Vita Moleskine: de juliol 2014\nTinc la impressió que el món està profundament alterat i que la majoria de politics institucionals no se’n surten per trobar les millors solucions per assegurar la pau i el benestar de les poblacions. La complexitat de la societat moderna fa més difícil la seva governança i el mateix comportament d’alguns polítics afavoreix que la política, en lloc de ser part de la solució, sigui part del problema. Strobte Talbot, president del prestigiós laboratori d’idees nord-americà Brookins Institution descobreix alarmants paral·lelismes entre la situació actual, 2014, i el que succeïa l’any 1914. Afirma, sense embuts, que hi ha un perill real de conflicte entre potències mundials. Els conflictes locals poden esdevenir confrontacions a gran escala entre potencies. Aquest analista senyala com a preocupants: la desafecció política i la desconfiança en la capacitat dels polítics de resoldre els problemes; la dificultat dels Estats moderns per resoldre les tensions nacionalistes; i l’increment de conflictes regionals que, en lloc d’alleugerir-se, van agreujant-se.\nLa situació a casa nostra, a menor escala, també participa d’algunes de les anteriors característiques. Al problema irresolt de la relació de Catalunya amb Espanya, el qual no es veu com pot acabar, ara si li afegeix l’enfonsament de la figura d’en Jordi Pujol qui semblava encarnar a Catalunya una visió de la política fonamentada en la honestedat i l’ètica. La seva confessió sobre el frau fiscal ha causat una gran commoció en moltes persones que havien mitificat i confiat durant anys les seves esperances al bon fer del President Pujol. Ara tot s’ha desfet i els dirigents de CDC ja parlen de la necessària nova fundació del partit. ¿S'arriba a temps o caldrà fer foc nou?. No ho sé.\nTot s’ha alterat. La política es troba en les hores més baixes i es fa difícil intuir quins són els camins de superació d’aquest estat d’ineficàcia que té el sistema polític per resoldre la governança. Falten dirigents polítics amb capacitat d’esdevenir persones aptes de generar prou confiança per liderar a la societat en el camí de superació dels seus problemes. Les noves figures polítiques emergents es troben lluny de tenir l’alçada que hom desitjaria per aquest lideratge. He quedat estorat escoltant al nou secretari general dels PSOE, Pedro Sánchez, situant l’independentisme al mateix nivell de violència de gènere, o llegint les declaracions d’Ada Colau afirmant que s’alegraria de la desaparició del PSC, de CiU i del PP; o comprovant com Podemos, que vol ser una alternativa al sistema polític antic, el que ells anomenen la casta, adopta comportaments idèntics als que critica. Aprofito l’avinentesa, a tall d’inventari, per informar als lectors que aquesta intel·ligent expressió, casta, fou inventada pels periodistes italians del Corriere della Sera Gian Antonio Stella y Sergio Rizzo, en el seu llibre “La casta. Così i politici italiani sono diventati intoccabili” escrit l’any 2007. Si la societat vol progressar en la resolució dels seus problemes, i vol fer-ho de forma creïble i convincent calen uns nous dirigents capaços d’assumir de nou el lideratge polític.\nCom que els problemes anunciats són prou complexos i enrevessats, agafo uns dies de vacances per pensar-hi i aclarir les meves idees. Espero tornar a escriure aquest blog a finals del mes d’agost. Que passeu bones vacances.\nPublicat per Jordi López Camps a 27.7.14 Cap comentari:\nPublicat per Jordi López Camps a 26.7.14 Cap comentari:\n¿Què confessem els cristians quan diem creiem en Déu?, ¿és diferent aquest Déu dels altres déus? ¿ha canviat l’experiència de Déu al llarg de la història de la humanitat?, ¿com s’entén aquest concepte en relació a la història de la salvació?. Masses preguntes per ser respostes en un comentari breu. Deixo les preguntes obertes per reflexionar-hi pausadament al llarg de l’estiu. Però alguna cosa voldria avançar. La més clara per mi és que el Déu dels cristians és l’únic que s’ha encarnat. Des de la seva humanitat, aquest Déu patí i fou mort per redimir a la humanitat i, en tot aquest procés, mai deixà de perdre la seva condició divina. Aquesta visió mereix ser desenvolupada amb més deteniment.\nUna altra idea que mereix dedicar-hi més atenció, i que està estretament lligada amb l’anterior, és l’herència que tenim els cristians d’un Déu alliberador. Jueus i cristians compartim l’experiència pasqual de Déu i, en el cas dels cristians, en l’encarnació que fa Jesús d’aquesta Pasqua. En les dues tradicions religioses, Déu intervé en la història de la humanitat per aportar-hi alliberament. El mateix Déu es dirigeix als humans, no a l’inrevés, per aportar-hi una esperança històrica per mitjà d’una proposta concreta d’alliberament. Déu es fa història i la història ens parla de Déu.\nPublicat per Jordi López Camps a 25.7.14 Cap comentari:\nPublicat per Jordi López Camps a 24.7.14 Cap comentari:\nAlguns pensadors afirmen que la societat actual ha perdut, en bona mesura, els ideals degut a una excessiu predomini de la visió pragmàtica de la vida i el nou valor donat que han adquirit els entorns immediats. La mateixa democratització cultural, que tan valors ha aportat, ha afavorit la igualació cultural invertida de les persones. Ara, els individus són culturalment més semblants; però no per haver-se igualat per la banda més alta de cultura, sinó per l’anivellament per la seva part baix. El resultat és un alarmant empobriment cultural que es manifesta en diverses esferes de la creativitat i és la causa que la producció cultural actual difícilment podrà tenir la consideració, en un futur no massa llunyà, de clàssica. Tot i tenir l’individu modern la capacitat per apreciar la bona cultura produïda pel que s’anomenen els clàssics, aquest mateix individu no té la capacitat de produir una cultura que pugui considerar-se clàssica.\nLa reflexió sobre aquestes qüestions convida a instal·lar-se en un pessimisme extrem. Si una societat no és capaç d’aixecar el seu nivell cultural i estimular el gust per la cultura elevada, és més que probable que la societat s’anirà progressivament empobrint. Per contrarestar aquest estat de coses, per evitar aquesta degradació cultural, cal recuperar el gust per la cultura considerada superior, sublim diuen alguns. Perquè el sublim neix de l’ideal que prefigura l’aspiració anhelada. La societat contemporània està orfe d’anhels i ideals superiors. Cada època històrica ha tingut els seus ideals, son prou coneguts, perquè han marcat profundament el substrat cultural. Però ara no és així. No hi ha cap ideal que il·lumini i si algú pretén proposar-lo és durament ridiculitzat. Necessitem tornar a vestir aquests ideals i entendre els exemples històrics d’aquelles persones que ajudaren a avançar la humanitat a través d’idees mobilitzadores.\nPublicat per Jordi López Camps a 23.7.14 Cap comentari:\nTrobar-nos per avançar cap a una nova centralitat política\nHe llegit amb complaença l’article que has fet responent a un altre meu. En el teu article parles de compartir idees i valors. Penso que això és molt important. Cada una de les paraules donen molt de sentit a la política.\nCompartir és un desig necessari per fer bona política. La governança exigeix acord i consens per resoldre els problemes dels ciutadans. Confiar l’estratègia política en la confrontació desencarnada i l’aniquilació dels adversaris sota una èpica que recorda a combats bèl·lics, no porta enlloc. Embruteix la política, la invalida com a eina de convivència civilitzada. Reivindico la creació de ponts de diàleg entre les forces polítiques per trobar acords compartits. Penso que la política ha de basar-se en la concòrdia, el diàleg i l’amabilitat. També reivindico els ideals en política com a guia, i criteri moral, per evitar caure en el pragmatisme i l’anomia que tot ho justifica i tot ho permet. No es pot construir la justícia social o enfortir la llibertat sense idees. Com tampoc es pot governar sense valors i virtuts. Necessitem un marc moral de referència clar que aporti a la nostra societat aquells valors i virtuts que aporten sentit de humanització i civilitat, i han estat elles les que permeten edificar la civilitat. Gràcies a les virtuts convivim amb respecte i educació cívica amb als que considerem iguals però són diferents.\nLa maduresa política dels ciutadans i la gravetat dels problemes que pateixen hauria de comportar repensar el sentit dels partits polítics catalans. A mesura que la societat canvia i es transforma, els partits estan obligats a repensar la seva identitat i situar-la en l’horitzó dels ciutadans. Els partits no són cap absolut immutable, sinó un instrument al servei dels ciutadans a fi d’ordenar millor la convivència cívica. Per això política i civisme estan profundament interrelacionades. Els temps estan canviant ràpidament. Tenim nous i greus problemes, però els instruments polítics han estat sobrepassats pels esdeveniments.\nAvui, els partits polítics han d’interrogar-se sobre quin és el pes que les polítiques socials tenen en el seu univers de propostes polítiques. Mentre que algunes forces polítiques, aquesta preocupació pot ser menor, altres poden accentuar aquest dimensió com a resposta a la demanda social. Estic d’acord amb el dius respecte a Convergència Democràtica. Ara toca posar més l’accent en les polítiques socials perquè hi ha molts catalans que es troben en situacions precàries o en perill d’exclusió social, i alguns ja estan força en la perifèria de la societat. No es pot admetre de cap manera, sense avergonyir-se, la frivolitat que tenen alguns governants que justifiquen amb tota naturalitat el rescat dels bancs amb diner públic, mentre són poc sensibles a les creixents desigualats socials i la pèrdua d’esperança de moltes persones abocades a la marginació social.\nNo es pot construir Catalunya amb les actuals desigualtats. Adoptar polítiques de justícia social forma part de la coherència moral que abans reclamava per la política. Les persones que provenim d’ambients cristians cerquem la justícia social perquè entenem la governança de la societat com una aplicació pràctica de la caritat política. Aquesta troba sentit en l’aplicació pràctica del principi cristià d’estimar a tothom, sense exclusió i a fons. La necessària reforma econòmica per sortir de la crisi no pot ser un extensió del liberalisme sens cor. M’inclino a treballar a favor d’una economia social de mercat, l’economia del bé comú. Com a cristià estic fermament convençut que la Doctrina Social de l’Església proporciona unes recomanacions per anar en aquest sentit.\nPer promoure la justícia social des de l’acció de govern es requereixen uns grans acords polítics que situïn aquest objectiu per davant de les disputes partidistes més enllà dels càlculs electorals. M’ha deixat d’interessar la política com a lluita pel poder i m’interessa únicament l’acció política orientada a la justícia, la fraternitat i la libertat. Principis antics, però que encara són grans inspiracions capaces de moure passions i voluntats. Per avançar cap aquesta direcció cal sumar persones amb voluntat de recuperar la dignitat de política i oferir a la societat una proposta política atractiva capaç de generar confiança. Tu arreles la teva reflexió a Convergència Democràtica, penso que aquesta formació política hauria de recuperar la idea original de ser un moviment de trobada de voluntats polítiques que aspiren a que Catalunya sigui un país pròsper gràcies a l’esforç del treball ben fet, lliure nacionalment, però també que cada individu es senti una persona lliure, i solidària davant les dificultats que algunes persones puguin trobar per progressar humanament.\nConsidero que hem d’avançar per crear de nou una àmplia centralitat política presidida pel seny i la mesura, la justícia i l’equitat, que permetin assumir el lideratge necessari per canviar les regles econòmiques, socials i polítiques que ens han dut a l’atzucac que ens trobem. Catalunya necessita aquest centre polític, i social, representatiu del que som i volem ser. Aquest centre renovat s’ha de construir a partir del compromís, tu parles d’un contracte social, de moltes persones provinents de diferents sensibilitats i tradicions que volen seguir treballant, ara junts, per construir un país nacionalment fort, socialment cohesionat i just, i que confia amb la participació política com la millor via per resoldre els seus problemes. Penso que hi ha moltes persones que participen d’aquesta idea. Els que vivim en aquest país, estimem la justícia que ens iguala i defensem la llibertat de ser diferents. Durant anys hem estat exemple de civilitat i volem seguir-ho sent.\nPer aconseguir tot això, Carles, cal convocar i sumar moltes voluntats més enllà de les disciplines dels partits, sempre més estretes del que un pot imaginar-se. Cal convergir i unir-se per afrontar, amb il·lusió i voluntat d’èxit, el progrés del nostre país i de tots els catalans i catalanes.\nValoraria encertat que la nova Convergència Democràtica, i la coalició política que anima amb Unió Democràtica, en el seu esforç de situar-se en el nou context polític i social i amb voluntat de superar els errors comesos per les seves febleses, recollís, com molt encertadament proposes, la centralitat política. Aquesta pot emergir de la trobada de persones que, tot i tenir sensibilitats diferents, han anat teixint un espai comú, perfectament identificable, des de la pràctica política feta a CDC, UDC i el PSC. La recomposició del panorama polític català exigeix clarificar de nou aquesta centralitat. Per fer-ho cal atraure i mobilitzar aquells catalans que sempre havien trobat assenyada la proposta de sociovergència. Pel fet que les circumstàncies polítiques haguessin impedit la concreció pràctica d’aquesta proposta, la nova realitat reclama la seva actualització i el seu oferiment com aposta seriosa per recuperar el seny en política i avançar, com molt bé dius, al final del teu article, vertebrar aquest ampli espai polític pot permetre a Catalunya reconstruir un ideari polític basat en el catalanisme obert, sensible al progrés i amb atent a la dimensió social, i amb vocació de centralitat política.\nPerdona, l’extensió de la resposta. Però les nits d’estiu allarguen els pensaments quan la calor no deixa dormir.\nPublicat per Jordi López Camps a 22.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Carles Campuzano, Política\nEl gran relat de l’alliberament dels israelites del jou d’Egipte a partir del qual arrenca l’establiment de l’Aliança de Déu amb aquest poble, s’inicia amb un fet sorprenent: el gran desconeixement que tenen els israelites de qui és Déu. Així queda de manifest a Éxode 3,13-15. En aquest text, Moisés, en el seu diàleg amb Déu en el moment que li es confiada la missió, afirma “quan aniré a trobar els israelites i els diré: «El Déu dels vostres pares m'envia a vosaltres", si ells em pregunten: «Quin és el seu nom?», què els he de respondre?”. Pels israelites Déu era un gran desconegut, l’havien abandonat i substituir per mundanitats. Bastant semblant del que succeeix avui. Els israelites, com moltes persones de la nostre societat, havien deixat el Déu dels seus pares i es movien còmodament per la idolatria i altres formes substitutòries.\nTot i aquesta indiferència vers Déu, és el propi Déu qui té la iniciativa d’adreçar-se als israelites, a través de Moisés, per prometre “ja sé que el rei d'Egipte no us deixarà sortir si no és per la força; però jo intervindré amb el poder de la meva mà contra Egipte realitzant enmig d'ells tota mena de prodigis, i finalment us deixarà sortir”. (Ex 3,19-20). Déu es compromet en aquells alliberar els israelites de l’opressió que exerceix Egipte contra ells. Dit així, l’alliberament promès per Déu, té bastant de polític. Però no s’esgota en aquesta dimensió. Per Jesús sabem que aquest alliberament agafa tota la dimensió humana. Moisés treu els israelites de l’esclavatge, però Jesús, restablint una nova Aliança, ens allibera de la mort: “Jesús va compartir aquesta condició per destituir amb la seva mort el diable, que tenia el domini de la mort, i per alliberar els qui, per por de la mort, estaven condemnats a ser esclaus tota la vida” (He, 2,14-15). Certament, si la mort es fruit del pecat “el fibló de la mort és el pecat, i la força del pecat ve de la Llei” (1 Co 15,56) Jesús, amb la seva proposta d’estimar-nos sense límits amplia l’horitzó de l’Alliberament de l’antiga Aliança.\nPublicat per Jordi López Camps a 21.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Alliberament, Déu\nEn una reunió del capítol català de la fundació Centesimus Annus, institució pontifica dedicada a l’estudi i difusió de la Doctrina Social de l’Església, el consiliari del grup comentà que una persona li havia demanat tenir fe. ¿Què he de fer per tenir la fe que teniu els cristians? la busco i no la trobo, no sé per on començar. Aquestes foren, més o menys les paraules que havia pronunciat aquesta persona. A l’acabar el consiliari el seu comentari, un altre participant en el grup, capellà també, mostrà un missatge del seu mòbil que deia exactament el mateix. Aquestes dues anècdotes mostren el desig que algunes persones tenen per tenir un encontre amb la fe dels creients.\nSospito que la demanda d’aquestes persones apunta al moll de l’os de l’experiència vital. El que hi ha al darrera d’aquestes preguntes és trobar un sentit a l’existència. És evident que la societat del hiperconsum i de la hiperconnexió no aporta els referents vàlids per omplir de sentit la vida. ¿Què podem dir els cristians davant d’aquestes preguntes?. Davant d’una demanda vital, no podem proposar com a resposta els nostres dogma o doctrines. La salvació que els cristians proposem no es resumeix en cap manifest o proclama d’autoajuda, sinó en una opció de vida que es fonamenta en l’amor desinteressat.\nÉs la vivència d’aquesta amor sens fre d’on emergeix l’experiència que salva, que treu al individu del seu egoisme que corrou i l’obre a la joia de la trobada de l’altre. El Déu de l’amor ple es manifesta en l’estimació. Això és el que proposa Mateu en el capítol 25 del seu Evangeli com a pràctiques salvadores de l’amor. En aquest camí és quan Déu es manifesta, però per trobar-lo cal fer-se senzills i abandonar els tancaments mentals que impedeixen descobrir-lo allí on es manifesta. Cal emprendre el camí de l’amor, sense por i sense restriccions. Sobretot sense cap apriorisme ni neguit per saber quin és el seu rostre. L’amor a l’altre i la comunitat creient són els llocs on Déu es fa present en la nostre realitat de vida.\nPublicat per Jordi López Camps a 20.7.14 Cap comentari:\nAmb gran satisfacció personal, torno a mirar la magnífica sèrie l’Ala Oest de la Casa Blanca. Cada capítol és una lliçó majúscula de com ha de ser la governança política i com el bon governant és aquell que pren decisions que pretenen tenir coherència moral. Res sembla fútil i totes les paraules i gestos en aquesta sèrie semblen estar ben pensats per suscitar una passió per la política amb majúscules.\nUna de les constants que transmet la sèrie és que el bon govern ha de descansar en persones altament preparades en el seu ofici. Aquesta capacitat comporta, a més del domini d’un conjunt d’aptituds que permeten establir coalicions i generar consensos per resoldre des de l’acord els problemes comuns; també destaca que cal un alt coneixement en el conjunt de matèries que intervenen i influencien les decisions polítiques. Els diversos personatges de l’escena política estan preparats i saben de que parlen.\nQuè lluny està la realitat política de casa nostre de tot això. Només cal veure els currículums reals d’alguns polítics. Alguns fan vertadera pena. No puc deixar de preocupar-me al descobrir com la mediocritat ha ocupat algunes esferes del poder polític amb total impunitat. Voler justificar aquesta situació en nom de la permeabilitat polític en l’accés al poder polític ,em sona a excuses de mal pagador. En moltes ocasions, un cop conegut les entranyes íntimes del món polític, tinc la sensació que alguns importants temes de la vida política del meu país estan en mans de persones totalment ineptes per exercir-lo i que són un perill públic seguir on són.\nPublicat per Jordi López Camps a 19.7.14 Cap comentari:\nLa Teologia de l’Alliberament, en el seu moment, plantejà una visió hermenèutica per comprendre el sentit i la centralitat de l’alliberament en l’experiència cristiana. Ara, forces anys, després, es pot recuperar la intuïció interpretativa d’aquells moments per veure com aquella hermenèutica original es manté encara viva. El nucli hermenèutic de la Teologia de l’Alliberament busca les seves claus d’interpretació en una lectura particular de l’Antic Testament. El relat de l’Èxode d’Israel es presentat com el paradigma de l’alliberament.\nAquest interpretació, si bé aporta una visió que resultà una important novetat en el seu moment, tenia el risc d’esbiaixar la lectura de l’Antic Testament i, de passada, oblidar altres comprensions que eren necessàries per entendre també alguns dels aspectes del Nou Testament. No tot era Èxode en la història d’Israel; també hi hagué un dur temps d’exili que marca profundament l’experiència de Déu en aquest poble. També hi hagueren moments d’idolatria i d’abandonament de Déu. Totes aquestes realitats havien de poder-se encaixar en la perspectiva de la nova hermenèutica proposada. Malgrat aquestes aparents contraposicions, els relats de l’Antic Testament presenten la intervenció de Déu en la història d’Israel com un aliança santa que transita permanentment entre llibertat-idolatria-judici-alliberament.\nAl final, aquesta hermenèutica de l’alliberament ajudà, en un moment concret de la història de l’Església catòlica, a comprendre com actua Déu en la història de la humanitat a través de l’alliberament i d’una manera concretat d’alliberar. L’encert d’aquesta hermenèutica encetada pels teòlegs de l’alliberament fou aportar un visió de la fe que transformà algunes visions del cristianisme, especialment aquelles que s’havien desentès del patiment i el sofriment que pateix bona part de la humanitat.\nPublicat per Jordi López Camps a 18.7.14 Cap comentari:\nEls socialistes catalans, després d’una llarga travessa pel desert, de crisi en crisis i de tensió en tensió, estan en plena fase de renovació dels seus càrrecs directius després que fos escollit el seu nou primer secretari. De sobte, el procés de renovació s’ha accelerat en una velocitat vertiginosa. Cada dia les xarxes socials s’assabenten, a través d’una piulada de Twitter, el nom d’un nou responsable dins de la direcció dels socialistes catalans. Els noms coneguts fins ara, encara que en falten alguns prou rellevants, tenen tot el meu respecte per la seva vàlua política i trajectòria personal sobradament demostrada. Però no deixa de ser curiós el sistema escollit per renovar la cúpula dirigent del partit dels socialistes catalans. Entenent que, de forma general, un partit polític és un organisme associatiu, on l’afiliació es basa en la lliure decisió i hi ha responsabilitats compartides entre iguals.\nEl que em sorprèn és la manera com nou el primer secretari vehicula les seves propostes al marge dels òrgans regulars del partit i condiciona el futur debat en el proper congrés. Les piulades al Twitter del primer secretari deixen entreveure quines són les seves decisions, tot i que formalment són unes propostes a confirmar en l’immediat proper congrés. Estic sorprès per aquesta manera de fer, perquè de nou, els noms concrets, tots ells, insisteixo, molt vàlids, precedeixen el debat d’idees. Les quals, hom suposa, que han de presidir el debat congressual i els seus continguts creen els marcs que condicionen els perfils dels dirigents del partit. Però amb aquesta pràctica de les piulades s’inverteixen els termes: els noms primer i, si s’escau, les idees després. Aquesta inversió conceptual no es bona per recuperar la confiança amb el sistema polític ja que transmeten una concepció particular de la polític que no aporta confiança en la seva regeneració i el rigor de les propostes renovadores.\nPublicat per Jordi López Camps a 17.7.14 Cap comentari:\nNo afirmo res de nou si dic que el futur de l’Església catòlica passa, en bona mesura, per trobar un millot encaix dels laics dins del complex sistema eclesial. És cert que en els darrers anys es normal trobar alguns laics ocupant llocs rellevants dins de l’estructura eclesial i cada cop més. Aquesta circumstància no evita considerar que l’Església catòlica es troba fortament clericalitzada. A més, tinc la sensació que això no es resoldrà significativament a curt termini. No obstant, es poden prendre algunes mesures que encaminades a crear importants masses crítiques que facin irreversible el canvi d’orientació a favor d’un major protagonisme dels laics.\nLes parròquies és un bon àmbit on estimular iniciatives a favor d’una major presència i protagonisme dels laics en la vida de la comunitat eclesial. Sé que moltes comunitats parroquials estan donant passos ferms en aquesta direcció des de fa molts anys. L’Església catòlica catalana ha sabut ser capdavantera en els moments de renovació eclesial; per això cal seguir donant suport actiu al que moltes parròquies estan fent. Però també cal crear les condicions perquè pugui aparèixer noves iniciatives tendents a donar un major pes als laics en la direcció de la comunitat parroquial. Assumint que, preveres i laics, formen una única comunitat que dóna testimoni de l’amor de Crist en un àmbit de referència concret.\nDins dels diversos carismes que els laics podrien assumir un d’ells fora el d’actuar de dinamitzadors dels espais de culte a fi de puguin estar oberts al màxim nombre d’hores per tal de poder ser vertaders espais d’acolliment als qui ho necessitin: “veniu a mi els assedegats” o "veniu a mi tots els qui esteu cansats i afeixugats" deia Jesús. Per fer-ho possible, segur que hi ha molts laics que podrien fer magníficament aquest primer acolliment espiritual en els temples que ara, per manca de preveres o altres circumstàncies, estan tancats. Calen noves dinàmiques, tan perquè són necessàries per la nova església que demana el papa Francesc, com perquè a la societat hi ha persones que s’acosten als temples cercant un espai d’acolliment i calidesa humana.\nPublicat per Jordi López Camps a 16.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Parròquia, Vida cristiana\nMalcorar és un verb transitiu de poc ús. Significa fer perdre el cor algú de fer alguna cosa. Dissuadir-l’en. ¿No és això el que sovint passa en la política de la quotidianitat?. Fa dies comentava que la publicitat negativa pot funcionar, en alguns moments, per mobilitzar els electors a través dels temors, però insistir en aquesta estratègia allunya els ciutadans de la política i, de manera particular, amb els polítics. Això situa als líders polítics en una posició difícil, tan complicada, que difícilment poden fer les seves funcions socials, tan útils en política, de convocar, aplegar, inspirar i motivar. Quan això passa els ciutadans s’allunyen de la política i experimenten l’efecte de malcorar la política.\nPart del problema d’aquesta subversió de la funció política és que aquesta ha deixat de percebre’s com interessant per resoldre els problemes dels ciutadans, per una part, i pel fet de que els polítics han deixat d’emprar la persuasió com a eina per crear col·lacions àmplies, polítiques, per resoldre les preocupacions de la ciutadania. Persuadir és, d’alguna manera, l’antinòmia de malcorar. Persuadir, també és un verb transitiu, i significa induir a creure, a fer alguna cosa. La persuasió és necessària per fer una política decent, que és el mateix que dir política democràtica. Per persuadir, i no malcorar la política, cal entendre la política no com l’exercici absolut de la confrontació de tots entre tots per ocupar el major espai de poder possible, sinó com a servei a la comunitat per resoldre els problemes comuns. Lamentablement, la política moderna és cada cop menys sensible a persuadir i s’apropa més a malcorar.\nPublicat per Jordi López Camps a 15.7.14 Cap comentari:\nAlguns assessors polítics acostumen a proposar campanyes electorals fortament negatives en relació als adversaris a batre. Poden ser despietadament cruels a partir de furgar en el passat dels candidats i trobar aquelles fulles de rave que pugin donar rèdit polític. Malgrat l’aparent utilitat d’aquestes estratègies, les darreres experiències mostren que els electors poden ser força refractaris a elles perquè es troben força distanciades de les pulsions polítiques. A més, hi ha candidats que no els hi agrada l’agressivitat que comporten aquestes estratègies perquè acostumen a falsejar la veritat o manipular la realitat per magnificar aspectes personals per damunt del necessari respecte.\nMichael Ignatieff en el seu llibre “Fuego y cenizas” afirma que “la política negativa enverina el pou on tothom beu” i tot seguit diu “Cap de nosaltres (polítics) vol una democràcia en la que les eleccions es converteixin en un mer referèndum sobre el dret a ser escoltat i el resultat està determinat pel pitjor anunci negatiu”. Si aquesta és l’estratègia electoral significarà que les eleccions no serviran per resoldre cap problema real de la societat. Aquests només esdevindran referències secundàries al llarg de la campanya electoral. Les fulles de rave electorals pretenen que els electors, en lloc de mobilitzar-se i definir-se per les alternatives polítiques als problemes que hi ha a la societat, es moguin per resposta epidèrmica o per la por, en el cas que l’estratègia electoral pretenguin moure el seu electorat recorrent al temor que podria despertar algun candidat considerat competidor directe pels vots. En aquests casos, qui surt perdent és la democràcia.\nPublicat per Jordi López Camps a 14.7.14 Cap comentari:\nLa matraca és un instrument compost de dues o més fustes articulades que, posat en moviment, fa un soroll sec i repetit, emprat antigament per Setmana Santa en substitució de les campanes. A més d’un instrument, la matraca és una expressió col·loquial emprada per fer adonar la repetició pesada d’alguna argumentació. Així, "donar la matraca" és una expressió sinònim de donar la llauna o donar la tabarra i s'usa per indicar que algú es posa excessivament pesat, és importunat o insisteix amb impertinència en alguna cosa que ens fa enfadar.\nAixò és el que fan algunes persones amb el tema de la mesquita de la ciutat de Barcelona i, de manera específica, davant del rumor gratuït de construir-la en l’antiga plaça de braus Monumental. Malgrat els reiterats desmentits de la propietat i del mateix alcalde de la ciutat hi ha encara persones que han convertit aquest en una matraca informativa. És probable que l’ús de l’estratègia de la matraca informativa en mans d’algun polític és per treure’n algun rèdit electoral. Però fan el ridícul de forma persistent.\nL’opinió pública pot tornar-se en contra amb els qui usen la matraca informativa perquè als ciutadans se’ls pot aclaparar amb informació, però no accepten que se’ls consideri estúpids. És poc probable que hi hagi algú que creure viable que a la plaça Monumental es pugui construir-hi una mesquita de grans proporcions. Ningú es pot creure creu un projecte d’aquesta magnitud. Per exemple, un minaret de 300 metres sabent que la Torre de Collcerola fa 288 m. i les torres de la Sagrada Família, quan s’acabin l’any 2026, tindran 172 m. o les actuals Torres Mapfre tenen 154. El pressupost dit del projecte és de 2, 2 mil milions d’euros quasi bé com tot el pressupost de l’ajuntament de Barcelona. Tot i aquesta fantasia, hi ha encara algun polític local que hi dóna crèdit i insisteix de que, no només està en contra d’això, sinó que pretén modificar les ordenances municipals per evitar que en la plaça es pugui fer una mesquita.\nAquesta forma d’entendre la política d’oposició mereix la meva indignació perquè el seu darrer objectiu és provocar associar en l’imaginari dels ciutadans que hi ha algunes opcions polítiques que estan en contra de l’Islam. Per això s’aprofiten de qualsevol excusa per fer forat amb el seu missatge. Aquesta actitud de recerca de rèdits polítics, per més civilitzada que sembli, és tan perillosa com tota xenofòbia, ja que a la fi no promou un model de societat oberta i respectuosa amb les llibertats personal. Tot al contrari, aquestes actituds insinuen comprensions totalitaris i excloents que malmeten la convivència social i divideixen la societat.\nPublicat per Jordi López Camps a 13.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Diversitat religiosa, Islam de Catalunya, Mesquites, Política\nAlguns polítics han convertit la política en un joc brut d’estratagemes per influir sobre l’opinió pública a fi de crear imatges distorsionades de la realitat per tal de fixar en l’imaginari dels ciutadans determinades visions. Ahir vaig sentir a una política de l’oposició catalana amenaçar, amb to displicent i antipàtic, al President de la Generalitat, de que el govern de Madrid portarà al Tribunal Constitucional la llei catalana de consultes quan l’aprovi el Parlament. Dit això, és quedà tan ampla. El seu objectiu era ben senzill, relacionar el President de Catalunya i al Parlament amb una decisió que ella considerava il·lícita i deduïa que, amb tota seguretat, així també seria considerada pels juristes del constitucional. Amb aquesta contundent afirmació, des de l’oposició no s’atacava les idees del President Mas, sinó que es volia fixar en l’opinió pública catalana que el President era una persona que propiciava decisions il·legals.\nDeterminada pràctica política de l’oposició està totalment instal·lada en una estratègia de no rebatre les idees dels seus adversaris, sinó de dirigir-se constantment a l’opinió pública per enviar missatges de desprestigi personal als contrincanst. Aquesta estratègia degrada la política perquè ataca de fons el seu propi sentit i valor social. Des d’aquesta lògica de la confrontació o de l’enemistat política desvirtua la comprensió de la política com art d’abordar, de forma conjunta i consensuada, els problemes que són comuns i d’aquesta manera conviure i construir projectes comuns per damunt de les lògiques diferencies.\nNo comparteixo aquesta visió estreta de la política; em cansa i estic convençut que incrementa la separació entre els polítics i els ciutadans en detriment de la seva comprensió humanista perquè la veritat queda anul·lada per la força de la mentida repetida de manera insistent. No estaria de més de recordar a aquesta diputada que si el Parlament de Catalunya aprova una llei de consultes populars no referendàries tal com està formulada el que fa és exercir la facultat atorgada per l’Estatut d’Autonomia per la qual cosa no està cometent cap inconstitucionalitat. Perquè tothom ho tingui clar reprodueixo el que diu l’Estatut en l’article 122 “correspon a la Generalitat la competència exclusiva per a l’establiment del règim jurídic, les modalitats, el procediment, l’acompliment i la convocatòria per la mateixa Generalitat o pels ens locals, en l’àmbit de llurs competències, d’enquestes, audiències públiques, fòrums de participació i qualsevol altre instrument de consulta popular, salvant el que disposa l’article 149.1.32 de la Constitució.” La realitat, com la veritat, no és poden alterar\nPublicat per Jordi López Camps a 12.7.14 Cap comentari:\nPublicat per Jordi López Camps a 11.7.14 Cap comentari:\nLa majoria de ciutadans de Barcelona i de la seva àrea territorial d’influència desconeixen que hi ha uns professionals que reflexionen i treballen en el denominat PDU, sigle que volen dir Pla Director d’Urbanisme metropolità. Bona part de la ciutadania treballa a curt termini, però hi ha decisions de planejament urbà que són estratègiques, és a dir, operen a molt llarg termini. Per les seves característiques, les visions d’estratègia urbana, són percebudes com a intangibles i, per aquesta condició tenen tendència a ser ignorades, en el millor dels casos, o considerades una pèrdua de temps, en el pitjor.\nAhir vaig escoltar a un interessant reflexió sobre quin a der ser el model urbà d’aeroport i port a 50 anys vista. És a dir, quines decisions estratègiques cal prendre ara, perquè passin coses a l’horitzó albirat a partir dels anys 2060. Les ciutats necessiten que hi hagi planificadors del desenvolupament urbà que tinguin aquesta capacitat visionària i els regidors de les metròpolis han d’acollir els seus suggeriments. Els edils municipals han de saber incorporar aquestes visions en les seves agendes polítiques i saber-les transmetre a la població. Perquè, només treballant el present serà possible el futur desitjat.\nPublicat per Jordi López Camps a 10.7.14 Cap comentari:\nTempus fugit és una locució llatina que significa el temps s'escapa. Aquesta sensació convida a viure la vida a l’instant, instal·lats en tant lloat carpe diem, perquè no és pot perdre el temps que s’escapa entre les mans com l’aigua. Aquesta expressió apareix per primer cop al llibre III de les Geòrgiques, poema escrit pel poeta llatí Virgili on es diu textualment “Sed fugit interea fugit irreparabile tempus" (Però fuig entre tant, fuig irreparable el temps). No obstant, la rapidesa dels canvis en les societats modernes, aporten una altra dimensió a aquesta sensació de fugacitat: la pèrdua de memòria.\nTinc la sensació que els temps moderns transmuten una altra expressió llatina “ad memoriam rei perpetuam” (per perpetua memòria d’un assumpte). Més aviat sembla que la memòria, especialment la política o la mediàtica, per exemple, estan sotmeses a la pràctica anunciada per Ciceró en De senectute “memoria minuitur nisi eam exerceas” (la memòria disminueix sinó l’exercites). Hi ha un permanent exercici de desmemòria que al final porta l’amnèsia selectiva en relació a determinats temes. En aquests moments es produeix el lapsus memoriae, la falla de la memòria. Això es veu, per exemple, en determinats temes tractats pels mitjans de comunicació. Apareixen un bon dia, són actualitat durant un temps i després, quasi per encantament, desapareixen. Deia fa anys Josep Maria Espinàs que els diaris haurien de tenir una secció permanent dedicada afer el seguiment d’aquells temes que, des de la més rabiosa actualitat, han passat a ser oblidats de forma total i absoluta. Pot ser així, evitaríem la cruel pèrdua de memòria.\nPublicat per Jordi López Camps a 9.7.14 Cap comentari:\nAhir molts catalans cristians omplirem el saló d’actes amablement cedit per Caixa Fòrum per afirmar el suport a la iniciativa cívica pel dret a decidir. Seguint els suggeriments d’algun orador he fet una petita nota en castellà, que presento a continuació tal com ha estat publicada, com a notícia destacada a la revista d’àmplia difusió Religión Digital, als quals agraeixo la seva amabilitat d’editar l’article.\nHubo un gran abad de Santa María de Montserrat, García de Cisneros, quien en el siglo XV fue impuesto por los reyes de Castilla, primero como prior, para poner en orden a la poco observante comunidad monástica y, de paso, castellanizar sus usos y costumbres.\nAhora, nadie discute que García de Cisneros fue unos de los grandes abades de este monasterio benedictino. Sus méritos fueron varios. Quizás el más importante fue gobernar con visión cristiana y con mayor profundidad espiritual. Su libro sobre los ejercicios espirituales fue muy influyente en su tiempo y fue guía para muchos devotos. San Ignacio de Loyola fue deudor de la obra de este gran abad.\nOtro de sus méritos, quizás menos conocido, fue comprender que, a pesar del encargo real recibido, el monasterio de Santa María aunque fuera adscrito por la fuerza a la congregación de Valladolid con el objetivo de someterlo a las costumbres castellanas, en el monasterio existía una realidad difícil de doblegar: la devoción a la Virgen surgía del corazón de los catalanes y se expresaba con una identidad propia y diferente a como se vivían estas cosas en el reino de Castilla. Santa María de Montserrat, aunque fuera dependiente de la congregación castellana, jamás renunció, y así lo ha mantenido hasta ahora, a estar al servicio del pueblo catalán.\nCatalunya, en aquellos lejanos años, tenía una personalidad política y cultural propia. Se regía por unas leyes diferentes a las castellanas y sus condes, primero, y luego sus reyes dentro de la corona catalano-aragonesa habían conferido una singularidad jurídica única en relación a los diferentes reinos de aquellos años.\nLa Diputació del General, el precedente de la actual Generalitat, fue una institución democrática, gobernada en muchas ocasiones por eclesiásticos, entre los cuales hubo más de un abad de Santa Maria de Montserrat, que supo mantener la fisonomía política de Catalunya durante siglos. Pero la disputa sucesoria del siglo XVIII terminó radicalmente con este gobierno propio de Catalunya y la victoria armada de los borbones en 1714 terminó por suspender los derechos e instituciones políticas de los catalanes.\nLas armas lograron imponer, al fin, aquello que varios reyes de Castilla habían pretendido años atrás, que España, con estado, fuero el resultado del domino del reino de Castilla sobre el resto de entidades políticas territoriales existentes en la península ibérica. La unión de Catalunya con España fue impuesta por una guerra de la cual ahora se conmemora el tricentenario.\nAhora, trescientos años después de la derrota armada de 1714, el Parlament de Catalunya, ha pedido al gobierno de España elevando la petición a la representación parlamentaria del pueblo español, poder decidir sobre cual es el futuro político de la relación Catalunya-España. La única respuesta política ha sido un no rotundo a celebrar un referéndum sobre este tema con el argumento de que la soberanía en España reside en todos los españoles.\nSin embargo, en Catalunya, no todo el mundo comparte esta visión. Se considera que hoy, como hace trescientos años y más, la soberanía sobre el futuro de Catalunya, recae única y exclusivamente en los catalanes. Una opción fundamental es que Catalunya como nación tienen el derecho a decidir su futuro. Cerrada hoy la puerta del referéndum, aduciendo que esto lo exige la Constitución, la alternativa propuesta por el Parlamento catalán es celebrar una consulta el próximo 9 de noviembre aplicando una ley que pronto será aprobada por el Parlament de Catalunya. Esta debería permitir conocer el estado de opinión de los catalanes sobre cual ha de ser la vinculación política de Catalunya con el resto de pueblos que conforman España.\nComo el gobierno de España sigue cerrando puertas, tampoco parece probable que deje que se celebre esta consulta. Ante esta cerrazón política, algunas instituciones de la sociedad civil se están movilizando para pedir lo que parecer más que razonable: dejar expresarse con naturalidad a los catalanes sobre como quieren que sea su vinculación con España.\nDentro de esta campaña a favor del "derecho a decidir" el futuro político de Catalunya, ungrupo de cristianos ha creado una plataforma para argumentar, a partir de la propia Doctrina Social de la Iglesia, el derecho que tienen las personas a ser consultadas en relación a cuestiones tan esenciales como el futuro político de su país.\nAyer, este movimiento cívico, Cristians pel dret a decidir, organizó un acto de presentación en sociedad. La sala de actos del Caixa Fórum, quedó pequeña para reunir a cientos de cristianos catalanes que, desde diferentes sensibilidades políticas y sociales, están de acuerdo que es fundamental poder decidir cual es el futuro político de Catalunya.\nDiferentes oradores dieron suficientes razones para argumentar que este derecho está ampliamente reconocido en la Doctrina Social de la Iglesia católica. Cada uno de ellos desgranó, algunos apelando a la reflexión doctrinal y otros a criterios más vivenciales, como explicar a la sociedad porqué hay cristianos que consideran hoy un deber moral poder votar sobre la decisiva pregunta sobre cual debe ser el encaje de Catalunya con España.\nEl hecho moral, se dijo, es poder votar, no el resultado de la votación. Porqué el valor moral es poder expresar la opinión sobre este tema que hoy condiciona la agenda política de Catalunya y de España. Se trata de saber explicar estas cuestiones con pedagogía y amabilidad a quien quiera oír y atender lo que piensan aquellos catalanes que quieren modificar las relaciones de Catalunya con España. Aunque, como dijo un orador, si "España tiene un problema con Catalunya, los catalanes no queremos ser un problema para España". El acto fue un gran éxito cívico y las razones allí expuestas son buenos argumentos para ayudar a comprender cuales son los motivos que animan a quienes piden algo que parece como muy normal en cualquier estado democrático: poder votar el próximo 9 de noviembre.\nPublicat per Jordi López Camps a 8.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, Dret a decidir, Política\nTota campanya electoral ha de saber comunicar i transmet un missatge. Aquest constitueix una part fonamental de la estratègia electoral, quasi bé és la part més important de tota campanya electoral. El missatge és l'essència de com arribar als votants i la manera de posicionar la candidatura respecte als altres contrincants de la contesa electoral.\nNo és possible parlar de política sense parlar del missatge electoral que hi ha al darrera, en algun moment, de tot candidat polític. Els anuncis o falques a la premsa, ràdio i televisió, o la publicitat de correu directe, d’un candidat han de comunicar el missatge. Els discursos, les intervencions i entrevistes a la premsa han reforçar-lo.\nEl missatge de la campanya comprèn les raons que motiva tot candidat a presentar-se a unes eleccions. Són les raons més imperioses per les quals qualsevol votant hauria votar al candidat i no a la seva oposició. Dit d'una manera senzilla: és el que el candidat comunica a l'electorat perquè aquest pugui posicionar-lo a ell i a la seva candidatura en relació a l'oposició. Així de simple.\nPublicat per Jordi López Camps a 7.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Missatge electoral, Política\nDiu Michael Ignatieff, en el seu llibre Fuego y Cenizas, que l’art de la política “consisteix essencialment en ser un mestre de l’oportunisme”. Reconec que aquesta sinceritat va sorprendre’m, doncs en la cultura política d’aquest país l’oportunisme és vist de manera despectiva, malgrat que després es practica de la manera més descarnada. Aprofundint el que diu Ignatieff es compren que l’oportunisme equival a tenir el do d’apreciar el moment exacte per saber actuar o de no fer-ho, tot esperant un moment millor.\nLa sort o la dissort política està associada a la capacitat de saber apreciar aquesta oportunitat. Així, ser oportunista equival a tenir sort, perquè s’actua quan cal; mentre que la dissort és l’error de fer una cosa quan no calia fer-la, o de no saber fer una cosa en el moment adequat. La política seria un constant dilema d’avaluacions de les millors oportunitats per actuar. L’art polític és el discerniment permanent per apreciar si és el temps per dur a la pràctica una determinada idea o alternativa o val més esperar.\nÉs cert, l’experiència m’ha ensenyat que algunes bones idees s’han mort, no perquè fossin dolentes en si mateixes, sinó perquè no era el moment oportú per tirar-les endavant. Per això, la política pot considerar-se també, l’art del possible. És a dir, de fer ara i aquí amb èxit una determinada actuació. De tal manera, que un polític ha de ser una persona analítica i perspicaç per tal de comprendre amb encert l’oportunitat de les seves decisions. Un bon política és, en conseqüència, tal com proposa Ignatieff, un gran oportunista.\nPublicat per Jordi López Camps a 6.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Ignatieff, Política\nLa relació públic – privat no sempre es dóna de manera favorable als interessos públics. Els quals, per bona lògica, han de ser defensats de manera decidida pels governants, doncs ells són els que han d’ocupar-se eficientment de la cosa pública. El conflicte públic – privat es pot evidenciar de moltes maneres i expressar-se amb formes ben diferents. El cas més extrem és la privatització d’alguns serveis públics de tal manera que el bé públic deixa d’estar integrar en allò que és comú i passa en mans privades que, seguint una altra lògica pròpia dels seus interessos, intenta defensar els seus interessos al marge de la seva incidència en el valor pública.\nPerò hi ha algunes situacions en les quals, la coalició públic – privar es dóna de forma subtil. L’altra dia vaig viure una petita anècdota que demostra una expressió d’auqest conflicte. A primera hora de la tarda, anava baixant per la Rambla Catalunya, entre Aragó i Gran Via a Barcelona, estava cansat i feia molta calor, volia seure en un banc a la fresca per llegir el diari. No vaig poder. Tota la banda obaga de la Rambla de Catalunya entre aquests trams estava ocupada per terrasses de bars i els únics bancs disponibles estaven abatuts pel sol. Com a conseqüència d’aquesta ocupació, si volia ombra havia de pagar. Mala pràctica que les autoritats municipals haurien de procurar, des de l’exercici de les seves competències, trobar-hi solució de tal manera que els ciutadans i els restauradors poguéssim coexistir amablement.\nPublicat per Jordi López Camps a 5.7.14 Cap comentari:\n¿Quines són les respostes donades pels europeus a les tres crisis: econòmica, governança i de valors democràtics comentades ahir?. Un fet és evident, a Europa es detecta l’aparició i l’acceptació amb tota naturalitat de comportaments clarament no democràtics. Els europeus han acceptat, sense cap resistència la substitució dels primers ministres de Grècia i Itàlia, escollits democràticament; per uns tecnòcrates que no validats per les urnes. A un altre nivell, la crisi generada per comportaments immorals dels bancs s’ha resolt posant diners públics per rescatar els bancs en lloc de procurar alleugerir els problemes econòmics dels ciutadans afectats per aquests problemes.\nDavant de la triple crisi europea s’han imposat unes respostes orientades en quatre direccions. La primera ha estat enfortir el fonamentalisme del mercat. Progressivament s’han anat perdent drets socials; s’han alterat les regles del mercat per la seva colonització d’un poder econòmic extractiu i els grans poders econòmics s’han apoderat dels mitjans de comunicació a fi de legitimar els seus comportament. Al final, el sector públic ha quedat captiu del sector privat. La segona resposta és l’aparició d’un nacional populisme xenòfob que estimula l’exaltació de la identitat, suposadament amenaçada.\nLa tercera resposta ha estat el reforçament dels mecanismes de control estatal contra les llibertats democràtiques. Aquesta actitud és molt evident en els països de l’est europeu. La quarta resposta és l’aparició d’una ofensiva fonamentalista transnacional aprofitant recursos aportats per les grans corrents neoconservadores mundials. Novament, l’est europeu és el banc de proves d’aquestes visions fonamentalistes. Alguns dels seus governs no s’amaguen de rebre suport i donar-ne als grups fonamentalistes ultraconservadors.\nEl camí per sortir d’aquesta situació és confiar en la resiliència psicològica de les societats europees. La història demostra prou la capacitat d’aquestes societats de superar, una i altra vegada, agressions continuades. En aquest cas, l’autoestima dels europeus és encara superior als esforços d’aquesta maniobra global d’ocupació neoconservadora d’Europa. En les nostres mans està en aconseguir que els debats oberts per aquesta nova situació a Europa es resolguin a favor de la democràcia i la llibertat; en definitiva, d’una societat oberta i justa.\nPublicat per Jordi López Camps a 4.7.14 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Europa, Open Society Initiative for Europe\nJordi Vaquer, director de l’Open Society Initiative for Europe (entitat integrada en la fundació Open Society Foundations promoguda pel financer i filantrop George Soros) ha presentat una interessant reflexió sobre l’estat del projecte europeu en un debat organitzat per la fundació ACSAR. Segons Jordi Vaquer Europa està immersa en tres crisis que es desenvolupen en paral·lel, fortament interrelacionades però amb dinàmiques pròpies. L’existència d’aquestes tres crisis provoca un espai buit en el procés de construcció d’Europa que intenten ocupar-lo unes determinades forces que, seguint una agenda molt determinada i ben pensada, volen ocupar tot aquest espai promovent una determinada sortida. Alguns d’aquest fenòmens són molt evidents en certs països europeus, mentre que en altres no es donen, encara, en tota la seva extensió o intensitat.\nHi ha una crisi econòmica que ha alterat el somni europeu de progrés, justícia social, protecció de l’estat del benestar i estructures polítiques democràtiques. La crisi econòmica ha evidenciat la feblesa i decadència del model europeu i la seva dependència de les polítiques econòmiques asiàtiques i dels Estats Units. La crisi econòmica ha estat com a conseqüència de la ineficàcia dels sistemes de regulació estatals de l’economia i l’hegemonia del sistema financer. La dimensió econòmica de la crisi està condicionada per les altres dues crisis: la fallida del model de governança i la falla dels valors democràtics. Perquè, la crisi ha demostrat el descontrol de l’economia de la política.\nHi ha una crisi de la governança democràtica. Els ciutadans estan perdent la confiança amb les estructures polítiques i amb tot el que es pugui considerar una elit, sigui política, social, mediàtica, intel·lectual, moral etc... Com a resposta es prefiguren alternatives extremistes, siguin de dretes o d’esquerres. La tercera crisi afecta al sistema de valors democràtics. De manera especial, s’enfonsen els valors liberals que havien sustentat les societats occidentals. En aquest cas, el concepte liberal compren la visió oberta i respectuosa de les llibertats democràtiques, no la visió del liberalisme econòmic. Precisament, aquesta devaluació dels valors democràtics es tradueix amb un domini dels valors proposats des del neoliberalisme econòmic. A Europa s’estén un nou consens social que veu amb simpatia la necessitat de restringir o reduir les llibertats imposant unes lectures neoconservadores dures del sistema de valors.\nPublicat per Jordi López Camps a 3.7.14 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Europa, Fundació Soros, Jordi Vaquer, Open Society Initiative for Europe\nEn un mateix dia, he tingut tres experiències del que s’està convertint la ciutat de Barcelona per efecte d’uns determinats comportaments incívics. Al sortir de casa i anar el metro, un noi estranger, amb bastants dificultats per estar dret, jeia al costat de la taquilla del cap d’estació. Un cop dins del metro, al voler seure, he hagut d’evitar un grup de seients profusament bruts de vòmits de la darrera farra, i el mateix ha hagut d’esquivar mentre pujava anant a la feina pel carrer Girona. Sospito que els tres successos poden relacionar-se amb aquesta imatge de Barcelona, ciutat mediterrània, alegre i festiva, de llargues hores de llum solar i de permissivitat amb la transgressió cívica.\nDurant bastants anys el govern de la ciutat ha estat dèbil amb les actituds pocs cíviques. És una qüestió de ve de lluny, perquè aquesta imatge d’una Barcelona poc cívica no es projecte i es consolida com atractor de visitants en quatre dies. Per això el centre de la responsabilitat per aquests comportaments poc cívics recau en governs on participaven socialistes, eco-socialistes i esquerra republicana. Ara l’actual govern, que no són aquells, sí que ha d’incorporar en la seva política pública el modificar aquesta imatge de gran permissivitat incívica que té Barcelona. És evident que calen polítiques de seguretat més contundents, però també cal actuar en aquelles àrees de la restauració i oci que fomenten i estimulen comportaments atractius pel turisme de low-cost i molta gamberrada. La ciutat sortirà guanyant sí es repensa el model turístic en clau de qualitat i cultura.\nPublicat per Jordi López Camps a 2.7.14 Cap comentari:\nPublicat per Jordi López Camps a 1.7.14 Cap comentari:


CURSOS D’ITALIÀ – Aprèn Estudis\nEdat: Classes d’italià per a nens i nenes a partir de 6 anys, adolescents i adults.\nClasses d’italià dinàmiques, pràctiques i comunicatives. A través de petits jocs o dinàmiques de grup es treballen diferents situacions comunicatives per tal que els alumnes millorin la seva capacitat comunicativa i de comprensió.\nUtilització d’un llibre i de materials amb un enfocament clarament comunicatiu.\nAplicació de les noves tecnologies i eines TIC a l’aula per tal de crear un entorn de treball més dinàmic i interactiu.\nAmb els nens i nenes de primària i els adolescents es plantegen petits projectes per ajudar-los a desenvolupar les seves capacitats comunicatives, utilitzant les noves tecnologies i les eines TIC presents a l’aula.\nFomentar la comprensió i l’expressió en italià en situacions comunicatives quotidianes diverses.\nFomentar el coneixement cultural del país utilitzant les noves tecnologies o les eines TIC presents a l’aula.\nAjudar i guiar l’alumne en el procés d’aprenentatge de l’idioma.


Temps: Un curs acadèmic organitzat per trimestres\nCàrrec: 60 ECTS\nProxima edició: 28 de setembre de 2018\nUn enfoc multidisciplinar i multidimensional que aborda problemes de salut prevalents des de les diferents dimensions: social, clínica, econòmica i de cures.\nL'elevada prevalença de les patologies cròniques que conformen el treball diari dels professionals de la salut. D’altra banda, amb l’envelliment de la població, les persones més grans de 65 anys constitueixen el tram de població amb el creixement més gran des d’ara fins a l’any 2021.\nL’atenció integrada social i sanitària que s’ha convertit en una prioritat dels serveis socials i sanitaris a Catalunya.\nLa necessitat d’una formació de postgrau de tipus màster que permeti accedir als professionals de la salut accedir a Programes de Doctorat i el foment de línies de recerca vinculadres a l'àmbit de la cronicitat i l'envelliment.\nÉs per tot això que, des de l’Escola Superior de Ciències de la Salut TecnoCampus, creiem que és imprescindible comptar en el nostre sistema sanitari amb la implicació de professionals de la salut ben formats en aquest àmbit. Professionals preparats per dirigir nous models de treball col·laboratiu que incloguin també les administracions sanitàries, els responsables de polítiques sanitàries, els investigadors, els docents, els pacients, els familiars i els seus cuidadors.\nDirecció acadèmica del Màster en Atenció Integrada en la Cronicitat i l'Envelliment\nDirectora d'Escola Superior de Ciències de la Salut TecnoCampus, centre adscrit a la Universitat Pompeu Fabra.\nNecessites més informació? Sol·licita una entevista amb la Directora del Màster\nEl Màster Universitari en Atenció Integrada en la Cronicitat i l’Envelliment (MAICE) és un màster consolidat i de referència al territori. L’Escola Superior de Ciències de la Salut TecnoCampus disposa d’entitats col·laborades de prestigi com l’Hospital Clínic de Barcelona, la Fundació TicSalut, l’Institut Universitari d’Investigació en Atenció Primària (IDIAP Jordi Gol) Fecunmed i el Consorci Sanitari del Maresme.\nEl màster té un total de 60 ECTS i està format per 30 ECTS de matèries obligatòries, 12 ECTS de matèries optatives, 4 ECTS de pràctiques externes i 14 ECTS del treball final de màster.\nEl Màster Universitari en Atenció Integrada en la Cronicitat i l’Envelliment dona accés als Programes de Doctorat, donat que es tracta d’un màster de recerca de 60 ECTS.\nL’Escola Superior de Ciències de la Salut TecnoCampus té convenis amb diferents Programes de Doctorat per poder donar continuïtat a alumnes del màster cap a estudis de doctorat.\nProfessionals de la salut: infermers, metges, psicòlegs, treballadors socials, fisioterapeutes i nutricionistes que contemplin la necessitat de millorar les seves competències en recerca.\nAquest màster té també un paper fonamental en la formació d’investigadors i/o docents interessats a realitzar el doctorat o que vulguin incorporar-se a equips de recerca en el camp de les malalties cròniques o l’envelliment.\nResoldre problemes de la pràctica clínica relacionats amb el procés d’envelliment i la seva dependència, tot garantint-ne, a través de metodologies i dels instruments de gestió professional en l’àmbit sociosanitari, la dignitat i la seguretat, la intimidat i l’autonomia de les persones.\nSeleccionar i elaborar els dissenys de recerca, amb equips multidisciplinars, que permetin formular i contrastar hipòtesis, dissenyar intervencions i avaluar els resultats relacionats amb les patologies cròniques i l’envelliment.


L'Atlètic de Madrid noqueja el Barça a la Lliga (1-0)\nBarcelona, Catalunya. Dissabte, 21 de novembre de 2020. 22:58\nActualitzat Dissabte, 21 de novembre de 2020. 23:36\nNit d'un terrible malson del Barça al Wanda Metropolitano. Derrota contra l'Atlètic de Madrid a la Lliga Santander (1-0) després d'una errada de Ter Stegen i d'un solitari gol de Carrasco que ha decidit un duel marcat per les lesions.\nEl Barça ha tornat a demostrar que fa coses bé, però moltes més de malament. Ni amb la cordialitat aparent que hi ha en el vestidor, amb Messi i Griezmann de referents, els de Ronald Koeman saben com actuar en els grans escenaris. Dispersos en alguns partits, intractables en d'altres i ofuscats en la resta.\nAquesta vegada ha tocat una versió inconsistent i ferida. Messi, tan enfadat fora del camp però anul·lat sobre la gespa. El '10', perdut entre els futbolistes rivals i sense veure gaire la pilota passar pels seus peus, no ha estat influent, tot i que quan ha aparegut, ha creat alguna il·lusió.\nMessi envoltat de jugadors de l'Atlètic de Madrid / EFE\nTothom sap com juga l'Atlètic, i sense creativitat, el mur defensiu matalasser és pràcticament insuperable. I és que Pedri, un altre dels cervells, o De Jong i Pjanic, no han sabut filtrar pilotes. A l'espera que Dembélé fos un bon substitut d'Ansu Fati, el francès no ha desentonat perquè ha estat qui més perill ha creat fins que just abans del descans Carrasco li ha caigut a sobre i la seva espatlla ha quedat tocada.\nEl Barça ha fet un tímid avís mitjançant Griezmann en començar el partit. Però poc més. I l'Atlètic, un travesser de Llorente al minut 12. Després d'uns vint primers minuts de molt ritme, el partit ha decaigut. I si Ter Stegen havia aparegut en un parell d'ocasions per treure mans prodigioses, en l'última jugada del primer temps ha fet una sortida precipitada fora l'àrea i Carrasco ha marcat des de pràcticament el mig del camp a la porteria buida.\nGriezmann controlant una pilota / EFE\nPerò és que el partit d'aquest dissabte de novembre serà per a oblidar. Ni l'equip sabia com reaccionar, ni res li ha anat de cara als blaugrana. Gerard Piqué ha hagut d'abandonar el camp per una lesió que sembla que el deixarà molts mesos allunyat del terreny de joc.\nEl Barça, si ja estava tocat, s'ha quedat encara més descol·locat quan s'ha produït la preocupant lesió del central barceloní. I sense defenses de garanties a la banqueta, De Jong ha ha hagut de canviar de posició.\nEls jugadors del Barça al costat de Piqué quan s'ha lesionat / EFE\nL'Atlètic ha dominat el partit com ha volgut, ha fet del Barça un titella. I per acabar-ho d'adobar Sergi Roberto també s'ha lesionat i el Barça ha acabat el partit amb deu futbolistes.\nDerrota preocupant del Barça contra l'Atlètic, un rival directe, que per primera vegada guanya els blaugrana al Wanda. El Barça, noquejat, i sort que no ha jugat Luis Suárez.\nImatge principal: Messi queixant-se durant el partit / EuropaPress\nBARÇA Enorme preocupació al Barça: Piqué es lesiona el genoll i marxa plorant Ignasi Noguer\nLliga Santander Alarma Barça: se satura la infermeria i la situació és preocupant Albert Malla\nClassificació i jornada Lliga Santander 2020/21 El Nacional


Reivindiquem la pau en tots els idiomes! - IE Sant Jordi\nIE Sant Jordi > General > Reivindiquem la pau en tots els idiomes!\nEl 30 de gener és el Dia Escolar de la No Violència i la Pau. Una jornada per a reflexionar sobre com podem tots i cadascun de nosaltres contribuir a construir un món més respectuós, just i solidari per a tots els éssers humans, eradicant la violència en totes les seves formes. Enguany no ens hem pogut aplegar junts en un acte conjunt d’escola, però continuem apostant per una educació que promogui el respecte i lluiti per la pau, i per això la reivindiquem en un munt d’idiomes!\nAgraïts de tornar a trobar-nos a l’escola!


PERE SÀBAT: És la credibilitat, estúpid!\nTot i les profundes divergències polítiques i ideològiques, Ferran Mascarell crec que és un dels pensadors més valuosos que avui té el país, ja que tot i pensar bastant diferent crec que les seves reflexions són molt bones, i els seus escrits mai deixen indiferent.\nTot i així, com de costum, no puc estar d’acord amb el que escriu a la secció de Diàleg a l’AVUI.\nMascarell en l’escrit "Independentisme" i mitjançant sis punts apunta els mals que segons ell pateix aquest corrent del catalanisme.\nMacarell defineix com a il·lusió llunyana, abstracta i romàntica l’estudi el que el CES va publicar fa uns dies (amb el vergonyós buit mediàtic de la CCMA) sobre la voluntat independentista de la població del país, i sobretot l’afirmació de què amb el 35% actual ja es podria guanyar el referèndum. No entraré a dir si és veritat o no perquè per això ja hi ha les dades de l’estudi.\nAra bé el que si faré serà contestar algunes coses de l’article de l’ex conseller socialista.\nMascarell diu que els ideòlegs de l’independentisme han d’explicar com augmentaran la base social independentista, la resposta és clara, com s’està fent ara mateix. Explicant, explicant i explicant. La pedagogia l’hem de fer dins de casa, la pedagogia l’hem de fer per explicar les oportunitats que es perden al no ser estat i al continuar sent una regió més d’Espanya.\nTambé pregunta com es podran trencar els forts lligams que lliguen Catalunya amb Espanya en termes socials i econòmics. Bé, els socials no tenen perquè trencar-se massa, es podrà ser un bon veí europeu i llestos, i en quan als econòmics, no cal dir que Catalunya es podria autoabastir amb el que produeix tal i com demostren les balances fiscals, a més de què les comercials cada vegada estan més igualades i conseqüentment la pèrdua seria minúscula i es podria compensar fàcilment.\nEs pregunta també com Catalunya podrà estovar un estat espanyol més segur de si mateix que mai, la qüestió aquí no te res a veure amb l’estat espanyol, la qüestió aquí és si els catalans volen o no volen ser un estat.\nOn si estic d’acord, parcialment, és en l’apunt sobre matèria internacional. Aquest és el punt bàsic per tot procés autodeterminista, i és cert que tot és incert. Ara bé de moment no hi ha hagut mai cap govern independentista que actives les relacions internacionals per tal de buscar suports a la independència. Quan s’iniciï el procés, llavors és el que s’haurà de potenciar amb totes les forces possibles.\nEn el segon punt Mascarell apunta que s’han de deixar de fer proclames banals sobre la independència, completament d’acord, ara bé, també llavors que es deixin de fer sobre el federalisme. Mascarell diu que els independentistes persegueixen un objectiu amb final llunyà i mític. Doncs no. De llunyà no ho sabem, ara bé de mític res. La independència no ha de ser mítica, o si, és igual, però no té perquè ser més mítica la independència que el federalisme o el confederalisme. On si que hi coincideixo sense matisos és en què per la independència cal un full de ruta seriós i pautat, full de ruta que ara no hi és. La veritat és que seria urgent que els partits que defensen la independència del país en presentessin un, ja que d’aquesta manera la tan desitjada credibilitat tornaria.\nL’exconseller també afirma que desprès de 30 anys s’hauria de preguntar a la classe política el perquè de les renúncies a tenir més poder de l’estat i a buscar un marc institucional més favorable a Catalunya. Aquest punt frega la hilaritat. Mascarell forma part d’un partit que va participar de manera activa en les renúncies de l’estatut, a més de tenir un gran pes al moment de l’elaboració de l’estatut del 79 així com de la Constitució, Constitució la qual és quasi impossible reformar en un sentit favorable pel país.\nEn els últims punts l’ex dirigent socialista apunta que Catalunya políticament no fa por. Aquesta sentència hauria d’estar penjada a la porta del Parlament perquè els diputats a l’entrar se l’ha miressin i els hi quedés clar. Desprès d’un quart de segle del peix al cove, els espanyols ens han vist el plumero i ja saben que anem de farol i que xerrem molt però fem poc i de vegades gens. És per això que cal entrar en una nova fase, la fase del segle XXI, la fase de la sobirania política, econòmica, social i fiscal.\nMascarell sembla oblidar que durant més de dos anys Catalunya va intentar buscar un marc més favorable dins l’estat espanyol, el resultat del qual és l’estatut que tenim i el pobre sistema de finançament que tindrem (o no). Mascarell sembla que oblidi els darrers anys de la política catalana i es manté enclaustrat en uns plantejaments els quals ja s’ha comprovat que condueixen al fracàs més absolut (federalisme, reforma progressista de la Constitució…) . Mascarell però, posa el dit a la nafra dels que lideren les aspiracions i els anhels dels qui volen la llibertat i la sobirania. Afirma que sense full de ruta, sense credibilitat, no hi ha res a fer. Mascarell demana que els ideòlegs independentistes posin els punts sobre les i’s del projecte que defensen, perquè pugui ser possible.


El sol de la tarda de Robert Saladrigas\nPobre de tu si als ulls del teu amor\nmai no has vist el somriure d’una puta.\n(Joan Margarit, “Mala mar” dins SERRATMÔ)\nDelmir Visa, pintor i dibuixant de còmics, es va casar amb Maria de la Pau per fugir de la pobresa, i com que era una noia de classe alta, la respectava, però es permetia de desfogar-se amb prostitutes, quan encara no s’havien casat. És una d’aquelles coses dels homes, que, personalment, mai entendré. Amb ella ha arribat als seixanta anys, tot i que s’havia mig enamorat de Laura, molt més jove que ell.\nI ara, a la tardor (de “tarda”) de la seva vida coneixerà una dona casada de quaranta-sis anys, de Grècia, Aliki, que el farà experimentar el que mai havia fet amb la seva dona en el terreny sexual. Pràcticament tot el llibre, apart d’alguns flash-backs i reflexions, es basa en descriure les seves relacions, d’una impudícia creixent. Paral.lelament, també es descriu l’evolució de la seva obra artística: tractarà el tema de la tauromàquia. Al final resultarà que l’obra té una relació fonamental amb la seva vida, que deixo pels lectors. Per cert, Aliki parla de com pels artistes és més important la supervivència en l’obra artística que no en els fills. No m’ho hauria plantejat mai així, però ho subscric, crec que és el millor al que pot aspirar un artista.\nEl que passa és que a Delmir, ni fills, pel que fa a estimar, que en té, ni dones: és força incapaç, primer, de declarar-se a la dona, a continuació, d’estimar Laura, i ja no diguem Aliki. Després de fer l’acte sexual (en diu fer l’amor), una de les primeres vegades, ella li diu: “digues que m’estimes”, i ell emet un so confús, covard. Es comporta com tants altres homes, i en això aquest llibre hi toca molt. “El mal de les dones és que sempre s’enamoren, fins i tot quan no fas res per il.lusionar-les” (102). Aquesta frase del fill de Delmir és lamentablement molt lúcida.\n“Els egipcis, quan el rei mor, diuen que entra en la línia de l’horitzó” (170). Com el sol de la tarda quan es pon, el qual acostuma a ser molt esplendorós. Delmir acabarà deixant Aliki, perquè ha arribat al màxim amb ella, i se sent mort. Mai ha estimat sense reserves cap dona. Però l’art el consola. Ha trencat el cordó umbilical amb la pobresa de petit, i ara trenca el cordó umbilical amb Aliki, dona a la que, com a tal, li és impossible de separar “la passió de la tendresa” (251). Però la resposta d’Aliki no és agressiva, quan la deixa. L’autor del llibre se la treu de sobre amb una gran facilitat, ja no cal dir el protagonista. A la vida real crec que li hauria costat una mica més. He de dir que el final no és cap sorpresa: l’havia anunciat el protagonista d’entrada.\nUna mostra de com es pot fer alta literatura amb un tema impúdic, que n’és molt:\nAquell era era el pinacle de la natura feminal, l’eix a l’entorn del qual girava l’existència de la dona Aliki, la boca del seu cos, el focus de calor animal, el conducte de desguàs, la deu de plaer, la criatura amb activitat autònoma que sintetitzava en el seu panteix el secret de la concepció i la condemna al no-res (253).\nQuè hi té a veure aquesta història amb l’autor, Robert Saladrigas? És un misteri. Del 1986 al 1991, escriu aquesta obra planera però elevada alhora. I diu al penúltim full el protagonista:\nPerò abans caldrà decidir la qüestió primordial de la perspectiva. ¿Accentuar el dramatisme de l’escena resolutiva de manera que l’espectador s’adoni de fins a quin punt l’artista hi és involucrat, o bé aconseguir el mateix efecte pel procediment de fer veure que ha existit la voluntat de distanciar-se’n per tal de desdramatitzar-la? (266).\nJo crec que l’autor ha trobat un punt mig, i ha enfocat ara el rerefons, ara el primer pla, alternativament, com li ha convingut. Però ell mateix ha dit alguna vegada: “va néixer en mi la passió obstinada, que encara m’arbora per dins, d’escriure mentides com si fossin veritats. ¿És que tal vegada es pot definir de cap altra manera la literatura de ficció?”(de la biografia de Saladrigas a l’AELC, a internet). Hi ha qui divergeix amb aquesta definició, però aquesta en tot cas indica el grau petit de realitat del que ens narra aquest excel.lent autor. O no.\nSaladrigas, Robert, El sol de la tarda. Barcelona: Proa, 1992.\nEl sol de la tarda de Robert Saladrigas Pobre de ...


Campus Estiu 2022 - Blanes | Girona - Web Oficial\nCAMPUS D’ESTIU GIRONA FC 2022\nEl Campus mantindrà un format de tecnificació, on prioritzarem els aspectes tècnics i tàctics més importants per el desenvolupament del jugador. Estarà sota la direcció tècnica-esportiva d’entrenadors i tècnics del futbol base amb l’objectiu de formar jugadors/es amb els valors, treball i metodologia del Club.\nUnes setmanes on ho passaràs d’allò més bé i viuràs una experiència 100% Girona FC!\nPer a nens i nenes d’entre 5 i 15 anys.\nEl Campus tindrà una durada de cinc setmanes. El tret de sortida tindrà lloc el proper 27 de juny amb l’inici de la primera setmana, i finalitzarà el 29 de juliol, darrer dia de la cinquena setmana del Campus d’Estiu del Girona FC.\nSetmana 1: del 27 de juny a l’1 de juliol de 9:00h a 13:00h\nSetmana 2: del 4 de juliol al 8 de juliol de 9:00h a 13:00h\nSetmana 3: de l’11 de juliol al 15 de juliol de 9:00h a 13:00h\nSetmana 4: del 18 de juliol al 22 de juliol de 9:00h a 13:00h\nSetmana 5: del 25 de juliol al 29 de juliol de 9:00h a 13:00h\n1 setmana: 150€\n2 setmanes: 215€\n3 setmanes: 280€\n4 setmanes: 350€\n5 setmanes: 395€\nEls jugadors del futbol base del Girona i CD Blanes tindran un 10€ de descompte, així com els socis del Girona. A més, la inscripció d’un segon germà tindrà un 30% de descompte, i la d’un tercer germà fins a un 50% de descompte.\nEntregarem 2 samarretes oficials als futbolistes del Campus! En cas de només venir una setmana, el jugador/a només rebrà una equipació.\nLa ciutat esportiva de Blanes és un complex esportiu dotat d’un camp de futbol 11 de gespa artificial, piscina i diverses pistes poliesportives, entre d’altres, on s’hi poden practicar fins a més de 14 disciplines esportives. Aquesta esta ubicada de forma estratègica al portal de la Costa Brava. Incorpora totes les prestacions ideals per al desenvolupament dels millors campus possibles.\nCom no podia ser d’una altra manera, el futbol serà el principal motor del Campus d’Estiu del Girona FC. Els futbolistes duran a terme:\nEntrenaments específics per a porters\nTasques de finalització\nReptes tècnics individuals\nA més del futbol, els nens podran gaudir de xerrades formatives, jocs aquàtics, visita guiada per l’Estadi de Montilivi, acte de cloenda, i un sorteig d’obsequis signats per jugadors del Primer Equip del Girona FC.


Reflexologia podal, Millora la salut dels més peti\nAutor: Pilar Casanova - Àaduna teràpies naturals\nEn els peus tenim més de 7.000 terminacions nervioses i encara que no hi parem gaire atenció, amb la reflexologia podal podem assolir nombrosos beneficis. Aquests beneficis demostrats fan de la reflexologia una teràpia aliada per millorar la salut dels més petits.\nJa des de bebès es pot utilitzar la reflexologia per aliviar alguns dels símptomes que més pateixen els nounats, com còlics, l´estrenyiment, dificultats per dormir o la dentició.\nPerò a mida que creixen, els beneficis augmenten, ja que la reflexologia infantil ajuda al sistema inmunològic, ajuda a millorar l´autoestima i la confiança en un mateix i reforça la salut en general.\nTots els punts reflexos de terminacions nervioses que hi trobem a la planta dels peus representen la totalitat del cos i els seus òrgans.\nLa reflexologia, mitjançant el masatge en aquests punts reflexos, influeix positivament en el nostre organisme.\nÉs una teràpia natural que ajuda a reequilibrar l´organisme mitjançant processos de regulació interns propis de cada persona i ajuda a millorar l´ estat físic i psicològic dels nens.\nAquests avantatges, i el fet de no tenir gairebé efectes secundaris, fan que la reflexologia podal infantil sigui cada cop més popular, especialment entre seguidors del corrent de ¨crianza natural¨, ja que en millorar el sistema inmunològic, permet prescindir d´alguns medicaments durant la infància.\nSense oblidar que als nens els encanten els massatges als peus !


Les planures assolellades (Celestí Alomar)\n5 min. 11/07/2015 20:50\nLa qüestió grega –fa unes setmanes vaig escriure que les aportacions gregues eren sempre exuberants– ha posat de manifest una cosa tan trivial com és la importància de qui mana. A Europa, durant anys, l’establishment havia viscut amb la tranquil·litat de saber que l’estabilitat estava assegurada, governés qui governés, i que la seva posició de privilegi no perillava. A mesura que creixia la riquesa material i el consum, les dues grans famílies polítiques, que dominaren el període de les postguerres, cada cop més, es diferenciaven menys i això feia que l’alternança política no provoqués grans sobresalts. Fins i tot, quan la més agressiva, intransigent i radical versió descarnada del neoliberalisme va ocupar el lloc de la democràcia cristina, una versió més social del conservadorisme, no va sorgir la consegüent rèplica radical a l’altre costat de l’espectre ideològic.\nTony Judt ho descriu de manera magistral, a ‘Postguerra’, quan diu que “els europeus occidentals semblaven haver arribat abans del que havien imaginat a les "extenses i altes planures assolellades" (Churchill) de la prosperitat i de la pau: on la política donava pas al govern i el govern quedava reduït cada vegada més a l'administració”. Efectivament, la idea que la classe política tenia com a principal comesa l’administració pública, i no la direcció de l’Estat (societat, economia...), es va convertir en la quinta essència liberal, de la qual quasi tots varen beure. Les “terceres vies” –des del fabianisme del segle XIX mai han aportat res– navegaren òrfenes d’idees a l'empara dels aires de la prosperitat. Els partits és convertiren en marques que competien en el mercat. Mentre, el mercat corcava la societat. L’Europa postideològica de Raymond Aron.\nAmb l’arribada de la crisi, una bona part de la població es va adonar que les planures assolellades del progrés s’havien convertit en l’altiplà de Matera, la “ciutat que no existeix” de Carlo Levi. Llavors qui governa deixa de ser una qüestió intranscendent i es converteix en una lluita per escapar del barranc. Un fondal que solca un riu pestilent en les vessants del qual la protagonista de la novel·la descobreix la ciutat deprimida. Únicament es pot observar al complet des de la profunditat. Vist des de lluny, ni tant sols l’emblanquinat de les façanes de les cases penjants no aconsegueix dissipar la idea d'infern de Dante.\nÉs en aquest escenari de supervivència on es produeix l’estranya paradoxa per la qual la dignitat passa per sobre la necessitat. Un mecanisme complex pel qual la matèria deixa de ser el referent i la llibertat es basa en sentiments no quantificables. Això, també, ho han posat de manifest els votants grecs. Són moments en què el gènere humà es reconcilia amb si mateix i torna a l’ordre natural i s’organitza per seguir existint. És a dir: la política passa per davant de les xifres, del deute i de qualsevol altra consideració.\nImporta el qui comanda i a Grècia s’ha posat de manifest. La classe política europea s’ha tirat a la jugular de Syriza perquè no volen que el seu exemple es pugui propagar a altres països. Merkel és el ca de presa que mossega i nega la quitança que li han suggerit tant Obama com el mateix FMI. Si no ho fes, la seva política d’austeritat en sortiria malmesa. Els creditors fàcilment podrien suportar no cobrar, però no un bany de sobirania popular. Tots ho saben. El govern grec farà una contraproposta, n’ha fet i en seguirà fent –hi haurà qui digui que s’han abaixat els pantalons– però la seva victòria és política, per damunt de la millora de condicions que pugui obtenir.\nEn el referèndum grec –la ciutat vista des de baix– hi han confluït dues forces: les ganes de votar (decidir) i la voluntat de governar (dirigir). Els grecs a pesar del catastrofisme que els anunciaven des de les institucions europees no varen tenir por de votar. La por de votar és un fantasma que s’esvaeix per molts d’indrets. De la por de governar, de no donar les coses per fetes i irremeiables, massa sovint en tenim mostres. Per ventura, la por és una qüestió de la física i segueix el principi dels vasos comunicants: la pèrdua del temor d’uns es converteix immediatament en la feredat d’altres. Un joc de la política perfectament plasmat en la foto de Varufakis portant en el seient de darrere de la seva moto el seu successor (sense casc, això és Grècia!).\nEl catedràtic Vicenç Navarro deia que “presentar la transferència de fons de la Troica i dels estats europeus com una ajuda al poble grec és una de les mentides més demagògiques que han estat proferides per part de l'establishment financer europeu” –de fet, únicament l’11 per cent d’aquesta ajuda ha tingut com a destinatari el poble grec, la resta ha estat un refinançament del sistema bancari a càrrec del deute–. Davant la injustícia dels fets hi ha qui únicament és capaç d’oposar (la dubtosa) actitud moral que el deutes es paguen.


Número d'edició: 9a ed.\nMatèries: Memòria\t, Percepció visual\t, Tests neuropsicològics\nConocimiento del individuo por los tests / André Rey\nLlibre - ISBN: 8425001668\nSignatura: 2.1 Rey\nPublicació: Madrid : Guadarrama, cop. 1974\nMatèries: Psicometria\t, Tests\t, Tests psicològics\nFIGURA DE REY: Test de Copia de una Figura Compleja André Rey\nTest psicològic-Programa d'Intervenció-Jocs terapèutics - ISBN: 8471747502\nNúmero d'edició: 8a ed. rev. i ampliada\nFIGURA DE REY : Test de Copia de una Figura Compleja André Rey\nNúmero d'edició: 9ª ed.\nPublicació: Madrid : TEA, 1999


Lagarde: L'acord amb Grècia "és un gran pas per refer la confiança"\nTusk anuncia que hi haurà més negociacions per tancar el tercer rescat grec\nEFE Brussel·les 13/07/2015 09:37\n651x366 Christine Lagarde, a l'arribada a l'eurocimera. LAURENT DUBRULE / EF Christine Lagarde, a l'arribada a l'eurocimera. LAURENT DUBRULE / EF\nLa directora gerent del Fons Monetari Internacional (FMI), Christine Lagarde, ha manifestat avui dilluns a la sortida de la cimera de líders europeus que l'acord amb Grècia "és un gran pas per refer la confiança" entre els socis, malmesa arran de la convocatòria del referèndum grec en què es va imposar per majoria la negativa de la 'troica'.\nEl president del Consell Europeu, Donald Tusk, ha dit avui que l' "acord unànime" assolit pels líders de l'eurozona per iniciar les negociacions per al tercer rescat en favor de Grècia permetrà seguir donant suport a aquest país.\n"Hem acordat en principi que estem preparats per començar la negociacions per portar un programa al Mecanisme europeu d'Estabilitat (MEDE), el que en altres paraules significa continuar el suport a Grècia", ha dit Tusk en roda de premsa al final del Consell.El president del Consell Europeu, Donald Tusk, ha dit avui que l'acord unànime assolit pels líders de l'eurozona per iniciar les negociacions per al tercer rescat en favor de Grècia permetrà seguir donant suport a aquest país.\n"Hem acordat en principi que estem preparats per començar la negociacions per portar un programa al Mecanisme europeu d'Estabilitat (MEDE), el que en altres paraules significa continuar el suport a Grècia", ha dit Tusk en roda de premsa al final del Consell.


El jutge humanitza algunes condicions del CIE - El triangle\nEl jutge humanitza algunes condicions del CIE\nTroba "algunes deficiències que exigeixen resposta judicial"\nProtesta al CIE de la Zona Franca\nDesprés de diverses visites, fruit de les queixes d’alguns interns, el jutge d’instrucció número 1 de Barcelona ha decidit concedir unes millores a les persones que es troben al Centres d’Internament d’Estrangers situat a la Zona Franca.\nUna de les queixes era que els interns, en ocasions, “perdien la noció del temps” perquè els treuen els rellotges quan entren i perquè no hi ha cap rellotge de paret al Centre. El magistrat acorda que se’n col·loquin a les zones comuns i prohibeix que se’ls treguin les pertinences “excepte quan puguin suposar un perill per a la seguretat física” del mateix intern o d’altres.\nLes comunicacions també milloraran arran de la interlocutòria judicial que obliga els responsables del CIE a permetre els interns a fer servir els seus telèfons mòbils, i no haver de fer cues per utilitzar el fixe. També s’instal·laran més fixes al Centre.\nUn altre acord permetrà que no s’esgoti la capacitat de la cel·la i que els interns es puguin distribuir “el més àmpliament” pels diversos mòduls del Centre.\nFinalment, davant les constatacions que s’ha denegat a algun intern proves mèdiques per no tenir targeta sanitària, també s’acorda indicar a les autoritats del ram que tenen l’obligació de realitzar les proves i tractaments encara que l’intern no tingui targeta.


Com hem de cuinar la pasta perquè sense perdre sabor sigui més saludable i engreixi menys - Barcelona - CADENA 100\nCom hem de cuinar la pasta perquè sense perdre sabor sigui més saludable i engreixi menys\nFaríem bé en reduir el consum, prendre-la al dent i optar sempre per pasta integral, rica en fibra i nutrients beneficiosos\n6 oct. 2020, 11:11Actualitzat 11:18\nLa pasta és un d'aquells aliments que sol agradar a tothom. Desgraciadament, els carbohidrats cada vegada compten amb pitjor reputació, sobretot quan es tracta de perdre pes.\nPerò, es pot menjar pasta dins d'una dieta saludable? Tot depèn del tipus de producte i de la manera de cuinar-la. Igual que succeeix amb altres aliments similars, com el pa o l'arròs, certes característiques poden fer de la pasta un plat més sa. Així, la qualitat dels carbohidrats millora quan són amb gra no refinat, rics en fibra i amb baix índex glucèmic, és a dir quan no pugin la glucosa a llarg termini.\nTres característiques que poden trobar-se en la pasta integral. Ja que mentre aquesta es crea a partir del gra sencer (pel que comporta tots els nutrients incloent la fibra), la pasta blanca s'elaborarà amb farines refinades a què s'ha eliminat el germen i el segó -quedant únicament el midó, un element que l'organisme converteix ràpidament en glucosa, generant pics de sucre en sang.\nLa pasta al dent molt més sana, així mateix, la forma de cuinar la pasta també pot fer que aquesta sigui més saludable. Com més cuita està la pasta abans es converteix en midó i abans genera un pic de glucosa en sang. En canvi, això no passa tant amb la pasta al dent, més dura i menys gelatinosa.\nAl coure menys la pasta i generar menys midó, estàs afavorint que el teu cos gestioni aquesta energia més a llarg termini (dit d'una altra manera, minimitzant els pics de glucosa), reduint així el sobrant que es quedarà a la teva cintura. Per descomptat, més enllà d'això, la forma en què acompanyis aquest plat també marcarà una diferència pel que fa al recomanable que pugui ser.\nNo serà el mateix, menjar pasta amb embotit i amanir amb tomàquet fregit i formatge ratllat, rics en sucres afegits, que preparar-la amb verdures i ruixar d'oli d'oliva.


Article de Josep Maria Canyelles a la Vanguardia “RSE: Per a quan la velocitat de creuer?” – Vector5 | excel·lència i sostenibilitat SCCL\nLa Vanguardia ha publicat un article de l’expert Josep Maria Canyelles en el Monogràfic especial sobre Responsabilitat Social Empresarial (RSE).\nEl monogràfic inclou entrevistes a Josep Santacreu (DKV), Josep Maria Lloreda (KH Lloreda), Josep Novell (Cafès Novell), Ignacio Egea (Repsol), Juan Alfaro (Club de la Excelencia) i reportatges sobre l’RSE a sectors com l’hostaleria i el tèxtil, i les maneres d’invertir o de formar-se en RSE.\nEn la mesura que la Responsabilitat Social de les Empreses (RSE) s’ha instal·lat com un concepte (re)conegut en la gestió empresarial, tots ens sentim amb el dret de demanar-li alguna cosa. I és bo que sigui així perquè l’RSE es caracteritza per la capacitat d’escolta, de diàleg i de mostrar capacitat de resposta. De fet, a diferència d’altres enfocaments, no forma part del seu eix central desenvolupar una ètica unilateral; l’RSE té parets de vidre i portes obertes. O hauria, si és que parlem de RSE i no d’una altra cosa.\nQuè li demanaríem? Bàsicament resultats. I això vol dir reduir els impactes negatius i maximitzar els positius. És el que els diferents actors socials esperen de les empreses, i més d’aquelles que afirmen tenir un compromís amb la societat.\nPerò no només de resultats viu l’RSE, sinó que estem davant d’una manera de fer negoci. Un estil de gestió carregat de complexitat. La responsabilitat social implica que una organització formalitzi uns compromisos des de l’ètica i que doni lloc a uns resultats de sostenibilitat. I la manera d’assegurar aquest procés és mitjançant la comprensió de quin és el seu context de sostenibilitat, el que és rellevant en el seu cas. No ens val que una empresa faci filantropia quan està duent a terme males pràctiques laborals o ambientals, per exemple. Hauria d’aspirar a ser una empresa conscient, sempre amb la implicació dels grups d’interès i mostrant envers ells transparència i rendició de comptes.\nPer a algunes, l’RSE no entra en el seu encaix en la mesura que prefereixen no sotmetre’s a condicions, no imposar-se límits, i entenen que amb complir la llei ja n’hi ha prou. Però l’enfocament RSE sí que pren rellevància en aquelles amb una cultura avançada, que fugen de la mediocritat, conscients que al segle XXI no només es crea valor a partir d’allò material sinó que cal desenvolupar capacitats per saber treure valor dels actius intangibles, entre els quals, el talent dels equips, la generació de confiança entre els grups d’interès, la marca i la reputació, la creació de valor sostenible a llarg termini…\nLamentablement, algunes empreses que van començar el seu camí en l’RSE es van quedar en la memòria de sostenibilitat, una cosa positiva però insuficient de totes totes. Seria equiparable a un sector públic que -aquest per obligació- ha de mostrar transparència, i se sent satisfet de complir sense adonar-se que posar llum a uns indicadors no implica ni honestedat en la gestió ni impactes sostenibles. La transparència és un valor metodològic de l’RSE, però no té un valor absolut per ell mateix. Tots aquí hem d’aprendre.\nLlavors, què hauria de fer una empresa en termes d’RSE? Entendre què se li demana, què li correspon, quin procés de millora ha d’abordar per aconseguir majors cotes de sostenibilitat. A més, existeixen agendes globals que faciliten identificar temes rellevants, com els Objectius de Desenvolupament Sostenible 2015-2030 de Nacions Unides. O agendes locals com els Focus de l’RSE a Catalunya, de Respon.cat, perquè les empreses puguin comprendre millor què els demanen les societats on operen i obtenen els seus beneficis. Però cap d’aquestes agendes és vàlida si prèviament l’empresa no aborda els temes que li són particularment rellevants.\nEls reptes corporatius de l’RSE passen per comprendre com incorporar l’RSE intensament, en la cultura interna, en l’estratègia corporativa, per anar generant un negoci responsable des dels cinc vectors d’impacte: laboral, ambiental, social, econòmic i bon govern. Pel que fa als sectorials, cal abordar els temes rellevants per donar-los solucions conjuntes, amb la valentia de canviar models de negoci instal·lats en un sector i desplaçar les empreses que no compleixin amb el marc d’autoregulació.\nA nivell de territori, el repte és que l’RSE formi part de la cultura empresarial de la societat, que s’integri en clústers, en les relacions entre empreses, en les organitzacions empresarials. Que es creïn fòrums de conscienciació i impuls des de la iniciativa privada i que es defineixin marcs de treball territorials, com a Catalunya amb Respon.cat. A nivell de cadenes de proveïment, el repte és que les empreses que les lideren situïn l’RSE com un criteri de compra i de creació de confiança al llarg de la cadena, que fins i tot es competeixi entre cadenes de valor a partir de models de sostenibilitat.\nA nivell dels poders públics, d’una banda el repte enorme d’haver de mostrar exemplaritat, i per una altra posar tot el poder de la compra pública al servei d’un canvi en profunditat del mercat, premiant els operadors més compromesos. En el cas espanyol, cal lamentar que es desaprofiti en la seva transposició el potencial de les directives europees.\nAl seu torn, actors especialitzats van llançant iniciatives interessants que ofereixen possibles concrecions de l’RSE, com l’Economia del Bé Comú o les B-Corp, que se sumen a normes i etiquetes. Però el gran repte pendent és facilitar que una ciutadania cada vegada més sensible pugui convertir la seva acció de compra en un vot conscient, premiant aquells operadors més compromesos. Llavors assolirem la velocitat de creuer.\nThis entry was tagged Article, Comunicació, Premsa. Bookmark the permalink.\nHem ajudat a formar els referents d’RSC de la Diputació de Barcelona →


Lo Grup de Teatre Garbinada rep lo premi Desideri Lombarte* » Temps de Franja\nAngelines Hermenegildo en el moment de rebre el guardó de mans de Felipe Faci. /  Sisco Castañ\nEl guardó, que atorga anualment el Govern d’Aragó des de 2016, porta el nom del poeta, escriptor i investigador nascut a la localitat terolenca de Pena-roja que, com Moncada, va utilitzar el català en les seves obres.\nEn el seu discurs de benvinguda, Magda Godia, alcaldessa de Mequinensa, va destacar, davant un nombrós auditori, “el treball que des del govern regional s’ha dut a terme per la dignificació del català a la localitat i a Aragó, malgrat les dificultats”, i especialment els darrers anys, detenint-se en el treball desenvolupat per la Direcció General de Política lingüística del Govern d’Aragó. Godia s’ha referit als avanços aconseguits que “encara que siguin petits, són sempre cap endavant” per a normalitzar l’ús del català a Aragó que és “un gran patrimoni lingüístic que hem de protegir”. A més va reivindicar que es difongués el coneixement de l’obra de l’escriptor de Mequinensa Jesús Moncada a nivell dels centres escolars de la comunitat autònoma.\nAbans del lliurament del Premi es van projectar dos audiovisuals que repassaven la figura de Desideri Lombarte i la trajectòria del Grup de Teatre Garbinada, que a continuació va interpretar un fragment de la seva última obra “El rovell de l’ou” basada en textos d’alguns relats de Moncada, que van tornar a emocionar i provocar el somriure dels presents.\nEl grup Garbinada a l’escenari. / Sisco Castañ\nLo públic. /  Sisco Castañ\nFelipe Faci. /  Sisco Castañ\nMoments de la representació. /  Sisco Castañ


El Madrid i el Mallorca s'estrenen en la Lliga de Campions amb una victòria\nLa UEFA va ser molt criticada ahir per no haver suspès en senyal de dol les seves competicions. Els partits de la Lliga de Campions es van jugar. Només es va fer un minut de silenci i es va obviar l'himne de la UEFA. El Reial Madrid va derrotar el Roma per 1 a 2 i el Mallorca va superar l'Arsenal per 1 a 0.\n12/09/2001 - 00.00 Actualitzat 12/09/2001 - 14.27\nSense Zidane, i amb l'equip de l'any passat, el Reial Madrid va oblidar ahir a Roma el seu fluix començament de Lliga i va sumar els tres primers punts en la Lliga de Campions davant de l'adversari més difícil del grup. La Roma de Fabio Capello no va aprofitar les opcions de gol que va tenir en la primera part i, en començar la segona, Figo va avançar el Reial Madrid amb un magistral llançament de falta. Va ser novament una jugada de Figo la que va donar origen al segon gol madridista. La seva mesurada centrada la va rematar de cap Guti al fons de la xarxa. La Roma va tornar a entrar en el partit gràcies a un penal comès per Karanka sobre el francès Zebina, que va possibilitar que Totti aconseguís l'un a dos. En els últims minuts, l'equip italià hauria pogut empatar, però el porter madridista, Iker Casillas, va estar molt bé, i el Madrid va mantenir la victòria fins al final. Els madridistes són líders en solitari del grup, ja que el partit entre el Lokomotiv i l'Anderlecht va acabar amb empat. EL MALLORCA TAMBÉ GUANYA El Mallorca també comença amb victòria la seva primera participació a la Lliga de Campions. Davant del perillós Arsenal, l'equip mallorquinista va poder sumar els tres punts, gràcies a un penal comès sobre Luque, que va suposar també l'expulsió de Cole. El penal el va aprofitar Engonga i el marcador ja no es va tornar a moure. En l'altre partit del grup, el Panathinaikos va guanyar per 0 a 2 al camp del Schalke alemany.


VIII NOVEMBRE NEGRE - AU Agenda\nEl gènere negre tenyeix els carrers de Sagunt durant aquest mes. El festival Novembre Negre inaugura la seua vuitena edició i es fa un lloc en el panorama estatal com a proposta per a acostar el gènere a públics de totes les edats. Una edició que es decanta pel cinema en la seua programació, però sense oblidar altres arts com la literatura, el teatre, la música, la gastronomia o el còmic, que enguany s’incorpora com a novetat. Així, el festival presenta una mostra de les pel·lícules internacionals del gènere negre més destacades de l’any (Elle, Nocturnal animals, T2: Trainspotting, El hombre de las mil caras…), homenatges a títols emblemàtics (In cold blood –A sangre fría–, LA Confidential…), i el seu propi festival internacional de curtmetratges. També, el divendres 10/11 es lliurarà el premi Novembre Negre a l’actor Carlos Santos pel seu paper en El hombre de las mil caras, i el divendres 17/11 es premiarà al novel·lista Juan Madrid, que a més presentarà el seu últim llibre, Perros que duermen. A més a més, Bartolomé Seguí presentarà la seua adaptació de Tatuaje, de Manuel Vázquez Montalbán, divendres 24/11. En l’apartat musical, Maronda i Soledad Vélez pugen a l’escenari els dissabtes 18 i 25/11, respectivament. GEMMA SANCHIS