David Cobo 15/01/2019 9:03 am\nEl solar dels legionaris, com es coneix l’espai de 5.000 metres quadrats situat a les antigues casernes de Sant Andreu, podria acabar el seu idil·li amb l’Hermandad de Antiguos Caballeros Legionarios de Barcelona de manera definitiva. Un acord a tres bandes entre el Consorci de la Zona Franca (CSZ), l’Ajuntament de Barcelona i el Comitè Olímpic Internacional (COI) planeja construir un pàrquing i un espai d’entrenament olímpic per a atletes refugiats. La informació la va avançar l’Exprés de Sant Andreu i l’ha pogut confirmar el TOT Barcelona a través de fonts municipals, que han indicat a aquest diari que el pacte encara no està tancat però ja està força “avançat”.\nLes mateixes fonts del govern d’Ada Colau destaquen que de moment es mantenen converses amb el Consorci i el COI i que l’ens olímpic té interès en desenvolupar un projecte esportiu a l’espai de les casernes, però que encara falta la concreció final. Aliè a tota negociació, el president de la germandat dels legionaris, José Luís Córdoba, assegura que ningú no els ha fet arribar cap voluntat de canviar la cessió del solar i que tot el que saben els ha arribat per la premsa.\nTot i així, si avancen les negociacions s’acabarien les desfilades i les fires militars amb espais d’homenatge a Francisco Franco i Millan Astray que tant rebuig han creat entre el veïnat de Sant Andreu del Palomar des de fa dècades. De fet, un centenar de veïns va manifestar-se el juliol de l’any passat contra la presència dels legionaris i l’ús del solar del passeig Torras i Bages. La parcel·la és propietat del Consorci, que el 2013 va cedir-lo als legionaris de manera gratuïta. Així, la cessió en precari es va formalitzar quan el Partit Popular ocupava el govern espanyol –que és qui designa els càrrecs executius del CSZ– però ara, amb l’arribada del PSOE al govern i el nomenament de Pere Navarro com a delegat del Consorci de la Zona Franca, es podria desfer i satisfer així amb la reivindicació veïnal.\nDecepció veïnal perquè el canvi no inclou el local social\nTanmateix, el president de l’Associació de Veïns i Veïnes de Sant Andreu del Palomar, Santi Serra, continua sense veure clar el futur del col·lectiu paramilitar al barri, ja que l’acord no afectaria al local de la Hermandad de Antiguos Caballeros Legionarios, contígua al solar i part d’un edifici on hi viuen famílies amb vincles militars. “És un inici, però estem decebuts”, renega.\nEl representant veïnal reclama que se’ls acabi de fer fora i es tiri a terra l’edifici –tal com està previst pel projecte de l’AVE– perquè “els legionaris no aporten res ni a Sant Andreu, ni a Barcelona, ni enlloc”. A més, Serra recorda que hi hagut conflictes per la presència d’objectes amb simbologia nazi en alguna exposició i, fins i tot, una denúncia a la Fiscalia per exhibició d’armes i emblemes franquistes que es podien veure des de l’escola Eulàlia Bota, situada al costat del solar. La denúncia la va posar el pare d’un alumne, “però es va desestimar perquè era un espai d’ús privat”, recorda el portaveu.\nEn canvi, José Luis Córdoba manté que la germandat no han realitzat mai cap acte il·legal, que formen part del barri “des de fa gairebé 25 anys” i que l’ús que fan del solar és per assajar desfilades o preparar esdeveniments en dies claus com l’aniversari de la Legió Espanyola o de la pròpia associació barcelonina. Com a activitats fixes, el representant dels ex-legionaris explica que fan assajos un “diumenge sí, un diumenge no” i que un cop a la setmana els visita “un col·legi d’alumnes amb discapacitat per treballar un hort que els hem cedit”.\nEls legionaris, decidits a mantenir la seu a Sant Andreu\nAixí, si finalment s’arriba al pacte entre el govern municipal, el Consorci i el COI, el grup paramilitar perdrà el seu pati de 5.000 metres quadrats públics però es quedarà al barri de Sant Andreu del Palomar. “Haurem de buscar-nos un nou espai, però no ens plantegem l’opció de mudar-nos i canviar la nostra seu mentre no se’ns ofereixi un bon acord”, diu en referència al futur del seu local i els habitatges que estan previstos enderrocar algun dia, encara sense data. Aquest termini el decidirà Pere Navarro, ja que l’ens que dirigeix –i que també compta amb la participació de l’Ajuntament– és el propietari dels prop de 30.000 metres quadrats que acumula l’àrea de les antigues Casernes.\nA la zona estan projectats diversos equipaments, d’acord amb l’ajuntament barceloní, com una escola bressol, un poliesportiu, un edifici administratiu o blocs d’habitatge dotacional per a gent gran. L’AVV de Sant Andreu del Palomar recorda que el barri els espera amb candeletes, ja que actualment “hi ha parts que han quedat molt abandonades” i asseguren que l’arribada de serveis i nous veïns “faria reviure” aquesta zona. Sobre el nou equipament, que apostaria per posar una pistà atlètica per a persones refugiades, tindran més informació a la propera reunió amb les parts implicades, el proper dimarts 22 de gener.


Andrea Iannone és el més ràpid en la primera sessió d'entrenaments de MotoGP del Gran Premi de la Comunitat Valenciana - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nAndrea Iannone és el més ràpid en la primera sessió d'entrenaments de MotoGP del Gran Premi de la Comunitat Valenciana\nMarc Márquez, que aspira a guanyar el seu quart títol de la categoria a Xest, ha fet el cinquè millor temps i ha rodat una dècima més lent que el seu gran rival, Andrea Dovizioso\n10/11/2017 - 12.56\nAndrea Iannone ha encapçalat el llistat de temps\nPoques conclusions es poden extreure després de la primera sessió d'entrenaments oficials del Gran Premi de la Comunitat Valenciana, l'últim de la temporada i el que donarà el títol de campió del món de MotoGP a Marc Márquez o a Andrea Dovizioso. El pilot català, que ho té tot pràcticament a favor per reeditar el títol, ha comandat gran part de la tanda, però al final s'ha vist superat per quatre pilots, entre ells Dovizioso. Els temps, però, no són significatius: el pilot de Ducati ha rodat 35 mil·lèsimes més ràpid que el pilot cerverí.\nEls tres millors temps han estat per a Andrea Iannone (Suzuki), Jack Miller (Honda) i Pol Espargaró (KTM), que ha estat el millor català de la sèrie. Maverick Viñales ha fet el sisè millor temps i Dani Pedrosa, el desè.\nOliveira manté la bona ratxa a Moto2\nEl portuguès Miguel Oliveira (KTM), guanyador dels dos últims grans premis de Moto2 a Austràlia i Malàisia, ha estat el més ràpid d'aquesta categoria a la primera sessió de lliures d'aquest divendres, superant el català Àlex Màrquez (Kalex) i el sud-africà Brad Binder (KTM). Pel que fa a la resta de catalans, Xavier Vierge (Mistral 610) ha estat setè, Isaac Viñales (Kalex) vuitè, Ricard Cardús (Kalex) divuitè, Axel Pons (Kalex) vint-i-quatre al davant del seu germà Edgar (Kalex).\nMarcos Ramírez marca la pauta a Moto3\nL'andalús Marcos Ramírez (KTM) ha obtingut el millor registre dels primers entrenaments lliures de la categoria de Moto3. El mallorquí Joan Mir (Honda), ja matemàticament campió del món, ha caigut quan el seu pneumàtic davanter ha perdut adherència. Ell n'ha sortit il·lès, però la moto ha patit tants desperfectes que no ha pogut tornar a rodar. Ramírez precedeix a la classificació parcial el madrileny Jorge Martín (Honda) i l'italià Nicolo Bulega (KTM). L'argentí resident a Barcelona Gabriel Rodrigo (KTM) ha estat desè i el gironí Albert Arenas (Mahindra), vint-i-novè.\nMárquez, tot de cara per ser campió mundial de MotoGP a Xest


Els 16 millors entrepans de Barcelona\nNo hi ha res més universal que un bon entrepà: en trobareu d'italians, nord-americans, indis, catalans ... Cuina de la bona entre pans!\nSón bons temps per a l'entrepà a Barcelona. Te'l pots demanar per emportar sense problemes, te'l pots menjar en esplèndida solitud, i et garanteix sempre una bona estona: la intimitat amb un bon entrepà és un acte 'gastro' senzill però interessant. El bon entrepà està descentralitzat, el trobem per tota la ciutat. Doneu una ullada a aquesta llista: entrepans de Barcelona que heu de conèixer -i mossegar! - tant sí com no. Indiscutiblement, dels millors mossos que trobareu entre pans. I si no us ve de gust un entrepà, aquí la nostra llista d'hamburgueses (que en el fons són el mateix que un entrepà, però tothom fa veure que no).\nEntrepà de papada de porc de Sants Es Crema\n¿Què porta? Papada de porc, achiote i enciam, entre llesques de pa artesà de 'focaccia'.\nNomés hi ha una part dels porquets més saborosa i tendra que la cansalada. Sí, estem parlant de la papada. Els experts en barbacoa de Sants Es Crema en treuen el mpaxim profit. La primera entrepaneria de brasa japonesa de Barcelona utilitza una graella robata per evocar sabors fumats de tota mena de trossos carnívors. Aquest portàtil de papada de porc, equilibra el greix dolç i la carn cruixent amb un toc d' 'achiote' terrós i una franja d'enciam cruixent. És un meravellós (i porcot) estudi sobre d'equilibri de textures que toca totes les notes correctes.\nEntrepà de calamars d'Entrepanes Díaz\nQuè porta? Calamars arrebossats en la seva tinta, en panet de frankfurt artesà.\nLa visió de l'entrepà de Kim Díaz, factòtum de Bar Mutis i Bar Mut, es va concretar en una elegant barra i ja veterana barra de bar vintage -homenatge als bars madrilenys dels 50- i una carta d'uns deu d'entrepans de cuina de carn i peix sorprenents, pura tradició entre pans. El campió i favorit és l'entrepà de calamars: amb calamars d'arrebossat fi i lleuger, amanits amb una maionesa amb la seva pròpia tinta. Un mos pecaminós: i el millor de tot és que és a anys llum del 'bocatacalamares' més famós que et puguis menjar a Madrid (el del Brillant) i surt una mica més barat.\nEntrepà Bologna Grosso de Santo Porcello\nQuè porta? Mortadel·la, pesto de pistatxo i formatge, en la 'focaccia' especial de la casa.\nDels creadors del Due Spaghi va arribar el Sant Porcello, un bar d'entrepans italians que vol omplir, segons Toni Pol, l'amo, la "poca cultura de l'entrepà italià que hi ha a Barcelona". El pa és la clau del seu triomf i els fan a mida perquè aguanti receptes com aquest Bologna Grosso: una meravella amb pesto de pistatxo, mortadel·la de veritat, un suau formatge scamorza fumat i oli balsàmic, un mos aromàtic i substanciós que dispara el plaer a l'onze. Recalco que la diferència entre menjar mortadel·la italiana de Bolonya de la bona i la que et trobes al súper, és la diferència entre una gamba fresca de Roses i les de l'arròs tres delícies congelat.\nQuè porta? Pastrami de llengua de vedella, mostassa d'herbes i pa de motlle.\nRafa Peña (Gresca) va obrir el Torpedo, un bar d'entrepans d'alta envergadura que ho peta amb exemples com aquest bikini de pastrami de llengua, en el qual res és el que sembla, sinó que és molt millor: la carn és suau llengua de vedella marinada com pastrami i a la planxa (que no us faci yuyu, és deliciosa) amb pa de motlle de croissant de Triticum i mostassa d'herbes. Amb el formatge fos, les herbes de la carn i la mantega del pa, això és un melós i gairebé dolç cant a la vida.\nEntrepà de 'porchetta' de La Porca\nQuè porta? 'Porchetta' en pa de coca i mil coses delicioses.\nA La Porca tot és bo i té bona pinta. De la part creativa s'encarrega Rubén León -publicista reconvertit en taverner- i de la cuina la seva mare, amb un receptari adaptat dels anys en què va servir en un bar de menú i càtering. L'estrella indiscutible és el seu fabulós entrepà de 'porchetta' que elaboren ells mateixos -porc desossat i rostit a baixa temperatura durant quatre hores, amb herbes mediterrànies- amb ceba marinada amb llima, pesto vermell de cacauets i una maionesa de tomàquet sec amb suc de la cocció, embolicat tot en pa de coca cruixent. Dir que és bo és com dir que Maradona era un futbolista decent.\nEntrepà d'ou i 'pulled pork' de The Egg Lab Street\nQuè porta? Ou de Calf, 'pulled pork', cheddar, enciam i tomàquet en panet d'hamburguesa\nEn contraposició a les 'dark kitchens', The Egg Lab és una cuina oberta amb dues petites barres per esperar o menjar. Han trobat un nínxol en el disputadíssim món de l’entrepà, i l’han omplert amb mestria: són l’únic local d’'egg sandwich', inspirats en els Estats Units. Però això és artesania pura, comparat amb els 'bacon-egg' rolls indigestos que recordo de NYC.\nAquí hi trobareu entrepans amb receptes de 'street food' coronades per ous frescos de Calaf ferrats o remenats. El resultat és d’una rotunditat melosa de sabor uniforme, que envia un xut de plaer del paladar al cervell. Te n'acabes un, i ja voldries tenir el següent a la mà. Només us diré: 'roll' de porc esqueixat i guisat amb cheddar, ou, enciam i tomàquet. Taquen: per això el terra de l’entrada és de panot Barcelona!\nSandvitx cubà de Matanzas Cuban Street Food\nEn Juan Carlos Vega, cubanoveneçolà, explica que Matanzas és “un restaurant que recrea plats del menjar de carrer cubà, amb bon producte i porcions grans”. L’anèmica caixeta de pollastre amb arròs –sabeu què dic si heu visitat l’illa– es converteix en una box de costella amb barbacoa de guaiaba, arròs congrí i tostones.\nI en un context de quasi extinció del restaurant cubà a Catalunya, proposen un sandwich cubano –porc marinat, pernil, mostassa, cogombre...– deliciós. També porta salami “perquè és la versió que en va fer un pinche italià en un restaurant cubà de Florida la que va tenir més èxit”.\nFoto: La Esquina\nEntrepà de calamars de La Esquina\nQuè porta? Calamars arrebossats amb emulsió de 'furikake' (boníssim condiment japonès), ceba cruixent, piparres i enciam romà en pa brioix.\nUna particular versió de l'entrepà de calamars a càrrec del xef Marc Pérez Arias (Gaig, Sant Pau), que és una explosió de sabors suaus i de contrastos mesurats (vaja, en una dimensió molt llunyana d'aquell totxo en pa xicletós que és a vegades el 'bocatacalamares' arquetípic). Pérez ha reorientat la carta cap als entrepans gurmet –i les amanides, i les tapes bones, i els postres casoloans, i...– i creieu-me, val tot molt la pena.\nEntrepà Fat Cow de Ruar Street Food\nQuè porta? Costella de vedella rostida en pa de brioix\nEl xef brasiler Fabio Souza ha ideat barbaritats com l’estrella de la casa: la Fat Cow, un entrepà amb quasi mig quilo de costella de vedella –feta durat 18 hores, el seu os dins l’entrepà, que extreus sense esforç!– que porta maionesa casolana, formatge californià Monterey Jack i ceba confitada. És un entrepà de 15 euros, el més car de la carta, però és una meravella de suculència i sabor que et deixa exhaust (mira que servidor és de vida, i per mi és plat i mig).\nEntrepà de 'pulled pork' de Chivuo's\nQuè porta? 'Pulled pork', amanida de col i salsa barbacoa.\nDe genolls davant aquesta gent: ells van ser els qui van introduir el 'pulled pok' i el concepte d'entrepà de porc esfilagarsat a la barbacoa a Barcelona. Dos veneçolans amb experiència als Estats Units i en l'alta cuina catalana serveixen entrepans de receptes americanes -més enllà de l'hamburguesa- i cervesa artesana local. Un exemple: el portentós 'pulled pork', porc rostit amb espècies durant setze hores amb salsa barbacoa casolana i una amanida de col que dona el toc agre just a la dolçor i melositat del porc.\nEntrepà de pollastre fregit de Fat Schmuck\nQuè porta? Pollastre fregit i arrebossat estil meridional, amb torrada francesa artesana i maionesa de coriandre.\nEls valors afegits d'aquest local són molts: per començar, una espectacular terrassa quasi particular. I per descomptat, una cocteleria i una carta d'entrepans (pantagruèlics) de nivell estratosfèric. Una barbaritat com el Chicken Sammy –pollastre fregit i arrebossat estil 'southern', amb torrada francesa artesana, cogombres confitats i maionesa de cilantre– és una delícia que et desencaixa les mandíbules i t'omple de goig.\nEntrepà de 'pulled pork acebichat' de Bar Centro\nQuè porta? Porc esfilagarsat i macerat, en pa casolà amb farina ecològica de cervesa negra\n"El futur del menjar popular és la fusió del 'street food' de tot el món", diu Carlos Gremone, un cuiner veneçolà que amb la publicista Debora Schneider va reconvertir un bar de menú en una entrepaneria top. Gremone ha recorregut mig món i cadascun dels seus plats -hamburguesa de vedella i pollastre ecològics, 'pulled pork', una opció vegetariana, amanides ...- neix d'hores d'afinació. Proveu el 'pulled pork' amb toc de cebiche i ho entendreu. Un sucós rostit de porc amb deu hores de cocció lenta, macerat en lima, coriandre, ceba de Figueres i la salsa de la casa.\nEntrepà de mandonguilles del Bar Bodega Can Ros\nQuè porta? Mandonguilles a la jardinera en pa de barra.\nAixò és un celler de tota la vida (dels primers de Barcelona que va repartir gel!) on tant pots esmorzar de forquilla com fer el cafetó assegut amb el diari, o recarregar les piles amb un menú potent. Tot és d'alt voltatge gastronòmic en la seva mesura, la de celler clàssic de barri. Començant pel seu entrepà de mandonguilles, de proporcions mítiques: el farcit és, ni més ni menys, que un substanciós guisat de mandonguilles a la jardinera, amb els seus pèsols i tot. No cal pa amb tomàquet si tens un poderós sofregit. Les empresona un pa de barra excel·lent, cruixent i alveolat, que em fa l'efecte que és del proper Forn Europa.\nEntrepà 'vada pav' de Mirch Indian Garito\nQuè porta? Bunyol de patata i barroca salsa índia en un brioix de mantega artesà.\nIvan va obrir el Mirch -adaptació de 'Mirchi' a l'anglès, pebre, dos minuts abans del que ja sabeu– al febrer de l'any 2020. I és hereu de la primera família que va obrir un restaurant de cuina índia a la ciutat. De fet, la meitat del que trobaràs aquí és menjar vegetarià, i destaca com a exemple de 'street food' el 'vada pav', un especiat entrepà de bunyol de patata que ell ha gurmetitzat amb pa de forn Cloudstreet i una salsa excepcional: de iogurt amb comí, barrejada amb un chutney de menta i coriandre i un de tamarinde. Un mos tant equilibrat com cremós, fresc i àcid. El pa és un brioix de mantega de Cloudstreet, fet a mida (i hi ha versió carnívora de l'entrepà, amb contra cuixa desossada de pollastre al forn tenduri.\nEntrepà de pollastre fregit de La Gringa\nQuè porta? Pollastre arrebossat a l'estil del sud d'Estats Units, amanida de col i salsa de 'chipotle'.\nLa furgoneta Eureka, de Gastón i Priscilla, pionera de l'food-Truckin ', es va posar en marxa el 2013 i ara està encastada en un costat de la plaça Reina Amàlia. El restaurant, que Gastón defineix com un "diner californià", és tan pulcre, angulós i minimalista com la reurbanitzada plaça, abans un forat negre. És un lloc impol·lut on acabes amb les mans empastifades. El seu entrepà de pollastre és una bomba: pollastre fregit i arrebossat, 'coleslaw' amb llima, cogombres i salsa de 'chipotle' i mel, en brioix. Per menys de 12 euros, porten una generosa ració de patates al forn amb chimichurri i una bona amanida de fulla de roure. L'entrepà dispara instantàniament els receptors de plaer i perviu el record a la gola una bona estona després.\nEntrepà de pop de Pescadea\nQuè porta? Pop, ricotta i salsa d'anxoves en un pa amb tinta de sípia.\nLa Noemí i la seva mare, la Mamma Pia, naturals de Torí, han ancorat a l'Eixample el Pescadea Fresh Fish Panini, un lloc de 'paninos' de peix per plantar cara al sobreexplotat mercat carnívor d'hamburgueseries de Barcelona. Les seves armes són imponents: peix fresc de Vilanova, ingredients de proximitat i especialitats italianes, pa artesà i receptes divertides que demostren que el peix va de meravella com a part fonamental d'un entrepà. Tenen vuit entrepans dedicats a diferents llocs italians, i cada recepta incorpora, almenys, un ingredient d'aquesta zona. El Pompei és una meravella: pop cuinat al buit, després marcat en planxa amb all i julivert, i que va acompanyat de ricotta fresca, pebrots rostits i salsa d'anxoves.


All Verd, migdies sans, econòmics i deliciosos | ets el que menges\nAll Verd, migdies sans, econòmics i deliciosos\nEntrar a la botiga l’All Verd de menjar per emportar que la Marta Gil ha muntat a la part alta de l’esquerra de l’eixample és un plaer en tots els sentits.\nInici › Restaurants\t17 d'octubre 2014 | Actualitzat el 16 de desembre 2016 per Montse Reus\nPel paladar, perquè els productes que fa servir a la cuina són d’una qualitat excel·lent. El bufet és 100% ecològic, de temporada i fresquíssim, perquè el seu proveïdor –un pagès del Gironès– li porta fruita i verdura cada setmana.\nPel tracte. La Marta és una dona convençuda del què fa, bona cuinera de tota la vida que s’ha format amb la Isabel Celma, la Mercè Brunés i altres referents del sector de la cuina naturista. És amable, simpàtica i omple d’alegria i això és nota en els plats que prepara amb molt d’amor, dedicació i imaginació.\nPel preu, ja que és una opció molt econòmica per menjar saludable. Els preus van des dels 4,2 € que costa la safata mitjana de 0,6 l que podem omplir amb tot el que vulguem del bufet, fins als 5,95 € del combinat de safata gran amb una empanada, o els 7,95 € de la safata mitjana més un plat de proteïna vegetariana (estofat de seitan, hamburguesa vegetal, tofu marinat, etc.).\nImatges de l’interior de la botiga i les delicioses “empanades”\nA la botiga, el bufet està repartit en dues seccions que podem combinar com vulguem:\nA la primera hi ha tot tipus d’amanides (grega, caprese, de llenties, d’alvocat…) i de condiments per afegir un toc de sabor al plat (tàrtar d’algues que els àngels hi canten, un hummus insuperable, llavors de gira-sol, de sèsam, tomàquets secs eco…).\nA la segona hi trobem plats cuinats el mateix dia: plats de pasta ecològica farcida de carbassó o de ricotta o d’espinacs; cereals cuinats al punt com la quinoa amb verdures, el búrgul amb seitan, l’arròs integral amb bròquil. També hi ha saltats de verdures de temporada amb llegums eco i amb bolets quan n’és temporada. I el meu preferit sense cap dubte: els espaguetis fets amb carbassó cru macerats amb llimona i tomàquets secs, que li donen un toc sorprenent. Sabeu què és per a una persona que té problemes amb el gluten poder tornar a menjar un plat de “pasta” després d’anys? Doncs un plaer infinit que, gràcies a la Marta, he pogut gaudir.\nA més, a l’entrada de la botiga hi ha un mostrador molt extens d’empanades d’elaboració artesanal, amb una varietat amplíssima d’aquesta alternativa saludable a l’entrepà. Tenim tant opcions vegetarianes (formatge blau i nous, ceba caramel·litzada i mozzarella, espàrrecs amb formatge d’ovella) com omnívores (vedella picant i albergínia, vedella i carbassa).\nPart del bufet de freds i els famosos espaguetis de carbassó\nLa Marta té cura en tots els detalls del procés perquè sigui tan ecològic i saludable com sigui possible: tota la vaixella és biodegradable i els coberts són de fusta. El pa el compra en un obrador proper que només fa servir farines ecològiques i llevat mare. Podeu amanir els plats amb productes 100% ecològics i d’altíssima qualitat (gràcies a l’All Verd he descobert el sabor sorprenent de l’oli de llavors de carbassa). També hi ha ampolles de litre d’oli d’alta qualitat que podeu afegir a plaer i, a més, sal de sèsam, sal de l’Himàlaia, espècies, vinagre d’umeboshi, de poma…\nI finalment, a la mateixa botiga podeu adquirir tot tipus de productes ecològics: des de superaliments, fins a cosmètica ecològica, passant per vins biodinàmics i farines ancestrals de productors locals.\nSi ets socis de l’etselquemenges a l’All Verd ara tens una empanada de regal amb la compra d’una safata gran del bufet. Clica aquí\nVillarroel 204, Barcelona,\n93 676 17 37\nHorari de botiga d’11 a 20.30 – bufet lliure a partir de les 12.00 fins a les 16.00


Cicle 'Barcelona Districte Cultural': Espectacle "Mal Martínez. Humor i hòsties" , a càrrec de Marc Martínez | Guia BCN: agenda d'activitats, directoris i cursos de Barcelona Cicle 'Barcelona Districte Cultural': Espectacle "Mal Martínez. Humor i hòsties" , a càrrec de Marc Martínez\nCicle 'Barcelona Districte Cultural': Espectacle "Mal Martínez. Humor i hòsties" , a càrrec de Marc Martínez\nUna passejada pel Raval de mitjans dels anys 70 i 80 de la mà d'un nen que hi va viure i s'ha fet gran. Una crònica feta des de l'amor a un barri on havies de créixer massa ràpid, perquè els carrers es podien convertir en un atzucac del qual podies sortir amb unes quantes hòsties i sense cartera. Un recorregut històric i vital fet des de les experiències viscudes pel Marc Martínez, però en el qual bona part d'una generació podrà sentir-s'hi representada. Un tomb farcit de música i humor per uns anys que la distància ha fet entranyables.\nUn espectacle per a qualsevol que estigui disposat a mirar el nostre passat més proper des de la veritat, amb una mirada de complicitat i un somriure als llavis.\nBarcelona Districte Cultural us convida a gaudir d'algunes de les millors propostes de música, teatre, dansa i circ fetes a la ciutat en un circuit que viatjarà per diferents centres cívics i altres equipaments de proximitat en dues edicions l'any: a la primavera i a la tardor.


reunions nadal Archives - El bloc d'Uvinum\nEtiqueta: reunions nadal\nS’acosten dies de tiberis. Tantes festes fan que mengem molt més en una setmana que en molts altres dies durant l’any. Un dels consells que donem és no deixar-se arrossegar per tants àpats llargs i tastar una mica de tot, però sense passar-nos. És millor optar per la qualitat que per la quantitat.\nUna de la raons del perquè mengem molt més en aquestes festes nadalenques és per les reunions socials al costat d’altres persones. El fet, i de vegades obligació, d’anar o bé rebre visites, convida a menjar més del normal.\nEl folklore i història de cada país és aquí important perquè, en moltes reunions, els àpats es converteixen en eixos centrals de tradicions. Tot gira al voltant d’una taula, les benvingudes, les reunions, les xerrades, els actes religiosos, els pagans, i des de molt antic, els millors menjars són destinats a les grans celebracions.\nAlhora, qui menja i va a una celebració de convidat, no vol quedar malament davant l’amfitrió i el normal és acabar menjant pràcticament tot el que ens donin. Alguns per costum, altres per golafreria, altres per l’afany de tastar coses noves…\nEncara que resulti una mica trivial, algunes persones mengen més en festes perquè el menjar és gratis. Sí, el fet d’anar a un altre lloc i ser convidat permet de “passar-se” perquè sabem que això no ens costarà res. Per això, algunes persones mengen més quantitat i varietat d’aliments que en altres ocasions.\nAquesta teoria també ve, d’una banda, per tradició. Antigament, durant els dies de la setmana es menjava bastant poc i de forma escassa, perquè els aliments d’alta qualitat no solien abundar. De manera que quan hi havia una celebració s’aprofitava per treure aquelles ampolles de vi o cuinar els millors aliments que s’havien guardat durant molt de temps.\nAgustí Torelló Mata Brut Reserva 2011\nCompra Agustí Torelló Mata Brut Reserva 2011


Una habitació molt pràctica per tenir l'ordre sota control. Aquesta composició de dormitori està composta pel capçal Romy que incorpora joc de llums per crear un ambient relaxant. Estructura de llit amb quatre calaixos amb gran capacitat d'emmagatzematge i dues tauletes de nit de dos calaixos. Acabat de l'habitació combinat per roure nòrdic i pardo en frontal calaixos.\n- Dormitori acabat en Melamina nordico i Pardo.\n- Capçal, llit, i tauletes en acabat nordico. Extrem capçal, calaixos interiors, llit i costats calaixos tauletes en acabat Pardo.\n- Incorpora en el capçal kit de joc de llums Romy amb interruptor tàctil.\n- Extructura de llit modelo Amber per a somier de 150x190cm.\n- Agafador interior per a l'obertura en calaixos de tauletes.\nCodi de producte 2724\nDormitori Doria https://www.kibuc.com/2963114-large/dormitori-doria.jpg

Acabats de producte

- Dormitori acabat en Melamina nordico i Pardo.
- Capçal, llit, i tauletes en acabat nordico. Extrem capçal, calaixos interiors, llit i costats calaixos tauletes en acabat Pardo.
- Incorpora en el capçal kit de joc de llums Romy amb interruptor tàctil.
- Extructura de llit modelo Amber per a somier de 150x190cm.
- Agafador interior per a l'obertura en calaixos de tauletes.
- El preu no inclou somier, matalàs i Xifonier.

Descripció de la col·lecció

En la col·lecció de dormitoris Doria trobaràs totes les claus per dissenyar un espai únic, relaxant i confortable. Capçals de diferents estils, llits amb calaixos, tauletes, armaris i còmodes per tenir-ho tot organitzat. Una col·lecció molt versàtil amb un estil inspirat en un estil natural amb tendències urban. Kibuc t'ofereix una gran modularidad perquè triïs el dormitori que millor s'adapta a tu. Consulta totes les opcions al catàleg o en les nostres tendes.

Manteniment de la col·lecció

Netejar el moble sempre amb un drap net no abrasiu i sense humitejar. Evitar l'exposició directa del sol i altes temperatures.

Mides producte

Dissenyador:Equipo creativo Kibuc

Catàleg DORIA

  Veure
catàleg

 KIBUC dormitoris-complets 1929 EUR in_stock\nhttps://www.kibuc.com/ca/dormitoris-complets/2724-dormitori-doria.html 2724 Dormitori Doria Una habitació molt pràctica per tenir l'ordre sota control. Aquesta composició de dormitori està composta pel capçal Romy que incorpora joc de llums per crear un ambient relaxant. Estructura de llit amb quatre calaixos amb gran capacitat d'emmagatzematge i dues tauletes de nit de dos calaixos. Acabat de l'habitació combinat per roure nòrdic i pardo en frontal calaixos. https://www.kibuc.com/2963114-home_default/dormitori-doria.jpg 1929 instock KIBUC 1929 1594.2149 0 0/DORMITORIS /DORMITORIS/DORMITORIS COMPLETS


Els Claretians reben una quinzena de correus de testimoni...\nLa porta del col·legi Claret de Barcelona. / D.C.\nUn exalumne denuncia que Francesc Figueras li va tocar els genitals i nous testimonis amplien les acusacions a un antic conserge del col·legi Claret\nper David Cobo 26 de febrer de 2019 23:05\nNo és el mateix enviar un missatge anònim a les xarxes socials que dirigir-se a un canal oficial i explicar un cas de possibles abusos sexuals en primera persona, menys encara quan cal enviar-lo a la institució a la qual pertany el presumpte abusador. Tot i això, els exalumnes del col·legi Claret han mantingut el pols i han enviat una quinzena de correus electrònics a la bústia que els missioners van obrir per capejar les acusacions sobre el Francesc Figueras. La xifra és molt similar a la dels missatges acusadors que s'han fet públics a Twitter, on Pau Bosch va iniciar una cadena de confessions de presumptes abusos per part del sacerdot dels claretians.\nLa xifra, a la qual ha tingut accés el TOT Barcelona, reuneix testimonis del comportament del conegut com a 'pare Figueras' tant a les aules del col·legi com a les excursions lluny de l'escola. Precisament a les escapades de final de curs és on s'han acumulat més històries acusadores. Segons diversos exalumnes, Figueras hauria tret profit de ser el responsable de la farmaciola per convidar els nens a la seva habitació, fer-los despullar i, en alguns casos, escampar-los crema per tot el cos o magrejar-los amb l'excusa d'eixugar-los després d'una dutxa. Fins i tot, un dels testimonis arriba a concretar que Figueras li hauria tocat els genitals mentre es satisfeia també a ell mateix.\nÉs el cas del Jordi, que no recorda si cursava primer o segon d'EGB –tindria 7 o 8 anys– quan va participar en una excursió escolar a una mena de refugi. Segons explica el mateix exalumne a aquest diari, tot va començar durant els preparatius per passar una de les nits. Els nens s'acumulaven en un sol espai i dormien l'un al costat de l'altre. El Jordi, com la resta dels seus companys, va agafar posició a la sala i es preparava per anar a dormir quan el 'pare Figueras' el va fer canviar de lloc per posar-lo al seu costat. "Recordo que èrem jo, ell, la paret i, més enllà, quedaven la resta d'alumnes", narra l'antic estudiant de l'escola Claret. El següent que recorda és despertar-se de matinada amb la mà del sacerdot als seus genitals, "i també s'estava tocant ell mateix", afegeix totalment segur. "Va passar una bona estona i no li va importar que jo em despertés, ja que vaig vaig quedar paralitzat", segueix. Després d'un període de temps impossible de concretar pel testimoni, el sacerdot va acabar els tocaments.\nEl Jordi –que frega els 50 anys– assegura que ho ha tingut present durant tota la vida. "No tinc un trauma, però ho porto a dins", diu. Més encara quan han començat a fer-se públics els casos de col·legis cristians on s'han comés abusos. "Des de la irrupció dels cas dels Maristes se'm va remoure alguna cosa a dins i necessitava explicar la meva experiència, però quan ja em sentia preparat, el Pau Bosch se'm va avançar", explica.\nEll és un dels que no ha enviat cap correu als Missioners Claretians de Catalunya perquè ho considera inútil. Creu que el fet que l'escola hagi portat les denúncies a la fiscalia no servirà per fer justícia per la dificultat de provar els casos i perquè aquests han prescrit.\nNo hi havia un registre estricte d'on i quan feia classes Frances Figueras, sinó que podia fer-les de manera lliure\nTot i així, la majoria de casos denunciats no són tan greus com el del Jordi i entrarien en la categoria d'abusos de menor intensitat dirigits específicament a nois i estesos en un període de temps ampli. N'hi ha casos dels anys 70 i d'altres dels 2000. Molts simplement recriminen que es van sentir intimidats davant la mirada perturbadora de Figueras quan es dutxaven despullats. D'altres narren unes estranyes classes en què se'ls preguntava quina pornografia miraven, com tenien el penis o si volien anar a unes excursions a la muntanya sense més professors que el 'pare Figueras'. Més d'un usuari ha denunciat la incomoditat que van sentir davant la insistència del sacerdot en aquelles escapades, quan els reiterava fins a la sacietat que es traiessin el banyador per remullar-se als rius i gorgs. Sobre aquestes mateixes expedicions, una alumna ha denunciat a Twitter que Figueras no permetia que hi anessin nenes.\nAixí, tot i el gruix de denúncies acumulades els darrers dies a les xarxes i al correu, els Missioners Claretians mantenen que no havien rebut anteriorment cap notícia del comportament reprovable de Figueras fins que Bosch no ho va denunciar a Twitter. Alhora recorden que van actuar ràpidament, van prohibir a Figueras apropar-se al col·legi Claret –tot i que ja no hi anava gairebé mai– i van adreçar tota la informació a la fiscalia, que finalment ha obert una investigació.\nSegons expliquen fonts del l'escola, ara estan aclarint "quina relació va tenir Francesc Figueras amb el col·legi Claret durant la seva carrera laboral". Un procés difícil, ja que, en ser part dels missioners, no se'l contractava com a professor i no hi havia un registre estricte d'on i quan feia classes, sinó que podia fer-les de manera lliure si així ho volia. La seva especialitat, tal com repeteixen la majoria de testimonis, era fer classes de religió.\nNous testimonis acusen un conserge de fer tocaments als genitals de nenes petites\nDe moment, el que es dona per segur és que va ser director del Claret barceloní des del curs 1978-79 fins al 1989-90. Abans, havia estat al centre homònim de Sabadell i entre el 1990 i el 1992 va estar-s'hi a Valls, substituint un altre membre dels claretians que va marxar a viure a Barcelona per complir la funció pel que havia estat escollit dins del govern provincial dels capellans. Des de llavors, hauria tornat a l'escola barcelonina a fer classes i assistir a totes les escapades fins almenys el 2011, asseguren alguns dels missatges anònims.\nMés enllà del 'pare Figueras': el conserge Jaume\nPerò l'allau de missatges al voltant de Figueras han suposat la fi del silenci no només al voltant del sacerdot, sinó també pel que fa a un conserge que hauria treballat al mateix col·legi als anys 70. Tot i que després s'hi han afegit dues noies més, la primera en explicar-li la seva experiència a Pau Bosch va ser la Núria, que denunciava que "el senyor Jaume" l'havia pressionat contra la paret de la garita i li havia refregat els genitals contra el seu cos.\nEn una conversa amb el TOT Barcelona, la Núria assegura que hi ha detalls que se li escapen, però recorda que ella tindria al voltant de 8 anys quan aquell home gran li va fregar el seu sexe per "la panxa o els pits" a l'infermeria de la consergeria. Va quedar immòbil, va sentir una "repugnància horrorosa" i va marxar, però mai ha oblidat el senyor Jaume, que "sempre vestia amb una bata blava". Tot i haver passat els anys, la Núria planteja que potser la seva vida sexual s'ha vist condicionada per aquell incident.\nTanmateix, hi ha un presumpte cas encara més greu. Una antiga alumna, que no vol donar detalls personals, concreta a Twitter que el conserge li hauria tocat els genitals, també a l'infermeria. "Com que havia d'atendre gent a la finestreta, ell seia darrere de la taula i jo estava de peu al costat. Mentre atenia la gent, em tocava la vulva", diu l'exalumna, que acaba remarcant que pensar en aquella experiència li fa sentir "fàstic i vergonya".\nFonts del Missions Claretians de Catalunya expliquen a aquest diari que, al contrari que Figueras, aquesta persona "no té cap relació amb la institució" i que ara no es pot prendre "cap determinació" més enllà de posar a disposició de la fiscalia tota la informació que s'està publicant. De fet, podria ser que alguns dels quinze correus tractin del porter, ja que les mateixes fonts es limiten a concretar que tots els emails rebuts expliquen situacions de persones que ja han quedat acusades a les xarxes socials. Com a contrapunt, des dels claretians afegeixen que també han rebut missatges de suport al 'pare Figueras'.\nAgressions sexuals Gràcia Barri del Camp d'en Grassot i Gràcia Nova escola


Anarquisme, poder, classe i transformació social. – Embat – Organització Llibertària de Catalunya\nA baix ia l’esquerra:\nPrimerament, se sustenta que l’anarquisme constitueix una ideologia, sent aquesta definida com un “conjunt de pensament i acció fonamentat en preceptes ètics que orienta comportaments polítics col·lectius, pautats en estratègies determinades. Similar a la doctrina política, posseeix relacions amb la teoria, mes no es limita a ella”. (Corrêa, 2012, p. 80) La ideologia es distingeix de la teoria, en el sentit que la segona està relacionada al coneixement de la societat i la primera a les intervencions que es realitzen sobre ella; per tant, l’anarquisme es caracteritza més pels seus elements ideològics-doctrinarios que per qüestions teòric-metodològiques.\nAquesta distinció és substantiva, doncs assumeix que la unitat i la coherència històrica de l’anarquisme està relacionada als seus principis polític-ideològics i no als mètodes d’anàlisis i les teories socials que han estat utilitzats pels anarquistes per a la interpretació de la realitat; conforme se sustenta, en el camp teòric, els anarquistes han utilitzats diferents eines, profundament connectades amb el temps i l’espai en què van ser i són produïdes.\nDiscutint-se la definició de manera més detallada, s’argumenta que hi ha un conjunt relativament fix de deu principis polític-ideològics que es mantenen, contínua i permanentment, entre els anarquistes, i que constitueixen les bases fonamentals d’aquesta definició d’anarquisme. Tals principis són:\n1) Ètica i valors. La defensa d’una concepció ètica, capaç de subsidiar crítiques i proposicions racionals, pautada en els següents valors: llibertat individual i col·lectiva; igualtat en termes econòmics, polítics i socials; solidaritat i suport mutu; estímul permanent a la felicitat, la motivació i la voluntat. 2) Crítica de la dominació. La crítica de les dominacions de classe – constituïdes per l’explotació, coacció física i dominacions polític-burocràtica i cultural-ideològica – i d’altres tipus de dominació (gènere, raça, imperialisme, etc.) 3) Transformació social del sistema i del model de poder. El reconeixement que les estructures sistèmiques fonamentals en diferents dominacions constitueixen sistema de dominació i la identificació, per mitjà d’una crítica racional, fonamentada en els valors ètics especificats, que aquest sistema ha de ser transformat en un sistema d’autogestió. Per a això es torna fonamental la transformació del model de poder vigent, d’un poder dominador, en un poder autogestionari. En les societats contemporànies, aquesta crítica de la dominació implica una oposició clara al capitalisme, a l’Estat i a les altres institucions creades i sustentades per al manteniment de la dominació. 4) Classes i lluita de classes. La identificació que, en els diversos sistemes de dominació, amb les seves respectives estructures de classes, les dominacions de classe permeten concebre la divisió fonamental de la societat en dues grans categories globals i universals, constituïdes per classes amb interessos irreconciliables: les classes dominants i les classes dominades. El conflicte social entre aquestes classes caracteritza la lluita de classes. […] Altres dominacions han de ser combatudes concomitantment a les dominacions de classe, sent que la fi de les últimes no significa, obligatòriament, la fi de les primeres. 5) Classisme i força social. La comprensió que aquesta transformació social de base classista implica una pràctica política, constituïda a partir de la intervenció en la correlació de forces que constitueix les bases de les relacions de poder vigents. Es busca, en aquest sentit, transformar la capacitat de realització dels agents socials que són membres de les classes dominades en força social, aplicant-la en la lluita de classes i buscant augmentar-la permanentment. […] 6) Internacionalisme. La defensa d’un clasismo que no es restringeix a les fronteres nacionals i que, per això, es fonamenta en l’internacionalisme, la qual cosa implica, en el cas de les pràctiques al costat dels actors dominats per relacions imperialistes, el rebuig del nacionalisme i, en les lluites per la transformació social, la necessitat de l’ampliació de la mobilització de les classes dominades més enllà de les fronteres nacionals. […] 7) Estratègia. La concepció racional, per a aquest projecte de transformació social, d’estratègies adequades, que impliquen lectures de la realitat i l’establiment de camins per a les lluites. […] 8) Elements estratègics. Encara que els anarquistes defensin estratègies diferents, alguns elements estratègics són considerats principis: l’estímul a la creació de subjectes revolucionaris, mobilitzats entre els actors que constitueixen part de les classes socials concretes de cada època i localitat, les quals donen cos a les classes dominades, a partir de processos que inclouen a la consciència de classe i de l’estímul a la voluntat de transformació; l’estímul permanent a l’augment de força social de les classes dominades, de manera que permeti un procés revolucionari de transformació social; la coherència entre objectius, estratègies i tàctiques i, per això, la coherència entre finalitats i mitjans i la construcció, en les pràctiques d’avui, de la societat que es vol pel demà; la utilització de mitjans autogestionaris de lluita que no impliquin la dominació, sigui entre els propis anarquistes o en la relació dels anarquistes amb altres actors; la defensa de la independència i de l’autonomia de classe, que implica l’oposició a les relacions de dominació establertes per partits polítics, Estat o altres institucions o agents, garantint el protagonisme popular de les classes dominades, la qual cosa ha de ser promogut per mitjà de la construcció de la lluita per la base, des d’abaix cap amunt, incloent l’acció directa. 9) Revolució social i violència. La cerca d’una revolució social, que transformi el sistema i el model de poder vigents, sent que la violència, com a expressió d’un nivell de major tensió de confrontació, s’accepta, en la majoria dels casos, per ser considerada inevitable. Aquesta revolució implica lluites combatives i canvis de fons en les tres esferes estructurades de la societat i no es troba dins dels marcs del sistema de dominació actual – està més enllà del capitalisme, de l’Estat, de les institucions dominadores. 10) Defensa de l’autogestió. La defensa de l’autogestió que fonamenta la pràctica política i l’estratègia anarquista constitueix les bases per a la societat futura que es desitja construir i implica la socialització de la propietat en termes econòmics, l’autogovern democràtic en termes polítics i una cultura autogestionària. […] (Corrêa, 2012, p. 143-147)\nEn tercer lloc, s’argumenta que l’anarquisme posseeix debats interns rellevants, que formen les bases per a l’establiment dels seus corrents. Les diferents posicions teòriques no constitueixen fonaments per a la definició dels corrents anarquistes, vist que no serveixen per definir el propi anarquisme. En les crítiques dels anarquistes a la dominació, no hi ha debats rellevants. En la seva defensa de l’autogestió, hi ha quatre debats fonamentals: mercat autogestionari versus planificació democràtica, col·lectivisme versus comunisme, articulació política pel local de residència o de treball, límits i possibilitats de la cultura; així i tot, s’afirma que aquests debats són secundaris en relació als debats estratègics.\nDins de les diferents estratègies dels anarquistes, es presenten quatre debats, que són els més rellevants, per raó de la seva continuïtat i permanència històrica, així com per la major falta d’acord entre els anarquistes: posicions favorables i contràries a l’organització, sent que entre els anarquistes organitzacionistes, hi ha diferents concepcions d’organització en el nivell de masses, incloent l’articulació comunitària i sindical, i diferents concepcions sobre l’organització específica anarquista; posicions favorables i contràries als guanys de curt termini (reformes), prenent en compte la seva contribució o no per a la revolució; posicions diferents en relació al context d’ús i la funció de la violència, considerant si ella ha de respondre a moviments de masses ja establerts o si es pot funcionar com un “gatell” generador d’aquests moviments; posicions diferents en relació al model d’organització específica anarquista, un debat transversal als altres.\nLa definició dels corrents anarquistes és establerta en funció dels tres primers debats estratègics. L’anarquisme de masses, històricament, defensa a l’organització en diferents nivells, sosté que, depenent de la manera com van ser conquistades, les reformes poden conduir a la revolució, i afirma que la violència ha d’enfortir moviments ja establerts; les dues estratègiques més conegudes d’aquest corrent són el sindicalisme revolucionari i l’anarco-sindicalisme. L’anarquisme insurreccionalista, històricament, s’oposa a l’organització estructurada, es contraposa a les lluites per les reformes i considera que la violència ha de funcionar com un gatell per generar moviments revolucionaris.\nL’argument fonamental d’aquest article és que la mateixa coherència de l’anarquisme, que es pot verificar en els seus principis polític-ideològics, existeix en la posició dels anarquistes sobre els temes poder, classe i transformació social; mentre, perquè això pugui ser demostrat, és fonamental extrapolar la problemàtica semàntica que implica als termes en qüestió i analitzar el contingut històric de les posicions anarquistes.\nLa discussió del poder en l’anarquisme ha estat perjudicada pels problemes semàntics, que – conforme afirma Tomás Ibáñez, en el seu rigorós estudi sobre el tema, que pren en compte més de 300 obres – no es restringeix als estudis anarquistes:\nEl fet que els investigadors de les relacions de poder seguiran, després de tants anys, dedicant part important dels seus esforços per esclarir i depurar el contingut de la noció de poder, el fet de no haver-hi un acord mínimament generalitzat sobre el significat d’aquest terme i el fet de les polèmiques es donaran més sobre les diferències de conceptuació que sobre les operacions i resultats aconseguits a partir d’aquestes conceptuacions, tot això indica clarament que la teorització sobre el poder es troba, en algun moment, amb un obstacle epistemològic que li impedeix progressar. (Ibáñez, 1982, p. 11)\nLa falta de significació comuna en relació al terme poder i l’obstacle epistemològic als quals es refereix Ibáñez es fa notar, també entre els propis anarquistes clàssics, complicant la realització d’una discussió qualificada del poder en l’anarquisme. Bakunin (1998, p. 100) emfatitza que “qui parla de poder polític, parla de dominació”; Kropotkin (1970a, p. 189) afirma que “en la mesura que els socialistes constituirien un poder en la societat burgesa i en l’Estat actual, el seu socialisme morirà”; Malatesta (2008, p. 183; 200) critica als socialistes autoritaris afirmant que ells “es proposen la conquesta del poder” per emancipar al poble, que això significa, utilitzar el “mateix mecanisme que avui ho té esclavitzat” i, com a proposta llibertària, suggereix la “abolició del govern de tot poder”.\nPer als anarquistes clàssics, el terme poder està, en pràcticament tots els casos, associat a l’Estat i/o la dominació. A més d’això, ells tracten, moltes vegades, com a sinònims els termes de poder, dominació i autoritat. Mentre, el poder ha de ser conceptuat tan solament com a dominació o Estat? Poder, dominació i autoritat són sinònims? Es Respon que no, en tots dos casos.\nEs pot dir que la posició hegemònica en l’anarquisme, fins als anys 1970, i que encara existeix en l’actualitat, és la que els anarquistes són contraris al poder, comprendre-ho com a sinònim de dominació i/o d’Estat. Posicions com la de Patrick Rossineri (2011, p. 19-20) van ser, i encara són, relativament comuns: “tota la teoria anarquista es funda com una crítica al poder i als efectes que ell produeix”. I més encara: “Els anarquistes mai van proposar el poder popular, ni el poder per a una classe. […] Quan existeix simetria i reciprocitat en una relació social, és perquè la relació de poder deixa d’existir.” Tals posicions, extretes d’una anàlisi en gran mesura superflu i semàntic, van ser responsables, en alguns moments històrics, pel rebuig d’anarquistes de la política, de la intervenció real en el joc de forces de la societat, acabant per reassignar-los al paper d’observadors crítics de la realitat, sense condicions d’intervenir en ella.\nMentre, aprofundint l’anàlisi i extrapolant els aspectes semàntics, es pot afirmar, com es ve fent més emfàtica i clarament en els últims 40 anys, que no sembla acceptable, tal com afirma Ibáñez (2007, p. 42), “considerar que la relació del pensament llibertari amb el concepte de poder solament pot ser formulada en termes de negació, d’exclusió, de rebot, d’oposició i fins i tot d’antinòmia”. Ibáñez (2007, pàg. 42-44) considera, encara, que les innombrables definicions de poder poden ser agrupades en tres grans abordatges: 1) del poder com a capacitat, 2) del poder com a asimetria en les relacions de força, i 3) del poder com a estructures i mecanismes de regulació i control. Prenent en compte aquests tres abordatges. Ibáñez afirma: “existeix una concepció llibertària del poder, i és fals que aquesta havia de constituir una negació del poder”\nExemples històrics són abundants per demostrar que els anarquistes mai es van opossar a la noció que les persones, grups i classes socials posseeixen capacitat de realitzar alguna cosa; que la societat és composta per diverses forces en joc i que, si busquen una transformació social, els anarquistes han d’estimular el creixement d’una força determinada que sobrepassi les forces enemigues, llavors preponderants en el camp social; que, al mateix temps en què s’oposen a les estructures i al mecanisme de regulació i control autoritaris, els anarquistes proposen unes altres, de base llibertària, que constitueixen els fonaments de la societat futura que proposen.\nBakunin (2009, p. 34) afirma que “l’ésser humà més ínfim representa una minúscula fracció de força social”. Kropotkin (1970b, p. 69) emfatitza: força – i una gran quantitat de força – és necessària per prevenir als treballadors d’apropiar-se d’allò que consideren haver estat injustament apropiat per pocs. Malatesta recomana:\nQuan els anarquistes afirmaven estar en contra de el “poder”, esmenta Ibáñez (2007, p. 45), ells utilitzaven el “terme “poder” per referir-se, de fet, a un “cert tipus de relacions de poder”, o sigui, més concretament, al tipus de poder que es troba en les “relacions de dominació”, en les “estructures de dominació”, en els “dispositiu de dominació” o en els “instruments de dominació”, etc.” La crítica anarquista a l’explotació, la coerció, l’alienació, sempre va tenir com a fons una crítica a la dominació de manera general, incloent la dominació de classe a les dominacions de gènere, raça i entre països o pobles (imperialisme).\nEn defensar el federalisme, els anarquistes sustentaven. Segons René Berthier (2011, p. 32), relacions socials forjades per una àmplia participació en els processos decisius, per mitjà d’un sistema en què no hi hagués “ni captació de tot el poder per l’elit (centralisme), ni l’atomització del poder (autonomisme)”. Conforme apunta Frank Mintz (1977, pàg. 26-27), el terme “autogestió” sorgeix solament en els anys 1960 per referir-se, també, a un model organitzatiu recolzat en una àmplia participació popular. Encara que hi havia hagut temptatives posteriors de restringir el federalisme a l’àmbit polític i a l’autogestió a l’econòmic, el fet és que els termes inclouen nocions bastant properes i han estat comunament utilitzats pels anarquistes. La defensa anarquista de la socialització de la propietat privada, de la socialització del poder polític, d’una cultura que reforci aquest projecte, i d’una articulació des d’abaix cap amunt, es fonamenti en una defensa de l’autogestió generalitzada, presa en compte en tots els seus aspectes socials, i que contenen la noció de federalisme.\nDominació i autogestió estan directament relacionades al concepte de poder que serà aquí definit d’acord amb el segon abordatge d’Ibáñez, com a asimetria en les relacions de força. Definir el poder d’aquesta manera permet conceptuar-ho, més específicament, com una relació que s’estableix en les lluites i disputes entre diverses forces socials, quan una(es) força(es) s’imposa a una(es) altra(es); poder i relació de poder funcionen, d’aquesta manera, com a sinònims. (Corrêa, 2011a) El vincle entre la dominació, l’autogestió i el poder es donen per mitjà de la noció de participació; considerant que la participació és establerta per les relacions de poder, ella pot ser major, aproximant-se de la noció d’autogestió, o menor, aproximant-se de la noció de dominació. Dominació i autogestió serien, així tipus-ideals de les relacions de poder, prenent per base un eix de la participació; com més dominador sigui el poder, menor participació; com més autogestionari, major participació.\n“Els extrems constituïts per la dominació i per l’autogestió demarquen, teòricament, les possibilitats lògiques de límits en els processos de participació. Independentment de la possibilitat real o no de fer arribar a un dels tipus ideals, aquests extrems, el que és rellevant és concebre’ls com un model teòric lògic per a la comprensió de les diferents relacions de poder, dels tipus d’aquestes relacions i de les diferents formes de participació que d’elles deriven […] Concebre les relacions de poder dins d’aquests dos extrems, a partir de l’eix de la participació, constitueix un mètode d’anàlisi per a relacions en els diferents nivells.” (Corrêa, 2011a)\nD’acord amb aquest model, l’objectiu dels anarquistes va ser sempre sustentar relacions socials que incorporessin major participació i substituïssin el poder dominador – “dominació, jerarquia, alienació, monopoli de les decisions per una minoria, estructura de classes i explotació” – per poder autogestionario – “autogestió, participació àmplia en les decisions, actors no alienats, relacions no jeràrquiques, sense relacions de dominació, sense estructura de classes i explotació”. (Corrêa, 2012, p. 98)\nTal manera de concebre el poder respon que ell sigui sinònim de dominació i/o de l’Estat. La dominació, segons se sustenta, és un tipus de poder, així com l’autogestió; les relacions de poder poden establir-se incloent una major o menor participació; així, poder no implica, necessàriament dominació. L’Estat és un element central del sistema de dominació i, en totes les seves formes històriques, han implicat relacions de dominació, fonamentalment les de tipus polític-burocràtic i la coerció; d’altra banda, les estructures de poder polític autogestionari, defensades pels anarquistes per a la substitució de l’Estat, també impliquen poder, més no dominació.\nMichael Schmidt i Lucien van der Walt (2009, p. 71; 45; 51) afirmen que l’anarquisme és un tipus revolucionari “de socialisme llibertari que va sorgir en la segona meitat del segle XIX”; segons afirmen, “va ser del moviment i de les associacions de la classe treballadora que l’anarquisme va néixer”. Així, es pot concebre a l’anarquisme com una ideologia que sorgeix en el si de les classes dominades durant el procés de lluita de classes dut a terme al segle XIX. “Els anarquistes […] veien la lluita de classes com un aspecte necessari de la transformació social i veien en les víctimes de la dominació i en l’explotació de classe – l’obrer i el camperol – els actors d’aquest canvi”. L’anarquisme, una ideologia essencialment classista, posseeix crítiques emfàtiques a la dominació de classe i projectes concrets de classe, que busquen substituir el sistema de dominació i la seva estructura de classes per un sistema d’autogestió, en què les classes socials, i la pròpia estructura de dominadors i dominats, deixarien d’existir.\nPer als anarquistes, en general, les classes socials estan establertes a partir de la noció de dominació, i estan, per tant, més enllà de la propietat dels mitjans de producció i d’explotació econòmica del treball. Encara que reflexions contemporànies com les d’Alfredo Errandonea (1989) aprofundeixin i recontextualitzin el debat, es pot afirmar que, des dels primers moments, els anarquistes constataven la dominació en les esferes econòmica, política/jurídica/militar, cultural/ideològica i, per tant, els sistemes que inclouen al capitalisme i a l’Estat, i percebien el seu impacte a la qüestió de les classes socials.\ntotes aquestes diferents existències polítiques es deixen, avui, reduir a les dues categories principals, diametralment oposades una a l’altra, i enemigues naturals una d’una altra: les classes polítiques, compostes per tots els privilegiats, tant de la terra quant del capital, accessibles a l’educació burgesa, i les classes obreres, desheretades tant del capital quant de la terra, i privades de qualsevol educació i de qualsevol instrucció. (Bakunin, 1988, p. 16)\nD’això depèn l’estat de misèria en què es trobaven generalment els treballadors, i tots els mals derivats: ignorància, crim, prostitució, deficiència física, abjecció moral, mort prematura. A partir d’aquí la constitució d’una classe especial (el govern) que, proveït dels mitjans materials de repressió, tenen per missió legalitzar i defensar als propietaris contra les reivindicacions del proletariat. Ell se serveix, de seguida, de la força que posseeix per arrogar-se privilegis i sotmetre, si pot fer-ho, a la seva pròpia supremacia, la classe dels propietaris. D’això deriva la formació d’una altra classe especial (el clergat), que per una sèrie de rondalles relatives a la voluntat de Déu, la vida futura, etc., procura conduir als oprimits a suportar dòcilment l’opressor, el govern, els interessos dels propietaris i els seus propis. (Malatesta, 2000, p. 9)\nBakunin, Kropotkin i Malatesta, en definir els fonaments de les classes socials, tenen com a base les dominacions que es donen en les tres esferes socials. Emfatitzen diferents tipus de dominació que posseeixen impacte en la definició de les classes socials: l’explotació del treball de proletaris urbans, rurals i de la pagesia, fruit de la dominació econòmica; la coacció física i la dominació política-burocràtica, fruit de la dominació política/jurídica/militar; l’educació i la religió, que inclouen l’alienació, l’obediència, enfortint els interessos dominants, fruit de la dominació cultural/ideològica.\nSchmidt i van der Walt emfatitzen que “l’àmplia tradició anarquista veu a les classes establertes pel control d’un conjunt de recursos i no solament de la propietat econòmica”. La definició de les classes socials en l’anarquisme, segons afirmen,\nno diu en relació únicament de les relacions de producció, sinó també les relacions de dominació, no solament la propietat dels mitjans de producció, sinó també a la propietat dels mitjans de coerció – la capacitat de forçar físicament les decisions – i dels mitjans d’administració – els instruments que governen la societat. Vista d’aquesta manera, la propietat desigual dels mitjans de producció constitueix una descripció necessària, més no suficient d’un sistema de classes. (Schmidt; van der Walt, 2009, p. 109)\nAquesta definició de les classes socials basada en la dominació va tenir, històricament, una implicació directa sobre l’estratificació social i la noció de subjecte revolucionari dels anarquistes. Al pas que les classes dominades inclouran treballadors assalariats, precaritzats, marginalitzats i la pagesia, les classes dominants inclouran, a més dels propietaris dels mitjans de producció, “presidents, reis, generals, membres del parlament, alcaldes, directors dels departaments de govern, dirigents d’empreses estatals”, entre uns altres. (Schmidt; van der Walt, 2009, p. 110)\nPrimer, treballadors temporals o per període, com a treballadors de la construcció, dels molls, rurals, mariners, de la indústria de gas, les vides del qual es caracteritzen per la inestabilitat, pels freqüents canvis d’ocupació i pel moviment a la recerca de treball; i segon, treballadors de la indústria lleu i pesada, com a treballadors de fàbriques, miners i ferroviaris. A més d’aquestes categories principals, va haver-hi també un nombre menor de treballadors i professionals qualificats, particularment periodistes, professors, infermeres i metges. […] (Schmidt; van der Walt, 2009, p. 279)\nAnteriorment, es va assenyalar com tres clàssics anarquistes – Bakunin, Kropotkin i Malatesta – comprenen algunes d’aquestes qüestions. Es va demostrar: la seva concepció de les classes socials a partir del concepte de dominació i la seva definició de la lluita de classes entre dominadors i dominats, opressors i oprimits; la seva creença en la capacitat de realització de les classes dominades i dels oprimits en general; la seva cerca d’una nova societat, socialista i llibertària, conformada sobre les noves institucions i relacions socials.\nPer a la comprensió del procés d’articulació i mobilització de les classes dominades i de l’estímul al creixement de la seva força social, es torna fonamental discutir el concepte de força social i diferenciar-ho de la capacitat de realització.\nLa noció de força social – desenvolupada per Proudhon (s/d. p. 211-229) en la seva dialèctica característica, i que va ser, en certa mesura, apropiada per Bakunin (2009, p. 35) – implica una comprensió que, en els conflictes socials i en la lluita de classes, les classes dominades han d’articular-se, doncs quan els individus s’associen, “conjuguen els seus esforços per aconseguir un objectiu en comú, es constitueixen entre ells una nova força que sobrepassa, i de llarg, a la simple summa aritmètica dels esforços individuals de cadascun”. Articular i mobilitzar les classes dominades possibilitaria un guany significatiu de força, la qual, duta a terme col·lectivament, tindria un resultat molt major de la simple summa de les forces individuals de cada persona implicada en aquest procés. A més, l’articulació i l’organització d’intervenir en els conflictes i les lluites permeten transformar la capacitat de realització de les classes dominades en força social, com assenyala Bakunin:\nÉs veritat, hi ha al poble bastant força espontània; aquesta és incomparablement major que la força del govern, incloent aquella de les classes; encara, per falta d’organització, la força espontània no és una força real. Ella no està en condició de sustentar una llarga lluita contra les forces molt més febles, però millor organitzades. Sobre aquesta incontestable superioritat de la força organitzada sobre la força elemental del poble, reposa tot el poder de l’Estat. Això és perquè la primera condició de la victòria del poble és la unió o l’organització de les forces populars. (Bakunin, 2009, p. 67)\nQuan parla que una força espontània no és una força real. Bakunin distingeix la capacitat de realització dels oprimits, que es localitza en el camp potencial, i la seva força social, que permet que les classes dominades ingressin, de fet, en el camp polític, com un actor rellevant en el joc de forces que forja les relacions de poder de la societat. Mentre, no es tracta solament de crear una força social, sinó de permetre que ella aconsegueixi enfrontar les classes dominants i sobreposar les seves forces.\nPer Kropotkin (1970a, pàg. 181-182), aquest moment en què les forces populars se sobreposen a les forces capitalistes i estatistes es caracteritza com una revolució social. Aquesta, a més de les transformacions culturals i ideològiques, implica canvis substantius en el camp econòmic i polític; “els dos canvis, polítics i econòmics, han de caminar costat a costat, de la mà”. Ell afirma que “cada pas en direcció a la llibertat econòmica, cada victòria establerta sobre el capitalisme serà, al mateix temps, un pas rumb a la llibertat política”; al mateix temps, “cada pas en el sentit de retirar de l’Estat cadascun dels seus poders i atributs ajudarà a les masses a establir la seva victòria sobre el capitalisme”.\nMalatesta, en referir-se sobre la selecció de mitjans per a aquest procés, emfatitza en la necessitat d’una coherència estratègica entre les finalitats que es busquen aconseguir i els mitjans que són emprats per tant:\nAquests mitjans no són arbitraris, sinó que deriven necessàriament de les finalitats a les que s’apunta i de les circumstàncies en què es lluita, ja que enganyant-se respecte de l’elecció dels mitjans no s’arribaria al fi proposat sinó a un altre, potser oposat , que seria conseqüència natural i necessària dels mitjans emprats. Qui es posa en camí i s’equivoca la ruta no va on vol sinó on el porta la ruta que ha pres. (Malatesta, 2000, pàg. 11)\nLes posicions de Bakunin, Kropotkin i Malatesta impliquen nocions fonamentals sobre la perspectiva anarquista de transformació social. Bakunin reforça la idea de Proudhon que l’associació col·lectiva multiplica les forces individuals i diferència a la capacitat de realització de força social; es tracta, per tant, d’articular i mobilitzar les classes dominades i d’estimular el creixement permanent de la seva força social. Kropotkin demostra com un procés revolucionari de transformació ha de modificar les relacions en les tres esferes socials, superant les forces enemigues. Malatesta afirma la necessitat que els mitjans siguin coherents amb les finalitats.\nEls arguments de Malatesta proporcionen les condicions per avançar; fonamentats en els propis teòrics d’estratègia, requereixen coherència entre l’assoliment de la tàctica en relació amb l’estratègia i entre l’assoliment de l’estratègia i els objectius estratègics. Si les finalitats de la transformació social anarquista es caracteritzen per un canvi en el model de poder de la societat – superant un poder dominant i establir un poder autogestionable – , els mitjans emprats per fer-ho han de reforçar l’autogestió.\nMitjans que no coincideixin amb aquesta finalitat han de ser descartats: aquells que reforcen el capitalisme, l’Estat i les institucions que els sustenten; aquells que retiren de les masses el necessari protagonisme en el procés de transformació social; aquells que estimulen l’esperit de sobrevivencia i obediència. Construir l’autogestió generalitzada implica, per tant, la defensa de la socialització econòmica i política, i la transformació revolucionària de les institucions socials, el protagonisme de les masses per mitjà de l’autonomia de classe i la construcció democràtica de les lluites per la base.\nLes posicions anarquistes sobre la naturalesa de l’Estat i la seva concepció de les classes socials constitueixen un exemple rellevant de l’aplicació d’aquesta noció de coherència estratègica; elles estan a les bases d’escissió entre l’anarquisme i la major part dels corrents marxistes i té com a fons les seves diferents estratègies de transformació social.\nErradonea (1989, p. 45) afirma que “des dels seus orígens, l’anarquisme va ser un moviment soci-polític revolucionari que, en conseqüència amb la seva postulació antiestatista i antiautoritaria, va menysprear del camí de la conquesta del poder social centralitzat, en benefici de la col·lectivització autogestionaria del poder descentralitzat”. Per als anarquistes, l’Estat és una institució fonamental del sistema de dominació contemporani i un instrument essencialment dominador; governants, militars d’alt rang, policies, jutges són enemics de classe. L’estratègia de la presa de l’Estat sigui per mitjà de reformes – com defensen els corrents social-demòcrates – o per mitjà de la revolució – com defensen els bolxevics en les seves diferents versions – implica, necessàriament, la utilització d’un mitjà que no encaixi amb les finalitats com l’abolició del capitalisme, de l’Estat, de les classes socials, el socialisme/comunisme, etc. Segons els anarquistes, conquistar l’Estat implica, necessàriament, substituir una classe dominant per una altra, encara que els nous governants tinguin el seu origen a les classes dominades; es tracta de substituir alguns dominadors per uns altres.\nAquest procediment podria proporcionar un canvi social, però el model de poder continuaria sent caracteritzat, essencialment, per la dominació, per completa falta de participació. La defensa de la transformació en el model de poder realitzat pels anarquistes implica, obligatòriament, la fi de l’Estat i la seva substitució per mecanismes autogestionaris de poder que impliquen alts nivells de participació, conjuntament amb la finalitat del capitalisme, de les institucions i de les relacions que fonamenten el present sistema de dominació.\nDins dels episodis que més es destaquen en la història de l’anarquisme estan: la Revolta de Macedònia, de 1903; la Revolució Mexicana, iniciada en 1910; la Revolució Russa i Ucraïnesa, respectivament de 1917 i 1919; la mobilització a Bulgària entre els anys 1920 i 1940; la Revolució Espanyola, entre 1936 i 1939; la Revolució de Manchuria, a Corea, entre 1929 i 1932; la mobilització a Uruguai en els anys 1960 i 1970. En aquest moment, se sustenta arguments teòrics presentats anteriorment recorrent a un o més d’aquests episodis històrics.\nEn la cerca del creixement permanent de la força social de classe, els anarquistes, mitjançant les organitzacions en que van participar i van impulsar, tenien com a objectiu derrotar les forces enemigues i establir les seves propostes. A Mèxic, “el PLM rebutjava el nacionalisme havent de lluitar tant contra el capitalisme i l’imperialisme, recomanant la resistència a Mèxic com a part d’una lluita de classes global”. (Schmidt; van der Walt, 2009, p. 315) A Bulgària, els anarquistes van haver de lluitar contra els capitalistes i “tant contra el feixisme, com contra l’estalinisme”; establint “un moviment de masses amb diversitat i resistència notables”. (Schmidt, 2009, p. 6)\nEn Manchuria, els anarquistes defensaven la creació d’un poder propi; “és notori que els llibertaris coreans estaven parlant d’un poder propi de les classes oprimides”. (Crisi et alli, 2013, p. 8) A Uruguai, “l’organització [FAU] va gestar un concepte de “poder popular”, no estatal, organitzat des d’abaix a dalt, però posseint organismes de coordinació global”. (Rugai, 2003, p. 205-206)\nEn aquest procés de superació de les seves pròpies forces i d’adaptar d’una manera coherent i estratègica els fins que pretenien assolir i els mitjans utilitzats per fer-ho, els anarquistes intentaven fomentar mitjans que estimulessin l’autogestió i s’oposessin a la dominació; exigien la independència de la classe en relació amb partits, estats, institucions i agents que amenaçaven el protagonisme popular, la construcció democràtica de les lluites per la base, a través de l’acció directa. A Rússia, els anarquistes van defensar els soviets amb els següents arguments: “el poder s’ha de descentralitzar de la manera següent: cada individu està d’acord amb els altres per formar una comuna, la federació de comunes forma una província (regió, ciutat, districte, barri), i de la federació de províncies sorgeix una república federativa pan-rusa “. (Skirda, 2000, p. 82) A Rússia, es va buscar “l’autonomia veritable i completa del moviment, que va ser conscient i enèrgicament garantida contra les forces intruses”. (Volin, 1976, p. 21) A Uruguai, es tractava de construir la “acció directa en tots els nivells”, per mitjà de “diversos àmbits d’actuació”, de manera de “construir el protagonisme de classe a través dels seus propis organismes”. (Rugai, 2003, p. 165; 256)\nVan ser vàries les eines de les lluites utilitzades en aquest procés. Organitzacions sindicals, a les ciutats i en els camps, incloent mobilitzacions per local de treball i residència, com va ser el cas de la Confederació Nacional del Treball (CNT) espanyola; organitzacions armades de defensa, com van ser els casos de l’Exèrcit Insurreccional Revolucionari d’Ucraïna i de l’Organització Popular Revolucionària – 33 Orientals (OPR-33), d’Uruguai; organitzacions polítiques anarquistes, com van ser els casos del PLM a Mèxic i de la Federació dels Anarco-Comunistes de Bulgària (FAKB); soviets (consells) populars, com els quals constituïen les bases de la revolució a Rússia; cooperativa, com les Vlassovden, impulsades pels búlgars.\nels anarco-sindicalistes controlen un cert nombre de comitès de fàbriques, de sindicats de forners, metal·lúrgics, estibadores, etc. Ells enalteixen la presa directa i col·lectiva pels propis treballadors de tota la producció. Aquest control obrer es distingeix del preconitzat pels bolxevics en raó de la seva organització des de la base i no des de l’Estat. (Skirda, 2000, p. 67)\nA Espanya, els primers òrgans establerts per la revolució van ser els «Comitès d’Abastos» per la distribució d’aliments”; “D’aquestes comissions es van iniciar les primeres mesures de distribució i racionament” (Peirats, 2006, pàg. 131-132), que incloïen prioritat per a ferits en la guerra, nens i ancians. En Manchuria, amb l’establiment de la Comuna de Shimin, l’autogestió es va establir en un territori amb més de dos milions de camperols i “aconseguissin llibertar grans zones rurals i petits poblats. Van ser instal·lats, no sense inconvenients, Consells Administratius que suplantaven i extingien en tots els nivells a l’Estat.” Per mitjà d’una estructura consellista, que comptava amb “Consells Municipals o de Vilatans; […] Consells de Districte […] i Consells d’Àrea o Regionals”, es “promovien juntes de decisió de democràcia directa”. (Crisi et alli, 2013, p. 4; 10)\nEls elements teòrics i les experiències històriques discutides, sustenten les tesis desenvolupades al llarg d’aquest article. Els anarquistes tenen un concepte i un projecte general de poder que sosté la seva concepció de classe, establerta per mitjà d’un tipus de poder (la dominació), i constitueix les bases de la seva noció de transformació social, que es caracteritza per: la seva creença en la capacitat de realització dels subjectes que formen part de les diferents classes dominades, la seva inversió en la transformació d’aquesta capacitat en força social, el seu intent per que aquesta força augmenti permanentment, la seva defensa d’un procés revolucionari que permeti superar les forces enemigues i substituir el poder dominador a la societat per un poder autogestionari.\nAquesta problemàtica semàntica també pot ser vista en les traduccions, com en el cas d’Estatisme i Anarquia, de Bakunin. La traducció en castellà planteja: “No s’ha de donar ni a ells i ni a cap el poder, perquè aquell que està investit d’un poder es torna, inevitablement, per la llei social immutable, un opressor, un explotador de la societat”. (entrecometes de l’autor) (Bakunin, 2006, p. 159-160) La traducció en portuguès planteja: “No cal donar-los, com a cap altra, autoritat, perquè qui d’aquesta és investit, es torna de forma infal·lible, d’acord amb una llei social invariable, un opressor i un explotador de la societat” . (entrecometes de l’autor) (Bakunin, 2003, p. 166) Poder i autoritat són utilitzats com a traducció del mateix terme original.\nRealitzant una revisió en diccionaris de l’època, Mintz va verificar que, durant la dècada de 1950, el terme encara no apareixia en idiomes hispànics; en els idiomes eslaus, el terme “samupravlenie”, solament va ser traduït com a “govern popular independent”, “autodeterminació” i “autonomia”, només va ser traduït com a autogestió a partir de la dècada de 1960. Ell afirma encara que: “[…] des del punt de vista polític, es va utilitzar “gestió directa” i després es va adoptar “autogestió”. Així la revista Noir et Rouge va publicar un estudi en dues parts sobre les col·lectivitats espanyoles el nombre de les quals de juny de 1965 es titulava “Col·lectivitats Espanyoles” i, el nombre següent, de febrer de 1966, “Autogestió”. També les descripcions de Iugoslàvia i d’Algèria van popularitzar la paraula” (Mintz, 1977, p. 26-27)\nPer a una breu història de l’anarquisme i diverses indicacions bibliogràfiques, veure Corrêa, 2013. Sobre la Revolta de Macedònia i l’anarquisme a Bulgària, veure: Schmidt, 2009; Balkansky, 1982. Sobre la Revolució Mexicana, veure: Zarcone, 2006; Trejo, 2005. Sobre la Revolució Russa, veure: Tragtenberg, 2007; Skirda, 2000. Sobre la Revolució Ucraïnesa, veure: Schujman, 2000; Aschinov, 1976. Sobre la Revolució Espanyola, veure: Paz, s/d; Peirats, 2006; Leval, 1972. Sobre la Revolució en Manchuria i l’anarquisme a Corea, veure: Crisi et alli, 2013. Sobre l’anarquisme a Uruguai, veure: Mechoso, 2011, 2005, 2006, 2009; Rugai, 2003.


Ràdio Balaguer - Balaguer prepara unes festes de Nadal plenes de novetats, com la incorporació de l'Estel d’Orient com a element, que ha de servir per reivindicar el cel del Montsec com atractiu turístic de la ciutat.\nLa Paeria de Balaguer estrena nous perfils a les xarxes socials, per tal de millorar la visibilitat de totes les accions, activitats o esdeveniments que es duguin a terme a la ciutat.\nBalaguer farà públic els propers dies un esborrany de la nova ordenança reguladora del mercat setmanal. Ho farà abans de portar-la a aprovació provisional en un ple municipal perquè els afectats hi puguin dir la seva\nBalaguer es prepara per viure unes festes de Nadal plenes de novetats en els diferents actes organitzats per la Paeria. Unes festes més participatives, transversals i amb caràcter propi.\nUna de les principals novetats és la incorporació de l’Estel d’Orient com a element, que ens ha de servir per reivindicar el cel del Montsec com atractiu turístic de la ciutat.\nEn aquest sentit, s’ha organitzat un concurs d’Instagram per fotografiar aquest estel, que durant totes les festes, des del 7 de desembre al 5 de gener, migrarà de balcó en balcó per la ciutat. Les bases es poden consultar a la web de la Paeria de Balaguer concursnadal.balaguer.cat i el premi són unes entrades pel COU (Centre d’Observació de l’Univers).\nL’Estel d’Orient farà la seva primera aparició el dissabte dia 7 de desembre a la plaça del Pou per guiar les patgesses i els tres Reixos.\nUna altra de les novetats en els actes festius d’enguany serà l’aparició de personatges propis de la ciutat, com el Sereno, a la cavalcada de Reixos. Personatge que té totes les claus de la ciutat i que ajudarà als tres mags i les tres patgesses a accedir a les cases. A més, es consoliden els tres personatges femenins de la festa, Albaflor, Dolldargent i Ditsdeseda que des del dia de la seva arribada (7 de desembre durant la Fira dels Alls - Mercat de Santa Llúcia) estaran a la ciutat, visitaran les escoles i també faran una aparició al Cosmolúdic.\nCal remarcar que enguany, la Cavalcada de Reixos canviarà de recorregut. Aquest any els tres Reixos arriben a l’església de Sant Domènec, recorreran l’avinguda Pere III i finalitzaran el seu recorregut a la Casa de la Paeria.\nSi l’any passat l’autor dels discursos dels Reixos va ser l’escriptor Josep Vallverdú, enguany l’autora dels discursos serà Montse Barderi, comissària de l’any Teresa Pamies i Premi Prudenci Bertrana 2019.\nAmb aquestes novetats, des de la Paeria de Balaguer hi ha la voluntat que les festes siguin cada cop més participatives i transversals, per això es fa una crida a comerciants, centres educatius, associacions i veïns en general per repensar-les conjuntament i dotar-les entre tots d’identitat pròpia. En aquest sentit, els reixos 2020, servirà com a prova pilot del que pretén ser un projecte de ciutat on els diferents actors locals hi participin.


Els Pressupostos de 2020 es votaran la setmana que ve a les Corts - À Punt\nEls Pressupostos de 2020 es votaran la setmana que ve a les Corts\nAquest divendres ha finalitzat el debat de les més de 1.900 esmenes parcials presentades pels grups parlamentaris.\n13 de desembre 2019 - 18:03\nEls pressupostos de la Generalitat per a 2020 han quedat llestos per a la seua previsible aprovació el pròxim 20 de desembre, després d'haver-se debatut i votat les vora 2.000 esmenes parcials presentades pels grups parlamentaris.\nAquest divendres ha conclòs la fase de debat d'aquestes, en la qual el Botànic II (PSPV, Compromís i Podem) ha tornat a defendre la necessitat d'uns comptes com els plantejats mentre que l'oposició (PP, Ciutadans i Vox) han incidit en el fet que, segons la seua opinió, són "irreals".\nEn total s'han sotmés a votació 1908 esmenes: 1.088 del PP, 673 de Ciutadans i 147 presentades per PSPV, Compromís i Unides Podem. La major part de modificacions al text proposades s'han dirigit a les seccions d'Educació, Sanitat i Agricultura.


Mercadona iniciarà la venda online a València el segon semestre\nMercadona es prepara per plantar cara a la venda 'on line'\nEl grup de distribució iniciarà la venda a internet a València el segon semestre\nLa firma va facturar l'any passat 22.915 milions, el 6% més, i va crear 5.000 llocs el 2017\nBarcelona - Dimarts, 13/03/2018 | Actualitzat el 30/03/2018 a les 20:13 CEST\nEl sector de la distribució es prepara per a la que serà la seva següent gran batalla. Fa dues dècades va ser l’aparició de grans superfícies; amb l’inici de la crisi, es va viure el retorn a la compra a prop de casa i l’esclat dels hard discounts; i fa tres anys, va despuntar el mercat de frescos. Ara, les grans cadenes del sector tenen clar que la pròxima guerra serà la de la venda on line. I encara més quan la líder del sector tradicional, Mercadona, prepara un (re)desembarcament a l’engròs a la xarxa.\nInternet ha revolucionat el consum. L’aparició de grans actors com Amazon ha comportat un canvi d’hàbits en milers de ciutadans. El que va començar amb una compra puntual des de l’ordinador s’ha convertit en una opció més d’adquisició sigui on sigui l’usuari, gràcies al mòbil. El gegant on line, a més, ha canviat les regles del joc amb entregues ultraràpides (menys de dues hores a les grans ciutats o l’endemà a la resta), i ha sorgit competència específica en àrees com la informàtica (PC Componentes, 312 milions de facturació el 2017). També hi ha sectors, com les reserves d’hotel, on la majoria de les operacions ja es fan on line.\nA l’altre costat, l’alimentació és un dels àmbits en què menys pes té la compra on line. Per costum, proximitat o tipus de productes, la gran majoria dels ciutadans segueixen preferint anar al súper, híper, mercat o botiga especialitzada a comprar els articles de gran consum.\nSegons dades de Kantar Worldpanel, el 2013 uns 2,6 milions de consumidors van comprar productes de gran consum (sense els frescos) a internet a Espanya, amb una quota en valor del mercat de l’1%. El 2015, eren l’1,3% (3,8 milions), i el 2017 va arribar a l’1,9%, amb 4,7 milions de llars compradores on line. Segons aquesta font, aquestes llars dediquen, de mitjana, el 8% del seu pressupost a les compres on line, de manera que encara fan el 92% en botigues físiques, fet que demostra que «el consumidor no renuncia a la botiga física, que s’ha de reinventar i adaptar a l’omnicanalitat que ve», diu Florencio García, director del sector retail a Iberia de Kantar Worldpanel.\nEl creixement és lent, però és continuat i va en augment. Segons un estudi de Netrica i Adigital, el 21,7% dels internautes espanyols van visitar webs de supermercats el quart trimestre del 2017, gairebé dos punts més que un any abans. A més, és una de les categories amb més ràtio de conversió consulta-compra.\nLes cadenes de supermercats tradicionals tenen presents aquestes dades, així com altres com que el tiquet mitjà per compra on line és de 44 euros, per només 16 a les botigues físiques (segons Kantar). També, que els actors purs del sector on line (Ulabox, Deliberry, Tudespensa, el mateix Amazon amb Prime Now i Pantry) han aconseguit una quota de mercat del voltant del 20% en el gran consum on line.\nPer tot plegat, les cadenes saben que han d’estar atentes al futur. La majoria de les firmes ja tenen presència a la xarxa: El Corte Inglés, Carrefour, Dia, Condis, Alcampo, Caprabo i Mercadona compten amb venda per internet –encara que el repartiment no cobreixi tot el territori–, mentre que Bon Preu aposta per un model mixt (compra on line però recollida en persona) i altres marques com Lidl, Consum i Aldi no venen a la xarxa. De fet, la majoria d’empreses reconeixen que amb la venda on line es perden diners: no surt a compte afrontar-la amb la infraestructura habitual de les botigues físiques.\n«El mercat creix, a poc a poc, però creix. L’experiència de compra a moltes de les webs no és òptima i falten per resoldre qüestions com la venda de frescos. Però el que està clar és que va a l’alça, i si la compra de gran consum a internet puja com ha passat en altres sectors amb Amazon, o estem presents i es fan bé les coses o perdrem el tren», expliquen fonts d’una cadena de súper.\nEl pas que està fent la líder del sector, Mercadona, pot marcar tendència. La companyia que presideix Juan Roig invertirà 20 milions d’euros en la seva nova botiga on line, amb magatzem propi i entrega ràpida. Segons l’empresa, a penes l’1% del total de les seves vendes procedeixen del canal d’internet en l’actualitat... Però aquest 1% són ja 230 milions. La cadena amb més percentatge de vendes a internet és Caprabo, que segons la mateixa firma ja se situen «per sobre del 3%».\nLa resta de les cadenes estan a l’expectativa, però totes tenen presents que s’hi ha d’estar d’una manera o altra. «L’important és pensar que la competència ja no som les cadenes de sempre, sinó tothom», afirmen les mateixes fonts. De fet, el 56% dels clients de les grans cadenes de gran consum van comprar almenys un producte (de qualsevol mena) a Amazon l’any 2017. Segons un observatori de Random Strategy, els nous compradors d’alimentació on line afirmen que elegiran Amazon (23%) per omplir el seu rebost, per sobre d’actors tradicionals com Mercadona (20%) i Carrefour (19%).\nTemes: Supermercats Mercadona Comerç electrònic Consum


El conill, un producte ajustat a la cuina d’avui | La Clau -Revista gratuïta del Maresme\nEl conill, un producte ajustat a la cuina d’avui\nEl conill és un animal herbívor i la seva dieta es compon sobretot de farratge verd, farratge sec i una part més petita de gra.\nEl conill ja es trobava a Europa durant la prehistòria, i va ser durant l’Edat Mitjana quan es va començar a criar en granges. Actualment en podem trobar a les carnisseries durant tot l’any, i només si el volem de caça ens haurem d’esperar als mesos de tardor i hivern.\nDes del punt de vista nutricional, la carn de conill és considerada una carn blanca, igual que la de pollastre o la de gall dindi. La denominació de carn blanca es deu al color de la carn, que és més clara degut a una menor concentració de mioglobina. Aquesta carn també conté una menor proporció de greixos, és pobra en colesterol i aporta menys de 120 quilocalories per cada 100 grams.\nA tot plegat, cal afegir-hi que té una gran versatilitat gastronòmica, ja que admet una àmplia varietat de formes de preparació. És fàcil de mastegar, més digerible, senzilla de cuinar i combinable amb altres aliments.\nEn el mercat, el conill es pot trobar sencer o per peces; gairebé la meitat del seu pes correspon a os, i això s’ha de tenir en compte a l’hora de calcular la quantitat necessària per al nombre de comensals.\nÉs un dels plats més populars i emblemàtics de la cuina catalana: el conill amb allioli. També es cuina rostit a la cassola, amb samfaina, amb bolets, amb prunes o altres fruites, a la rabiosa, farcit, amb bolets, amb patates, al forn, amb cargols o amb ceba. Així mateix es fa amb arròs, amb fideus, amb platillo i en plats de mar i muntanya: per exemple, conill amb cargols i sèpia, o bé llamàntol. També es pot fer a la cervesa, a la mostassa, etc.\nA l’hora de planificar els àpats, s’ha de tenir en compte que la carn de conill, a banda de ser molt versàtil a la cuina, és molt saludable per a tothom.


'Rubí, noies maques i bon vi', la nova exposició d’Anna Tamayo a l’Antiga Estació - Ajuntament de Rubí\n'Rubí, noies maques i bon vi', la nova exposició d’Anna Tamayo a l’Antiga Estació\n'Rubí, noies maques i bon vi', la nova exposició d’Anna Tamayo a l’Antiga Estació L’artista mostra la seva visió personal de la ciutat de Rubí. https://www.rubi.cat/ca/ajuntament/comunicacio/sala-de-premsa/notes/rubi-noies-maques-i-bon-vi-la-nova-exposicio https://www.rubi.cat/@@site-logo/ajuntament-de-rubi.svg\nL’artista mostra la seva visió personal de la ciutat de Rubí.\nL’exposició “Rubí, noies maques i bon vi”, desenvolupada per la pintora Anna Tamayo, s’inaugura el pròxim dijous 14 de juny a les 19.30 h a la Sala d’exposicions Antiga Estació.\nAnna Tamayo, una artista molt coneguda a Rubí, inicia la seva trajectòria amb una exposició al 1995 al Celler de Rubí i continua el seu camí passant per llocs com ara Berlín, Manchester, Tokio o Paris. Durant els darrers anys, l’Anna ha retornat sempre a alguna de les sales d’exposicions de la ciutat, per la que sent una veritable passió.\nL’exposició “Rubí, noies maques i bon vi” que presenta a l’Antiga Estació vol ser una recreació de la visió pròpia que l’artista té de les possibilitats de la nostra ciutat.\nExplorant visualment els seus racons, els carrers, els arbres,... Anna Tamayo ha transformat en quadres les sensacions que sorgeixen de totes aquestes vivències i de l’activitat quotidiana de la ciutat de Rubí. L’artista treballa la tècnica pictòrica de l’encàustica, mitjançant la qual durant el procés de creació l’obra va creixent, es produeix una tensió de colors, formes i discurs que l’encàustica suavitza, integrant els contraris i donant una veu única al poema polisèmic que es l’obra, per cridar amb força la seva veritat.\nSegons la pintora, l’exposició tracta “un Rubí que era i que és, unit a un somni de futur en què el collage dels meus arbres i cases i finestres i camps i paperets i edificis i troncs i gratacels vol ser un crit silenciós en pregària, per a que la visió que tinc del meu poble esdevingui la realitat on tot i tothom hi tingui cabuda”.\nA més, com a activitat complementaria, en la programació de la Festa Major 2012, el diumenge 1 de juliol a les 19 h, Anna Tamayo farà un guiatge per la seva exposició a l’Antiga Estació, on estarà exposada l’obra fins a finals de juliol.\nL’horari d’obertura de l’Antiga Estació és de dilluns a divendres, de 10 a 13.30 h i de 16.45 a 20.15 h i dissabtes de 10 a 13.30 h.


Demanen 18 anys de presó per segrestar i violar una jove mallorquina a Blanes - Diari de Girona\nNoticias de Blanes\nDemanen 18 anys de presó per segrestar i violar una jove mallorquina a Blanes\nLa víctima va ser retinguda durant quatre hores i agredida sexualment per un home després d'una festa de Cap d'Any\nmarc ollés 07.12.2018 | 11:02\nDemanen 18 anys de presó per segrestar i violar una jove mallorquina a Blanes David Aparicio.\nEl jove acusat de la violació ha ofert dues versions completament contradictòries sobre els fets. Després de la seva detenció al gener de 2015, va assegurar davant del jutge de guàrdia que no va tenir cap contacte sexual amb la noia i que va ser ella qui li va demanar que la deixés dormir a casa.\nDos anys després, en ser processat per aquests fets i després de confirmar que en les mostres preses a la víctima havia ADN seu, es va desdir. Va assegurar llavors que sí van mantenir relacions sexuals, però va al·legar que van ser consentides.\nUn home s'enfronta a 18 anys de presó per segrestar i violar un jove mallorquina a Girona, on la víctima estava de vacances. L'agressió es va produir després d'una festa de Cap d'Any, quan l'acusat va aprofitar que la noia havia perdut la seva bossa per enganyar-la i portar-la a casa. Un cop allà, va tancar la porta amb clau i la va forçar a mantenir relacions sexuals. La dona no va poder sortir fins a quatre després. Va patir tant lesions físiques com a seqüeles psicològiques. Tant l'advocat de l'acusació particular, Pablo Alonso de Caso, com la fiscalia de Girona imputen a l'acusat delictes d'agressió sexual i detenció il·legal.\nEls fets van passar l'1 de gener del 2015 a Blanes, on la jove mallorquina, que tenia llavors 18 anys, passava les festes nadalenques. Segons el relat de les acusacions, va passar el Cap d'Any al costat d'uns amics en una discoteca fins a dos quarts del matí. Quan va sortir al carrer, la dona es va adonar que li faltava la bossa i va tractar d'entrar de nou al local per recuperar-lo. En aquest moment se li va acostar un jove marroquí de 27 anys. L'home li va dir que tenia la seva bossa i li va descriure els efectes que hi havia dins. Per recuperar-lo, li va explicar, havia de acompanyar-lo a casa seva. La noia va acceptar i tots dos es van dirigir al domicili del sospitós, a tot just 100 metres de la discoteca.\nTancada amb clau\nQuan van arribar a l'habitatge, l'acusat va deixar clares les seves veritables intencions. El jove va convidar a la noia a acompanyar-lo a la seva habitació, mentre li deia que era molt maca. Ella es va negar i li va dir que tenia nuvi. Però l'acusat no va desistir en la seva obstinació. Va agafar la víctima pels braços, la va portar fins al seu dormitori i la va obligar a entrar a empentes.\nLlavors li va ordenar que es tragués la roba mentre ell començava a despullar-se. La jove mallorquina, entre llàgrimes, li va demanar que la deixés marxar. "No sortiràs d'aquí en tota la nit", li va respondre l'home. Tot seguit, li va treure la roba, la va portar per la força al llit i la va forçar a mantenir relacions sexuals. La noia va tractar en va d'evitar la violació, però l'agressor la va estirar dels cabells i li va cridar que callés.\nMinuts després d'aquesta primera violació, el jove va tornar a forçar-la. En aquesta ocasió la va intimidar aixecant un braç, fent gest de donar-li cops de puny perquè no es resistís. L'home va acabar adormint-se i la víctima va intentar aprofitar per escapar. Quan va intentar sortir de l'apartament, va descobrir que el jove havia tancat la porta amb clau.\nDesprés de quatre hores retinguda, ja al migdia, la dona va proposar a l'acusat sortir al carrer per esmorzar. Així va aconseguir sortir de l'habitatge amb el processat. La noia es va topar al replà amb una familiar, moment en el qual el processat va sortir corrent. Va ser detingut pels Mossos d'Esquadra aquest mateix dia, després que la víctima fos atesa en un hospital i denunciés els fets. La jove pateix seqüeles psicològiques des de llavors. Segons recullen les acusacions, pateix estrès posttraumàtic, no ha pogut tornar a la localitat gironina en què van ocórrer els fets, té dificultats per concentrar-se i pateix alteracions del son.\nLa fiscalia considera el sospitós autor d'un delicte d'agressió sexual i un altre de detenció il·legal, pels quals reclama penes que sumen 15 anys de presó, així com 9.000 euros d'indemnització per a la perjudicada. L'acusació particular, per la seva banda, sol·licita 18 anys de presó i 30.000 euros d'indemnització pels mateixos delictes.\nL'acusat es troba a Espanya de manera irregular, pel que ambdues acusacions demanen que sigui expulsat del país i se li prohibeixi tornar quan se li concedeixi el tercer grau.\nEl judici per aquests fets se celebrarà en els pròxims mesos a la secció tercera de l'Audiència Provincial de Girona.\nEl marit de Romina diu que va tenir el seu cos dies a casa i el va intentar cremar.\nPresenten proves noves per a la demanda contra l'alcaldessa de Roses per l'1-O.\nUn any de presó per insults islamòfobs.\nMor un home de 32 anys en un accident a Girona, a la carretera de Sant Feliu\nUn home de 32 anys de Sant Gregori mor en un xoc frontal amb una furgoneta a Girona\nAssalten una casa de Llagostera amb armes de foc i agredeixen un veí\nEl conflicte de les campanes de la Catedral de Girona: l´equilibri entre el patrimoni cultural i els interessos privats\nCondemnat a 30 anys el monitor d´arts marcials de Salt per abusar de sis alumnes menors d´edat\nNi pantaló curt ni xancletes en moto: els mossos controlaran l´equipació\nLes activitats de Torra\nAlerten de l´efecte perjudicial que poden tenir en els usuaris les cremes solars\n«Farem un equip competitiu»\nTemps de Flors arriba a la recta final amb ruixats intensos\nEls «crop top», la tendència preferida de les bloggers per a aquest estiu\nCassà obre l´aparcament al carrer Poeta Machado\nLa fiscalia demana dos anys de presó per al policia que va agredir el fotògraf Jordi Borràs al carrer\nPrograma europeu per combatre l´exclusió social de l´alumnat nouvingut\nLes llums i ombres de Maradona afloren en un documental presentat a Canes\nEusebio Sacristán deixa de ser l´entrenador del Girona\nJuncà Gelatines confia a Veolia la gestió de la planta de tractament d´aigua industrial\nUn vibrador i un kit de depilació: els regals d´un torneig d´esquaix femení\nEl Llagostera s´enfrontarà al Portugalete en la promoció d´ascens a Segona B\nEvacuen la Torre Eiffel per un home que escalava la seva estructura