camisa verd fosc, perquè també és membre de la colla, hi havia el senador d'ERC Bernat Picornell, que va afirmar que «hi havia molta emoció per ser a Lledoners». El republicà va dir a Regió7 que ahir tenien una altra membre dels castellers a la presó, detinguda a la manifestació de dissabte a la nit a Via Laietana.\nEn una vela, a prop d'on es desenvolupaven els actes festius, hi havia membres de la plataforma Free Romeva, integrada per coneguts del polític. L'alcaldessa de Sant Cugat, la republicana Mireia Ingla, també hi va ser present. «Venir aquí ha estat una gran idea. I és que és un orgull tenir ciutadans com el Raül perquè és una d'aquelles persones que ajuden a fer ciutat».\nTot i que Romeva no va poder fer pinya amb els Gausacs, la festa va estar una mica més prop perquè la pogués gaudir amb més intensitat des de la cel·la malgrat no ser-hi.


UBE i AINIA desenvolupen envasos flexibles de niló que dupliquen la vida útil dels aliments preparats\nUn puré es pot mantenir en condicions òptimes per a consum més de 300 dies\nL’empresa UBE Corporation Europe, instal·lada en el Parc Científic de la Universitat de València, i l’Institut Tecnològic de la Indústria Agroalimentària (AINIA), han desenvolupat un envàs flexible de niló, de molt poc pes i resistent a l’esterilització en autoclau (120º de temperatura), que allarga la vida útil dels aliments preparats, com són ara aliments infantils, salses, purés, melmelades i conserves.\n“Comparant la nova pel·lícula plàstica amb envasos flexibles actuals, hem aconseguit duplicar la vida útil de l’aliment”, expliquen els responsables d’aquest projecte, Sergi Salvà i Pedro Zomeño. “Per exemple, un puré de verdures, que en els envasos flexibles actuals té una vida útil de 150 dies aproximadament; en un envàs desenvolupat amb aquests materials innovadors, es pot mantenir en condicions òptimes per al consum més de 300 dies, i això sense haver d’afegir-hi additius conservants”, assegura Sergi Salvà, cap de projectes de R+D d’UBE.\nL’objectiu d’aquest desenvolupament és també “substituir els envasos rígids convencionals, és a dir, pots de cristall, llaunes o plàstics més rígids i pesats”, afegeix Salvà. Els nous envasos compten amb major ergonomia i facilitat d’ús, al temps que redueixen l’empremta de carboni en el medi ambient, ja que la quantitat de material necessària per a cobrir l’aliment és mínima. “Suposen una part infinitesimal del pes del conjunt del producte, normalment en el rang de 50 a 100 micres”, informa el cap de projectes de R+D d'UBE.\nUn de tres desenvolupaments\nAquests nous envasos són un dels tres resultats obtinguts en el marc del projecte ‘Noves solucions sostenibles per a l’envasament flexible d’aliments de gran consum mitjançant copoliamides avançades’ (COPAFLEX), impulsat per UBE i AINIA i emmarcat dins de la convocatòria RETOS Col·laboració.\n“Fa anys que treballem conjuntament. Nosaltres aportem la nostra experiència en el disseny i desenvolupament de nilons com a polímer funcional que s’utilitza en molts envasos alimentaris, que es el nostre mercat principal”, assenyala Salvà. “I AINIA suma els seus coneixements en l’avaluació d’aquests materials. Nosaltres hem fet les proves semiindustrials de fabricació dels envasos i ompliment per a poder analitzar la interacció envàs-producte, la seua vida útil i l’impacte ambiental”, afegeix Pedro Zomeño, responsable de Projectes en Tecnologies d’Envasament d’AINIA.\n“En aquest cas hem decidit no patentar ni protegir intel·lectualment el desenvolupament per tal de poder popularitzar-lo. El que volem és una difusió d’aquests envasos tan àmplia com siga possible i que s’utilitze aquesta tecnologia preferiblement amb material d’UBE”, avança Salvà. “De moment, hem despertat un gran interés en països on la cadena de fred no és pot garantir”. En canvi, pel que respecta als altres dos dissenys d’envasos, “degut al seu nivell d’innovació, estan en procés de ser patentats”.\nUBE Corporations Europe S.A.U. és una empresa instal·lada en el Parc Científic de la Universitat de València, la planta productiva de la qual es troba a Castelló. Forma part de la corporació europea de la companyia matriu amb seu en Tòquio (Japó). Són especialistes en poliamides de niló 6 i copoliamides, plàstics d’enginyeria que s’utilitzen en aplicacions d’un mercat que creix a un ritme anual del 5-6%.


Puig anuncia quatre espais a València, Castelló, Alacant i Elx per a la vaccinació en massa a partir de l'abril\nPuig anuncia quatre espais a València, Castelló, Alacant i Elx per a la vaccinació en massa a partir de l’abril\nTambé es faran servir els hospitals de campanya de València, Castelló i Alacant, a més d'un espai de referència a cada comarca\nEl president de la Generalitat, Ximo Puig, ha anunciat que s’habilitaran quatre espais de vaccinació en massa a partir de l’abril. Seran la Ciutat de les Arts i les Ciències de València, la Ciutat de la Llum a Alacant, el Palau de Congressos de Castelló i la Institució Firal Alacantina d’Elx. També es faran servir els hospitals de campanya de València, Castelló i Alacant, a més d’un espai de referència a cada comarca, i s’habilitaran línies de transport de franc.\nPuig s’ha reunit aquest matí amb la vice-presidenta, Mónica Oltra, la consellera de Sanitat, Ana Barceló, i els càrrecs i tècnics de la conselleria. S’ha decidit que a les instal·lacions de vaccinació en massa hi haurà tres recintes separats: una zona de recepció i triatge, una d’administració dels vaccins i un espai de post-vaccinació en què caldrà romandre uns vint minuts.\nEl govern considera que comptar amb instal·lacions diferenciades dels centres de salut per a immunitzar la població facilitarà que els serveis sanitaris ordinaris continuïn funcionant amb normalitat. La Generalitat ha explicat que la comunicació de la data i el lloc per a rebre el vaccí es farà a través de missatges SMS o d’una trucada, tal com s’està fent.


Coastguards Retreat Hayle Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 27 allotjaments a Hayle.\nGwithian, Hayle, Regne Unit - Veure al mapa\nMés informació sobre Coastguards Retreat\nDissenyat tant per oci com per negoci, Coastguards Retreat està situat idealment a Hayle; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nCoastguards Retreat ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aparell de televisió, calefacció, estris de cuina, nevera, reproductor de DVD/CD a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Coastguards Retreat és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Hayle.


La crisi des d'Osona (publicat a El 9 Nou) - Jordi Casals i Prat\nDilluns, 18 de maig de 2009 | 00:16h\nEstem vivint un moment històric, el de la primera gran crisi econòmica de l'era global, una crisi producte de l'efecte dominó global, des dels grans bancs anglosaxons fins a les nostres petites empreses. Tot, sumat a una política que no ha sabut preveure el col·lapse del totxo.\nCom he dit, aquesta crisi, que sobresurt per les fotos de grans banquers internacionals en bancarrota, també afecta la nostra economia més local. Mirem, per exemple l'evolució de la taxa d'atur que ens mostra l'Observatori del Mercat de Treball: al 2007, a Osona, teníem un 8,33% d'atur i al 2008 ja teníem un 12,25% d'aturats.\nL'evolució és preocupant, i més si tenim en compte que la taxa d'atur osonenca sempre és més elevada que la mitjana catalana.\nL'augment de l'atur anirà a més en els propers temps fruit del col·lapse en la construcció i dels ERO (Expedients de Regulació d'Ocupació) en la indústria osonenca.\nMesures per millorar la liquiditat dels bancs que han de permetre liquiditat a les empreses, sobretot les petites i mitjanes, que no tindrien problemes per tirar endavant si podessin comptar amb els crèdits necessaris.\nAquestes mesures no depenen de les institucions més properes al món local, com els ajuntaments i el Consell Comarcal, però n'hi ha d'altres que sí que hi poden tenir incidència.\nDes d'Esquerra, no creiem tant en els parxes a l'estil Zapatero i els seus cops d'efecte, però si en mesures que facilitin una empenta a la dinamització del teixit productiu i a la millora de l'ocupabilitat.\nÉs per això que al Consell Comarcal, com a institució que ha de tenir una visió global del territori i que ha d'exercir de lideratge comarcal vàrem proposar donar un nou impuls a les polítiques de promoció econòmica, donant suport a la creació de noves empreses per a emprenedors i persones que hagin caigut a l'atur i que es plantegin buscar una sortida en la creació del seu propi projecte, ja sigui com autònoms o empresaris, a més de fomentar la innovació que ens permeti que les empreses siguin d'una major qualitat.\nCoordinar la formació ocupacional i de cicles formatius d'una forma coherent i factible a nivell de territori és necessari, així com també apostar per la formació i reciclatge de les persones aturades, una actuació bàsica per a preparar als nostres ciutadans perquè sortim de la crisi amb una base millor de la que en vàrem entrar.\nI no podem oblidar reforçar les actuacions en matèria de recerca de feina ni tampoc les actuacions de reforçar la cohesió social.\nFa uns mesos, es van crear unes meses de treball per afrontar la crisi, amb la participació d'agents socials i de les forces polítques presents al Consell Comarcal. A la fi, l'equip de govern comarcal s'ha posat a treballar colze a colze, enlloc dels cops de colze. No són temps de protagonismes si no de responsabilitat i treball.\nDes d'ERC ja vàrem mostrar que havíem de treballar d'una forma cooperativa i posant especial èmfasi en la promoció econòmica i la innovació. És per això que vàrem posar damunt de la taula la creació d'una Agència Comarcal de Desenvolupament Local, que permeti treballar coordinadament i gestionar els recursos d'una forma sostenible. Això, sí, no ha de suposar una nova estructura amb un gran volum en tècnics i directius, si no que ha de partir de la filosofia del treball en xarxa i aprofitar els recursos ja existents.\nLes crisis com la que vivim ens demanen al món local mesures a curt termini (facilitar l'ocupació) i a mitjà termini, és a dir, mesures que permetin assentar una base prou òptima perquè quan superem aquesta fase crítica, el nostre teixit productiu sigui més sòlid, dinàmic i de qualitat.\nConseller Comarcal d'ERC


ESCALFADOR I FUSIBLE HONDA ACCORD DE 1996: LA UNITAT D’ESCALFAMENT NOMÉS AL MEU COTXE ... - PROVA DE FUSIBLES\nVentiladors De Refrigeració Del Radiador\nLa unitat d’escalfament del meu cotxe només funciona a la configuració més alta, però no a la configuració inferior, i la descongelació posterior tampoc no funciona, tots dos problemes es van produir al mateix temps i em preguntava què podia ser?\nUna altra cosa és que tinc un fusible que continua bufant i, quan això passa, la ràdio i els llums posteriors no funcionen, però els llums dels frens segueixen funcionant quan premo el pedal del fre. El fusible es troba a la caixa de fusibles que hi ha a sota del capó i normalment ho farà cada 3 o 4 mesos; és el mateix fusible cada vegada i voleu saber què podria ser?\nem sap greu posar dues preguntes juntes, però vaig pensar que sí, ja que totes dues tenen a veure amb el tema elèctric. Té el mateix problema? Sí No Dilluns, 21 d'octubre de 2013 A les 00:54\nPel que fa a l'escalfador, sembla que tingueu una resistència del motor del ventilador deficient. Ara per al fusible, heu de tenir un curt en algun lloc del sistema. Heu comprovat algun cablejat dels llums? Heu revisat els endolls de llum? Ha estat útil aquesta resposta? Sí No Dilluns, 21 d'octubre de 2013 A les 5:24 AM\nFeu una pregunta sobre el cotxe. És gratis! Substitució de canvi d'oli Subaru Legacy 03-09\nCanvi i filtre d'oli del motor Ford Edge\nFiltre i canvi d'oli del motor Kia Forte\nbomba de combustible com funciona\n2003 problemes de transmissió de muntanyencs de mercuri\ncom canviar la bomba de direcció assistida\ncadillac cts anti robatori restabliment\nReparació del sobreescalfament del diable cadillac 1999\nLlum intermitent de ford ranger 2002


literaturaimes: L'ànima del món. (Tot recordant Conrad).\nPublicat per P. Maró a dissabte, d’octubre 16, 2010\nJordi Segura ha dit...\nNo hi ha paraules, aquest fragment és magnífic. Desconeixia l'existència d'una correspondència tan íntima entre quadre i text, i quan me'ls he trobat junts he quedat paralitzat. A més, feia temps que no em topava amb el quadre... Quina delícia, el teu bloc!\nPD: Tens raó, la Ilíada no és d'aquest món (ara bé, jo sí).\n19 d’octubre de 2010 a les 10:22


La carraca comuna emocionada amb l'espanyolització de TV3\nLa portaveu de CatECP, Susanna Segovia, ha emplaçat la consellera de Cultura, Mariàngela Vilallonga, a dedicar-se més a reactivar el sector cultural i la producció audiovisual enlloc de fer comentaris "que no vénen al cas" sobre la presència del català a TV3. En roda de premsa al Parlament, després que la conselleria s'hagi queixat de l'ús que TV3 fa de la llengua catalana, els comuns han defensat l'actual presència del català als mitjans de la CCMA. Segovia ha dit que qualsevol persona que veu TV3 sap que s'hi parla català i que hi aparegui el castellà és el "més normal".\nSusanna Segovia FOTO:ACN\nEls comuns han defensat que TV3 reflecteixi la "diversitat" i "pluralitat" de la societat catalana. "No podem compartir el què ha dit la consellera", ha lamentat.\nD'altra banda, els comuns han tornat a convidar el president de la Generalitat, Quim Torra, a convocar eleccions a Catalunya "com més aviat millor" i li han dit que no posi els "interessos de partit" per davant de Catalunya.\nAixí, ha constatat que els catalans han de decidir a les urnes quin model de reconstrucció volen de cara al futur. Segovia ha dit que la ciutadania ha de triar a les urnes entre models basats en les retallades o d'altres que aposten per posar les persones "al centre".\nParaules clau: ESPANYOLITZACIÓ


CB Tarragona | Club Basquet Pardinyes\nVictòria a Tarragona a cop de triple i defensa\nby CB Pardinyes | Feb 15, 2021 | General, Masculí, Noticies, Primer equip\nEl CB Pardinyes Lleida ha sumat la vuitena Victòria de la temporada davant un rival directe com el CB Tarragona 69-84 en una demostració defensiva i d’encert des dels 6.75 dels de Gerard Encuentra.\nEls de Gerard Encuentra van sortir molt actius des del primer minut del matx. La superioritat física dels lleidatans, que tenien davant un CB Tarragona que feia un mes que no jugava, sumada a l’encert des dels 6.75 va permetre que el primer període acabes 18-32 pels grocs i negres liderats per DavidÒrrit (8 punts) i Oriol Besora (6 punts). Els grocs I negres van acabar el primer periode amb punts de tots els jugadors, a excepció d’Elijah Schmidt i Efambé, i amb sis jugadors anotant des dels 6.75 (en total van anotar 7/8 en triples en el primer període).\nEl segon període va continuar sent groc i negre. Un parcial de 7-24 permetia als del barri de Lleida augmentar la distància en el marcador. La defensa també va prendre part del protagonisme en el joc visitant I un contundent Efambe (10 rebots) I, de nou, Davi Òrrit (7 rebots) van anul·lar un equip blau que veia com al descans era de 25-56. L’encert des del triple va mantenir-se pels lleidatans anotant 4/10 per marxar als vestuaris amb 11/18.\nA la sortida dels vestuaris, els de Gerard Encuentra van baixar una marxa. La defensa zonal plantejada pels locals van provocar diverses pèrdues en atac dels grocs i negres. Tot I això, els d’Encuentra no van marxar del partit i van tornar a prendre el control per emportar-se el tercer parcial per un més ajustat 13-18 (38-74).\nEl darrer període va ser un tràmit pel Cb Pardinyes-Lleida que va permetre prendre les regnes del matx als locals que aconseguien un parcial de 31-10 que ja no valia per res més que per maquillar el marcador (69-84).\nEl pròxim cap de setmana el CB Pardinyes no té competició i no jugarà partit oficial fins el 27 de febrer, que rebrà al Barris Nord de Lleida un altre rival directe, l’Hozono Global Jairis d’Alcantarilla (Múrcia)


CAMPANYA VOLUNTARIAT ESCOLTA - Diòcesi de Menorca\n16/07/2018 Mitjans de Comunicació del Bisbat Escoltes de Menorca\nL’Associació Diocesana d’Escoltisme ha posat en marxa una campanya orientada a incorporar caps i responsables als 7 agrupaments escoltes de l’illa.\nEl voluntariat és una de les figures imprescindibles pel funcionament d’una entitat com Escoltes de Menorca. No es podrien educar a infants i joves sense el referent de caps i responsables. I tampoc es podria dur a terme tota la gestió dels agrupaments i l’associació, ja que la tasca paral·lela a les activitats del cau dels dissabtes, també s’ha de fer, i la majoria de les vegades recau en les mateixes persones.\nAugmentant el número de responsables també es donarà oportunitat a molts fiets i fietes, que es queden fora d’inscripció per manca de caps.\nAquest curs han passat pels agrupaments unes 450 persones, sense comptar la participació constant de les famílies que s’impliquen, ajudant en la majoria de les activitats…\nPer formar part de l’equip humà d’Escoltes de Menorca l’únic que es demana és tenir 18 anys o més, no cal tenir titulació. Des de l’escola de formació es realitzen diferents mòduls, tallers, cursos… Dotant de coneixements al voluntariat que realitza diverses tasques als agrupaments, escola de formació, oficina tècnica, etc…\nSi us interessa formar part de la família escolta, podeu posar-vos en contacte a: escoltes@escoltesmenorca.org o al 9871368863 (horari d’oficina: dilluns a divendres de 9 a 13 h.), i us informarem.\nPrevious Post:CONVIVÈNCIES DELS SEMINARISTES AL TORO\nNext Post:La Festa de la Mare de Déu del Carme a Fornells


Dietari Torino: Dia 96 - 102 - Adéu Nicolás (#126 - #132)\nDia 96 - 102 - Adéu Nicolás (#126 - #132)\nLa setmana passada va tornar en Nicolás de Barcelona, en Nicolás és un company de màster, colombià d'uns 33 anys (ara tampoc recordo el numero exacte), que havia de fer les pràctiques del màster aquí Torí.\nSi he dit havia, perquè al final no les farà degut a un seguit de rocambolesques desventures sumades a la crisi que no ho han permès. Ha set una llàstima que no es pogués quedar a fer les pràctiques aquí ja que sent 3 erem un grup més compacte i al ser ell colombià diguem que gairabé sempre portava un punt de vista diferent al nostre, fet sumat segurament, a la diferència d'edat que teniem.\nDesprés de 4 mesos (des de Febrer) buscant stage sense èxit ha marxat, prèvia entrega d'un projecte de màster teòric.\nPer tant el post de la setmana va dedicat a ell, a desitjar-li sort i a dir-li que estic convençut que ens tornarem a veure. Sort Nicolás!\nPublicat per Eduard Castany a 16:27\nMarc Costa i Sitjà 19 de juliol de 2009 a les 18:09\nDiuen que ens construim la nostra pròpia sort, però de vegades és realment difícil, segueix pensant-t'he lo de Eldiaquenuncallega :)


El Primavera Sound reforça la vigilància per l’ús de la mascareta als busos\nUn autobús elèctric de la xarxa de TMB de Barcelona / EP\nLa mesura del festival pretén evitar nous casos com el viscut la nit de dijous\nL’organització del Primavera Sound ha decidit reforçar la vigilància per garantir l’ús de la mascareta en els busos que connecten el recinte del festival amb el centre de Barcelona. Els impulsors del certamen han pres aquesta mesura a requeriment de la companyia Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) amb l’objectiu d’evitar nous casos com l’ocorregut la nit de dijous a divendres, quan un dels conductors dels busos llançadora es va negar a fer un dels trajectes perquè bona part dels passatgers no portaven mascareta.\nSegons apunten fonts de TMB consultades pel TOT Barcelona, aquest reforç de la vigilància sembla haver tingut èxit, ja que durant aquesta passada nit no s’han tornat a registrar problemes amb el compliment de les mesures de protecció que marca la normativa per al transport públic. En aquest sentit, els encarregats de supervisar aquest ús correcte de la mascareta han estat els mateixos membres de l’equip de seguretat privada del festival.\nDes del sindicat CGT -l’agrupació de treballadors que va denunciar el cas aquest divendres- lamenten que TMB no hagi assumit la seva responsabilitat en l’episodi viscut la nit de dijous i remarquen que han estat els mateixos treballadors els que han vetllat pel compliment de les mesures de protecció, donant suport des de les parades habilitades als conductors que havien de realitzar els trajectes nocturns entre el festival i el centre de la capital catalana. Aquest extrem no el confirma la companyia, que assegura no tenir constància de la realització de cap acte de pressió per part del sindicat.\nOficialment, una indisposició\nCal recordar que la negativa del conductor a efectuar més viatges per recollir els assistents al festival va tenir lloc després que el treballador de TMB es veiés obligat a dur a terme dos desplaçaments en què la majoria dels passatgers no duien la mascareta posada. Des de la companyia confirmen que l’empleat no va cobrir un dels trajectes previstos del bus especial, però alegen que va ser per una indisposició i no perquè es negués a fer el recorregut en aquestes condicions.\nbus Primavera Sound TMB\nRicard juny 11, 2022 | 18:28\nEn aquest cas els responsables són les persones que menystenen als demés. Ja és trist que s'hagi de posar un vigilant darrera de cadascun dels passatgers. Jo em passo el dia demanant que algú o altre es posi la mascareta als FGC. Si a sobre es compten els que deixen el nas sense tapar la situació és escandalosa. Desgraciadament normalment la gent no gosa cridar l'atenció als incívics. Si tots ho féssim hi hauria molt més civisme.\nDani juny 11, 2022 | 20:41\nSi s'apliqués la norma, a Barcelona no podria circular cap bus, ni metro, ni trens de rodalies, ni res. Jo també demano a la gent que es posi bé la mascareta, i m'estranya que encara no m'hagin apallissat; més d'una vegada han estat a punt. Els incívics no compleixen les normes si no hi ha càstigs exemplars.


COL·LECTIU D'ANTIARTISTES: de setembre 2012\nDiu Javier Cercas avui, aprofitant que presenta nova novel·la: les aventures m'encanten, però només als llibres. Jo no sóc independentista: no veig on ens portarà. Reivindico el dret a tenir por.\nPotser aquesta és una de les grans potències de la literatura: permetre viure en la ficció el que no podem viure en la realitat. L'aventura, de fet, és un gènere que permet explorar el món sense la responsabilitat de sentir-se'n partícip del seu destí. Parlo del món fictici aquí, i per tant d'una responsabilitat (irresponsabilitat vaja) elevada al quadrat, de doble grau. L'autor i el lector de l'aventura signen un pacte d'abandonament compartit dels codis de conducta acceptables i es llancen de cap a un món on els codis estan per definir. L'aventura, en definitiva, és evasió. Una evasió de la por, també, un capbussament en la innocència. És el gènere per excel·lència de l'edat infantil i s'envolta de la seva aroma de felicitat universal i estable: just el contrari del que la felicitat por ser en el món real.\nPer això, normalment, l'aventura com a gènere és deixada de banda quan el lector madura. Insatisfet amb els seus codis fantàstics, l'adult es qüestiona el món i l'estat de les coses i alhora la seva pròpia capacitat d'intervenir en el món i en l'estat de les coses. És la línia d'ombra, en termes de Conrad, el gran escriptor de l'aventura adulta. La que ja no és en si aventura, sinó en tot cas un relat al voltant del desconegut. Només per extensió es pot considerar del gènere d'aventura aquest tipus d'obres. S'ha donat ja el pas que va de Verne o Salgari a Conrad o Melville. "Moby Dick", habitualment encasellada en el gènere, és en realitat una profunda indagació en la qualitat de l'individu i en el destí de la Humanitat. Quan l'aventura apel·la a universals, a metàfores com la de la balena blanca, a personatges arquetípics com Ahab, passa a ser una altra cosa i s'insereix en la responsabilitat de l'adult.\nÉs clar que no tots els adults traspassen aquesta línia d'ombra -ni com a lectors ni com actors reals-, ni tampoc tots els pobles. I en aquest cas estan condemnats a la condició mòrbida de l'infantilisme. En el cas dels pobles solen condemnar-se al servilisme a curt termini i a la desaparició, o a la integració en entitats majors, a llarg termini. És una opció, però no sembla la que ha triat ara el poble català. Entre vegetar cap a una grisa extinció i assumir el repte d'una marxa cap a un desconegut -en efecte, no sabem on ens porta-, ha triat aquesta darrera, és a dir, l'opció d'acceptar el risc, de desafiar la por. Al cap i a la fi, no és valent qui no té por sinó que la sap afrontar.\nAra bé, en les empreses col·lectives, l'aventura ha de mantenir-se en el terreny de la projecció. En els individuals pot haver un marge per a l'eixelebrat, però el risc és massa gran per comprometre tot un poble sense assegurar la partida sobre bases reals.Tornant a "Moby Dick": Ahab és el pilot que, en la seva obsessió malaltissa, envia la tripulació a una aventura forassenyada. Quan un adult transfereix els seus objectius al grau d'allò realitzable, l'aventura deixa de ser aquesta feliç fugida cap a allò irrealitzable i esdevé projecte. I sense projecte és molt difícil tenir il·lusió en el futur. I sense aquesta il·lusió potser es pot sobreviure, però no viure plenament\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 18:24 4 comentaris:\nEl 4 d'agost passat es va celebrar la quarta edició d'un festival molt singular: el Mussart, un esdeveniment poètico-musical que el petit ajuntament de Vilaplana, al Baix Camp, organitza als paratges evocadors i encisadors de La Mussara, el poble abandonat i en runes que es dreça encara al cim de la serra del mateix nom, una de les portes de les muntanyes de Prades. El festival, en paraules del seu coordinador Francesc Cerro, pretenia repassar la poesia des de fa dos segles fins ara, amb una mescla d'autors internacionals i nacionals, centrats en quatre temes relacionats amb la Mussara. Obria el gran traductor Joaquim Mallafré amb una conferència, seguien els recitats de poemes a càrrec dels actors Jaume Comas, Martí Peraferrer, Txe Arana i Jaume Montané, i tancaven l'actuació musical dels Taima Tesao, de Laura Guiteras i Toni Xuclà.\nTot un èxit de participació i caliu. Com diu el mateix Francesc Cerro, un exemple del que pot fer la imaginació en temps de retallades.\nPugem ja tard. El capvespre d'abalança a la muntanya, mentre ens enfilem pels seus vertiginosos revolts per sobre de la vall d'Alforja. De sobte, un grupet de gossos vigilant a un costat de la carretera. No cal alarmar-se: aviat veig el pastor, intuïcions del ramat. Fa dies que sento de manera inusitada tràfec de ramats per la nostra vall. En acabat sabrem que van al concurs de gossos d'atura de fan demà a Prades.\nArribant al refugi, una filera de cotxes arrecerats al límit del bosc ens guia sense possibilitat de pèrdua cap al poble abandonat. Escampats per diversos indrets de les nostàlgiques runes, els rapsodes deixen anar els versos. La peribilitat dels pobles, la permanència de la natura, se senten com una veu, un xiuxiueig constant, aquí on la petjada dels homes que tants anys ho han habitat a penes mostra restes, esquelets de pedra entre la dura vegetació que obstinadament avança any rere any. La boira envia vels estiragassats per l'oratge progressivament fresc entre els rapsodes i els grups d'oients, esquinçalls que contrasten amb el seu vol fugaç la intuïció de brins d'eternitat de les paraules que els perforen.\nJa de nit, al refugi, ens reunim en un escenari improvisat. Els Taima Tesao actuen de cara a les taules i les tendes dels que han acampat. La boira s'ha fet més espessa, però el vent l'empeny igualment, com fum fràgil entre l'ambient més fred. La Laura comença a cantar ben tapada, però aviat s'escalfa i ens escalfa amb les seves paraules amb múltiples llenguatges, planant sobre la versàtil guitarra del Toni Xuclà. Ens repten a endevinar en quin idioma canten un text que sona exòtic i que ens revelen tremendament quotidià, irònicament proper.\nElla ens passa un barret ple de paperets. Hem d'escriure un verb, una acció, motius per a un diàleg que encara només intuïm. El barret torna a les seves mans i ella va filant els verbs: qui no ha gaudit, qui no ha rigut, qui no ha saltat, qui no ha brillat... qui no ha estimat? Recull dues vegades el paper d'estimar al seu pit. I aleshores llegeix: La Mussara. No és un verb, però la fresca espontaneïtat de la Laura el permet conjugar immediatament: mussarar, jo mussaro, tu mussares, ell mussara, nosaltres mussarem...\nBaixem en la fosca densa, ja sense boira, les llums oscil·lants dels fars desvelen la presència d'una vida pletòrica entre la densa fosca del bosc que sembla vigilar-nos, amatent, falsament adormit. Ens duem records de versos, de verbs, de notes espargides. O s'han quedat a dalt, com una nova petjada de la presència dels homes en aquesta contrada que la nit fa més salvatge. Testimonis de la nit que vam mussarar.\nFotografies de Taima Tesao: http://www.myspace.com/taimatesao/photos\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 18:55 12 comentaris:\nEtiquetes: Julio, La Mussara, Llengua, Música\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 17:20 11 comentaris:\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 12:44 5 comentaris:\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 18:15 12 comentaris:


Actualització: 21.05.2022 - 21:48\nLa sala tercera del Tribunal Suprem espanyol ha desestimat la recusació que la Fundació Catalana de l’Esplai (FUNDESPLAI) havia presentat contra la magistrada conservadora Inés Huerta Garicano per impedir que formi part de les deliberacions sobre els recursos presentats per PP, Cs, Vox i l’ex-delegat del govern espanyol Enric Millo, entre altres, contra els indults als condemnats als presos polítics del procés. Garicano és una peça clau de les deliberacions perquè va substituir la jutgessa progressista Ángeles Huet, fet que ha causat un canvi en les majories que permet que el sector conservador forci ara la revisió dels indults a partir de juny.\nEl Suprem té sobre la taula seixanta-set recursos de formacions polítiques i entitats contra els indults. El mes de gener, la majoria progressista de la sala contenciosa administrativa va tombar tots els recursos presentats pels partits de la dreta per manca de legitimació, però al febrer, amb el canvi de Huerta per Huet, es va optar per revisar el cas. La recusació de la Fundació Catalana de l’Esplai contra la magistrada Huerta hauria impedit el canvi de tornes i es basava en el fet que Huerta era membre de la Junta Electoral espanyola (JEC) els anys 2019 i 2020, quan aquest organisme va impedir amb el seu vot que Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn poguessin formar part de les llistes electorals.\nA la interlocutòria, el Suprem diu que la petició de la Fundació Catalana de l’Esplai no té fonaments perquè “està basada en suspicàcies” que no responen a cap dada objectiva i només cerca de manera “infundada” demostrar una pèrdua d’imparcialitat de la magistrada. Segons la interlocutòria, sostenir que Huerta ha perdut la imparcialitat per la seva participació en les resolucions de la JEC “no té cap mena de lògica” perquè el fet que no es permetés que els presos formessin part de les llistes electorals no incideix en res en la qüestió dels indults. La imparcialitat de Huerta, assegura el Suprem, “no està compromesa”.


El portaveu adjunt de Ciutadans al Congrés, Edmundo Bal, ha dit aquest dijous al cap de l'Executiu, Pedro Sánchez, que espera que la seva voluntat de pactar amb l'oposició la resposta a la crisi del coronavirus sigui "de veritat", i li ha instat a adoptar mesures que s'allunyin del "populisme" del seu soci de govern, Unides Podem.\nDurant el debat en el Ple de Congrés sobre una nova pròrroga de l'estat d'alarma, Bal ha confirmat que el seu grup votarà a favor d'ampliar-lo altres quinze dies, fins al 26 d'abril, perquè creu que en aquest moment el confinament de la població és "l'única medicina" per evitar la propagació del Covid-19.\nSegons ha indicat, Cs està actuant com un "partit d'Estat" amb dos objectius, "salvar vides i salvar llocs de treball", i per això ha reiterat que té "la mà estesa" a Govern. Però Bal espera que la proposta de Sánchez assolir uns nous Pactes de la Moncloa i reunir-se per això amb les forces de l'oposició sigui "de veritat" i no només per "rendibilitzar políticament la foto".\nAixí, ha subratllat la importància d'actuar units, Govern i oposició, que acordin junts les mesures i que aquestes no siguin "improvisades". A més, li ha exigit que compleixi el seu compromís d'aplicar algunes de les mesures defensades per Ciutadans i li ha aconsellat evitar les receptes de Podem, perquè, segons ha dit, "el populisme no mata el virus", el mata "el pragmatisme, la moderació i el centre".


Pasolini, contemporani | País Valencià, Segle XXI\nPublicat per Redaccio el 23 Agost 2013 en Article del dia · 0 comentaris\nSom molts els que encara recordem la capacitat de provocar i d’escandalitzar de Pier Paolo Pasolini. La seva tràgica mort el novembre de l’any 1975 va anar convertint la seva figura, a mesura que passaven els anys i quedava el record de les seves darreres pel·lícules, en un cert mite del segle passat vinculat a temes com la identitat sexual, la radicalitat democràtica i la capacitat de relacionar passat i present, el món i Europa. Haig de confessar que quan vaig veure anunciada l’exposició sobre Pasolini que, amb Jordi Balló com un dels comissaris, va obrir-se fa uns mesos al CCCB, la notícia no em va fer ni fred ni calor. A poc a poc em van anar arribant veus sobre la qualitat de la mostra i l’interès que tenia. Una visita de les que podríem anomenar d’estiu, pel ritme tranquil i pacient, em va permetre fa uns dies confirmar el valor de l’exposició, però, sobretot, el gran interès i actualitat que encara transmet el personatge de Pasolini.\nNomés cal llegir les notícies dels darrers dies sobre com segueix de complicada la vida dels homosexuals a Itàlia (i a molts altres llocs d’Europa i del món) per adonar-se que moltes de les batalles que Pasolini va lliurar segueixen sense guanyar-se. Un petit episodi amb un altre noi, quan feia de mestre a Udine, on havia nascut, va convertir-se en un escàndol que el va obligar a deixar la feina, ser expulsat del Partit Comunista de Pordenone, on militava, i haver d’emigrar a Roma amb la seva mare. Parlem de l’any 1950. L’exposició incorpora molta informació d’aquesta etapa, i va mostrant mapes de Roma amb les diferents cases que va anar tenint a la ciutat així com altres llocs vinculats a la seva vida, i també explica com el jove poeta va anar sent acceptat per les elits intel·lectuals romanes, de la mà d’Alberto Moravia i Elsa Morante. Poesia, articles, novel·les, guions de cine per a Fellini, per a Bertolucci… van omplir d’activitat constant la seva vida, sense que deixés mai el compromís i el debat polític. El vessant que el va fer més popular a casa nostra va ser el de cineasta, i sobretot les seves darreres pel·lícules conegudes com La trilogia de la vida.\nM’interessa especialment aquí posar en relleu el seu avançat pensament polític, la seva capacitat per anar més enllà del dia a dia de l’enrevessada política italiana, i situar els grans problemes del poder, de la desigualtat, de les classes socials, en formats que encara avui són d’absoluta contemporaneïtat. Als anys setanta va detectar, abans que d’altres, que el gran problema del canvi social era el consumisme, la capacitat del poder econòmic per digerir i comercialitzar qualsevol procés significatiu de transformació. El gran consum de masses anul·lava els fonaments morals que diferenciaven rics i pobres, burgesos i obrers. Tot era possible i tot era ambigu. Els seus aspres comentaris sobre política italiana, que enviava a tort i a dret, volien posar en relleu que els polítics comptaven cada cop menys, i que el poder de veritat estava en aquells que, des de la força dels diners, movien els fils. Va ser molt crític en relació als estudiants que van protagonitzar tota la gran onada de revoltes de finals del 60 i inicis dels 70, entenent que la seva lluita estava molt condicionada pel seu benestar econòmic: “No hi ha res més anàrquic que el poder (actual). El poder fa pràcticament el que vol. I això que vol el poder és completament arbitrari o dictat per les seves necessitats, que són de caràcter econòmic que defugen qualsevol lògica racional. Detesto el poder actual”.\nL’exposició es tanca amb un interrogant impactant. Quasi quaranta anys després de la seva mort, encara no semblen estar clares les circumstàncies en què Passolini va morir. El passeig amb Vespa que veiem de Nani Moretti (Caro diario) i que ens porta a la platja d’Ostia on el van trobar mort ve seguit de les darreres notícies que indiquen que potser va ser objecte d’una trampa. La seva mort, que torna a investigar-se, pot estar vinculada a la novel·la Petrolio, que va deixar inacabada, on hi havia un capítol dedicat a l’ENI i a mort d’Enrico Mattei. Un text que mai va ser trobat i que ara sembla que té un senador amic de Berlusconi. Com passa tantes vegades amb certs personatges, veient les seves peripècies vitals, veus les de Roma, les d’Itàlia, les d’Europa de la segona meitat del segle passat. Les pròpies. Teniu temps fins al 15 de setembre.\nPublicat al diari Ara, dilluns 19 d’agost del 2013.\nEtiquetes: Subirats Joan\nArticle anterior Christine Lagarde i Olli Rehn, què volen aquesta gent, que truquen de matinada? Article següent Amb IVA o sense IVA


El Govern anuncia quants catalans s'hauran vacunat abans de l'abril\nEl Banc de Sang i Teixits reserva quatre ultracongeladors amb capacitat d'emmagatzemar centenars de milers de dosis\nper Gerard Recasens divendres, 4 de desembre 2020 - 13:16h\nUn home posant-se la vacuna de la grip. | ACN\nEl Govern ha garantit que Catalunya «està preparada» per començar la vacunació contra la covid al gener. Així ho ha dit el vicepresident del Govern, Pere Aragonés, després de visitar el Banc de Sang i Teixits, on s'han reservat quatre ultracongeladors amb capacitat per a emmagatzemar centenars de milers de dosis.\nLa consellera de Salut, Alba Vergés, ha confiat a arribar a entre 450.000 i 470.000 persones vacunades el primer trimestre del 2021 d'entre les residències, el personal sanitari i persones amb discapacitat severa. La subdirectora general de Promoció de la Salut i responsable de vacunació, Carmen Cabezas, ha defensat la seguretat de les vacunes que arribaran i ha descartat que el ciutadà pugui escollir quina es vol posar.\nTot i reconèixer que encara queden mesos «duríssims» i que les darreres dades no són bones, Aragonès ha volgut «traslladar un missatge d'optimisme». Malgrat això, ha assegurat que s'està a la «recta final» i ha demanat un sobreesforç per mantenir totes les mesures necessàries. En aquest sentit, ha assegurat que el Govern ho té tot «a punt» per poder començar a vacunar als més vulnerables «en poques setmanes» i ha afegit que «en pocs mesos» confia haver arribat a una immunitat de grup que permeti «deixar enrere la pandèmia» i centrar-se en la recuperació econòmica i social.\nEn una línia similar, Vergés ha fet referència a l'experiència en vacunació que té Catalunya i com aquesta permetrà garantir l'organització també de la de la covid. Ha reiterat que la previsió és rebre més de 900.000 dosis durant el primer trimestre i que la vacunació començarà per les persones que viuen en residències, els seus treballadors, el personal sanitari i els grans discapacitats.\nPel que fa al Banc de Sang i Teixits, els ultracongeladors es destinarien a les vacunes de Pfizer, que són les que requereixen nivells de congelació més extrems, i les primeres que es preveu que arribin. Cabezas ha apuntat que no totes les dosis hauran de passar per aquests congeladors ni totes les vacunes que aniran arribant necessitaran aquestes condicions.\nIlla estima que al juny hi podria haver 20 milions de persones vacunades a Espanya\nPer altra banda, el govern espanyol també ha explicat avui la previsió de vacunació per l'any que ve. El ministre de Sanitat, Salvador Illa, ha estimat que, durant els mesos de maig i juny, es podrien vacunar contra la Covid-19 entre 15 i 20 milions de persones a Espanya, segons ha assenyalat en roda de premsa aquest matí la Subdelegació del Govern central a Guipúscoa.\nEn la compareixença, Illa ha explicat que tenen un pla d'immunització de tres etapes i només en el primer tram està previst que es vacunin uns dos milions i mig de persones. En aquest tram es troben la gent gran de les residències, els professionals sanitaris que les atenen, els que «estan en primera línia», i els grans dependents.\nLa previsió de Sanitat és que al gener i febrer es pugui obrir aquesta primera etapa i considera que, a principis de gener, començarà la campanya d'immunització, tot i que encara no hi ha «una data concreta». «El que puc garantir és que Espanya estarà preparada perquè, quan arribin les primeres dosis, les puguem començar a administrar», ha apuntat.\nAndorra pren una dràstica decisió i dona una mala notícia: «Al gener»\nMadrid passa a l'acció: La dràstica decisió que han pres per Nadal per la pandèmia\nMalaltia Govern Català Alerta Sanitària


Mutua Fraternidad-Muprespa Mobil - Continguts - QUÈ ÉS UNA CONTINGÈNCIA PROFESSIONAL?\nQUÈ ÉS UNA CONTINGÈNCIA PROFESSIONAL?\nLa Seguretat Social estableix com a contingència professional aquell esdeveniment que té l'origen en el desenvolupament d'una activitat laboral i que produeix alteracions de la salut que tinguin la consideració d'accident de treball o de malaltia professional..\nEn què consisteix la prestació econòmica per contingència professional?\nenllaç Accident de treball\nLa legislació determina que un accident de treball és tota aquella lesió corporal que el treballador pateixi amb ocasió o per conseqüència del treball que executi per compte d'altri o propi (art. 115 LGSS).\nPerquè un accident es consideri de treball s'han de presentar els requisits següents: Que el treballador pateixi una lesió corporal, entenent-hi tot aquell dany o detriment corporal causat per una ferida, un cop o una malaltia, assimilant-s'hi les seqüeles o malalties psíquiques o psicològiques.\nQue el treballador executi una tasca per compte d'altri o pròpia.\nQue l'accident ocorri amb ocasió o per conseqüència del treball, és a dir, que hi hagi una relació de causalitat directa entre treball i lesió. Que la lesió no constitueixi, per si sola, accident de treball.\nPrenent aquestes premisses s'estableixen els supòsits següents, i es consideren accidents de treball:\nL'accident patit al lloc i durant el temps de treball.\nL'accident produït en ocasió de les tasques desenvolupades en el treball encara que siguin diferents a les habituals.\nL'accident in itinere, que és el que es pateix en anar o tornar del treball. Perquè s'hi consideri s'han de donar les causes següents:\nQue ocorri durant el camí d'anada o tornada del treball al domicili.\nQue no es produeixin interrupcions en el trajecte esmentat entre treball i domicili.\nQue es faci servir l'itinerari habitual. L'accident en missió, patit durant el trajecte a fer per complir la missió encomanada.\nL'accident de càrrecs electius de caràcter sindical, patit amb ocasió o per conseqüència de l'acompliment de càrrecs electius de caràcter sindical o de govern de les entitats gestores de la Seguretat Social, així com l'accident ocorregut en anar o tornar del lloc on s'exerceixen les funcions que li són pròpies.\nL'accident esdevingut durant la realització d'actes de salvament o de naturalesa anàloga quan tinguin relació amb el treball.\nS'entén per malaltia professional la que es contreu a conseqüència del treball executat per compte d'altri, en les activitats que s'especifiquin en el quadre de malalties professionals que s'aprovi per les disposicions d'aplicació i que procedeixi per l'acció d'elements o substàncies que s'indiquin en aquest quadre per a cada malaltia professional (art. 116 de la LGSS)\nPer poder qualificar una malaltia com a professional, tal com indica la Llei, s'han de donar tres requisits:\nQue la malaltia es contregui com a conseqüència del treball. Que la malaltia contreta a conseqüència de l'activitat que s'executi estigui especificada en el quadre de malalties professionals aprovat en el Reial decret 1299/2006, de 10 de novembre (publicat en el BOE de 19 de desembre de 2006). Que la malaltia estigui provocada per l'acció dels elements o substàncies que s'indiquin en el quadre per a cada malaltia professional.


Els temps grisos: d’octubre 2009\nPublicat per Tòfol a 19:53 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 18:26 1 comentari:\nDe vegades penso que hauríem d’empatitzar millor l’alumnat de Secundària pel que fa a l’esforç que fan per aprendre i, sobretot, en relació al ventall potser excessiu de disciplines que els intentem ensenyar. Algun cop he pensat que si a mi em feien un examen senzill del contingut del llibre de text d’història que em servia per ensenyar aquesta matèria en el batxillerat possiblement em podrien suspendre. Si em fessin passar les proves que passen els alumnes de primer o de segon de batxillerat ja no es tractaria d’una suposició: de ben segur que no n’aprovaria gairebé cap. Segons com, un alumne que aprovi totes les matèries en una avaluació en sap més en conjunt que no pas jo com a professor que li ensenyo una o dues disciplines.\nAquest any he decidit que aniré llegint amb calma el contingut d’un llibre de text de filosofia de primer curs de batxillerat, una assignatura que no he impartit mai. Per curiositat, per comparar-lo amb els temes que vaig estudiar jo als 16 anys –quan cursàvem aquesta matèria— per veure com es planteja la didàctica d’aquesta disciplina i pel desig senzill d’aprendre...\nAhir vaig començar a llegir una unitat didàctica dedicada als problemes i preguntes de la filosofia. He de confessar que m'està interessant molt, que m’atrau... En un moment de la lectura em vaig topar amb aquest paràgraf:\nCom és la realitat? Com la veu la ratapinyada o com la veiem nosaltres? (Abans el text havia parlat de la percepció de la ratapinyada basada en l’oïda...) Siguin quines siguin les diferències, normalment pensem que la realitat no és ni com la percebem nosaltres ni com la percep la ratapinyada. Creiem que és la mateixa en tots els casos i el que canvia és la percepció que en tenim. (Les negretes són meves)\nVaig aturar la lectura en aquest punt i vaig començar a donar un parell de voltes al fet mateix de pensar. D’ordinari el que és racional gaudeix de bona premsa... i en canvi la intuïció o actituds que poden ser prèvies com la confiança –prefereixo aquest concepte que no pas el de “fe” en aquest cas—solen ser considerades secundàries o sotmeses a la raó i a la seva anàlisi.\nQuè és, doncs, primer, la racionalitat o la confiança?\nEm sembla que es pot establir que el primat de totes o de la majoria de les accions, inclosa la de pensar, és la confiança. Si estem segurs dels resultats del nostre raciocini és perquè en el fons confiem que la raó raona bé. No hi ha res extern a la raó que ens permeti analitzar-la. Hem de creure que ho fa bé... En el text esmentat, per exemple, s’utilitza primer el verb pensar –clarament racional—però després s’utilitza el verb “creure”... És a dir que per establir que la realitat és la mateixa encara que diversos éssers vius la percebin de formes diferents diem que “ho creiem”... Si substituíssim el primer verb i diguéssim normalment confiem que la realitat no és com la percebem nosaltres ni com la percep la ratapinyada no estaríem dient el mateix o fins i tot no ho estaríem dient millor?\nRepeteixo: ¿què és primer la confiança o la raó?\nPublicat per Tòfol a 17:54 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 21:07 Cap comentari:\nPublicat per Tòfol a 19:56 Cap comentari:\nEn els temps morts dels darrers dies la lectura del nord-americà Tony Judt (Sobre el olvidado siglo XX, Taurus, 2008) em retorna constantment a diverses escenes viscudes de la segona meitat del segle XX. En tinc memòria, sobretot a partir de les notícies rebudes a través dels mitjans i d’alguns llibres. ¿La meva memòria, però, és història? Sé que no. La història, probablement, l’haurà de fer qui no l’ha viscuda. La meva memòria, si l’escrivia, només seria un maó més en l’edifici històric que algú construirà algun dia. Tony Judt, però, gosa fer-ne la història a través de fragments.\nUn dels retorns que em provoca més intranquil·litat, pel que suposa d’oblit, és la referència al marxisme. No es tracta tant de l’ omissió d’una crítica a la seva filosofia –la praxi històrica l’ha desmuntat d’una manera cruel-- sinó de la seducció excloent que va provocar en bona part de la intel·lectualitat europea i, molt especialment, en la catalana de la meva joventut. No apuntar-te al marxisme per interpretar la vida o la història equivalia en els seixantes, setantes i vuitantes a situar-te automàticament en un ghetto marginal en el qual no tenies dret pràcticament a res. En l’extrem de màxima perversió hi havia qui et titllava despectivament de revisionista –si eres de sensibilitat esquerrana o socialdemòcrata—o bé de reaccionari –si apostaves per una opció liberal. Les democràcies europees amb llibertat de premsa, manifestació, i associació i pluralisme de partits i sindicats eren, senzillament, “democràcies formals”. Les autèntiques eren “les democràcies populars” de l’Est, Cuba, Corea o la Xina que, tot i els seus defectes, eren superiors i constituïen els fars que s’havien de seguir.\nNo hauríem d’oblidar-ho. N’hem de fer memòria mal que encara no sigui història. El marxisme va representar una barreja única i original d’il·lusió romàntica prometeica i d’inexorable determinisme històric. Marx, com Prometeu, ens portava les llums dels déus, la veritat que ignoràvem; i aquesta llum ens indicava el sentit únic de la Història. Havíem de treballar per accelerar-lo i res no es podia fer per evitar-lo: el socialisme primer i el comunisme després posaven el punt i final a la història. El marxisme va ser una descripció econòmica inqüestionable, una prescripció moral obligada i una predicció política indefugible. De fet –i s’ha dit sovint—tenia un fons religiós dogmàtic. Tot plegat el va fer seductor. I, el que és pitjor, va justificar el mal i va fer que durant molts anys els intel·lectuals –llevat d’excepcions com Artur Koestler, Raymond Aron o Hanna Arendt entre d’altres—no el critiquessin o, pitjor encara, que no el volguessin veure.\nEm temo que a mesura que augmentin les disparitats de riquesa en el món desenvolupat i s’aguditzin les lluites per les condicions del comerç, la localització de l’ocupació i el control dels recursos naturals escassos, pugui créixer l’atractiu d’alguna versió renovada del marxisme (o fins i tot del nazisme). I que oblidant el que va passar –cal tenir més de 35 anys per recordar, si és que es recorda, un règim comunista europeu—retorni una ideologia “bona” i atractiva que justifiqui el mal.\nDe fet, la dictadura de Cuba, l’escàndol del clan familiar que dirigeix Corea amb mà de ferro en un règim de camp de concentració o l’originalitat de la Xina (dictadura comunista i desenvolupament capitalista) no sembla que moguin tampoc a gran escàndol dels intel·lectuals com ho fa qualsevol error o defecte dels nord-americans.\nMal presagi per al futur. Tant de bo m’equivoqui\nLa progressiva pèrdua de l’autoritat de mestres i professors a l’escola en els darrers vint anys és una realitat que gairebé tothom diagnostica amb una rara unanimitat. Alguns aspectes de les pedagogies permissives més modernes han col·laborat, sense dubte, a aquesta situació. Sobretot les que han insistit amb desmesura en el protagonisme de l’alumne i en el paper esquifit del mestre, reduït a animador, acompanyant o inductor del coneixement com a molt... Amb tot, com m’assenyalava un excel·lent professor de Secundària en actiu, la raó de la pèrdua de l’autoritat del professorat no ha vingut pas de les idees pedagògiques –en general ignorades a l’escola en el seu dia a dia—sinó que han procedit tant de les lleis i normatives diverses com sobretot de les famílies. En l’experiència d’aquest professor han estat sovint els pares els qui han provocat la crisi d’autoritat.\nNo són pocs els qui avui postulem el retorn de l’autoritat del professorat. Sovint, però, entre els qui defensem aquesta opció educativa, fem subtils distincions entre el concepte d’autoritat i el de poder. En principi s’entén que la recuperació de l’autoritat per part del mestre és bona i que en canvi el poder és dolent. Sento discrepar d’aquesta distinció.\nEls romans distingien, certament, la potestas –el poder coactiu del qui manava—de la auctoritas. Aquesta darrera paraula sembla que deriva del mot augur, és a dir, el qui sabia encertar el futur a base d’observar el vol dels ocells. Les seves decisions eren acceptades no pas per coacció sinó perquè el saber que se’ls suposava s’imposava per si sol. Autoritat seria, doncs, el poder de convicció, no pas el de coacció.\nPer descomptat que el mestre i el professor s’han de guanyar el respecte de l’alumnat sobretot per l’autoritat, és a dir, pel seu saber competent, per la seva coherència entre el que diu i fa, pel seu exemple i per la seva capacitat d’estimar, és a dir, la capacitat de crear un bon ambient afectiu a la classe.\nAra bé si amb això no n’hi ha prou –com sovint passa en la vida escolar i en la vida en general—el mestre, que per naturalesa té una relació asimètrica amb l’alumnat (el qual sempre li està subordinat temporalment), ha de disposar dels elements coactius suficients de poder per fer complir allò que creu.\nDe fet es tracta d’educar l’alumnat en un principi intemporal: els actes tenen conseqüències i no és indiferent fer les coses bé o fer-les malament. No és el mateix desobeir, contestar malament, faltar al respecte, no fer les tasques quan es demanen, ser impuntual, etc. que fer el contrari. L’escola no pot ser un espai Peter Pan de país del Mai Més que no tingui cap relació amb la vida. L’escola és un espai i un temps per ajudar a créixer. I per ajudar a créixer, entre d’altres aspectes, cal que els mestres tornin a tenir autoritat i també, quan calgui, poder.\nPublicat per Tòfol a 19:28 Cap comentari: