Francesc Amaro / Director de teatre: 2012\nFrancesc Amaro / Director de teatre\nEl Berenar d´Ulisses\nJacques Audiard ens tenia molt ben acostumats amb els seus personals films\nde sèrie negra plantejats de molt diferents maneres, de la història de venjança i coneixement de Regarde els hommes tomber al relat carcerari d'Un profeta, passant per l'exposició d'una conducta heroica inventada a Un heroi molt discret, el drama criminal farcit d'elements de thriller psicològic entre personatges contraposats de Sud mes Lèvres, i la reescriptura d'un excel·lent thriller de James Toback (Melodía para un asesinato) a la també esplèndida De latir mi corazón se ha parado.\nAmb De óxido y hueso (De rouille et d´os, suggerent i enigmàtic títol), Audiard dóna un considerable gir, deixa de banda qualsevol tipus d'intriga criminal o derivats -encara que el protagonista masculí del film (Matthias Schoenaerts) podria molt bé participar d'algunes de les cintes precedents del director-, se sotmet als designis del star system francès (presència de Marion Cotillard) i bascula entre el melodrama social i el romanç turbulent sense acabar de decantar-se per cap de les dues opcions.\nDe óxido y hueso s'enfronta de nou a dos personatges oposats a partir d'una tragèdia individual. La dona que encarna Cotillard treballa com a entrenadora d'orques en un parc aquàtic. Durant un dels espectacles pateix un dramàtic accident, perd les dues cames a l'altura dels genolls i ha d'aprendre a caminar, i a viure, amb pròtesis La improbable trobada entre aquesta bèstia, desarrelat i marginal, sense treball i sense diners , i que també ha d'aprendre a viure d'una altra manera a partir del moment en què s'encarrega de la cura del seu fill de cinc anys., i l’epicúria Stéphanie només podria passar com Audiard apunta, després de l'accident atroç en el qual ella perd les ganes de viure. Dos personatges incapacitats i sols que, com la bella i la bèstia, mai s´haguessin volgut estimar de no haver-se vist tancats en un castell abandonat. Només que aquí no està del tot clar qui és la bella i qui és la bèstia, potser ho siguin a parts iguals com tot ésser humà, i l'única cosa que sabem és que els dos necessiten alguna cosa que l'altre té: ella, les ganes de viure d'ell, ell, estimar-la.\nEncontres i desencontres. Quan es coneixen, ell no és ningú i ella gaudeix de certa estabilitat. Quan es retroben, ell comença a entreveure un lloc al món i ella ja no és, ja no pot ser, el que era, sumida en el caos i la depressió. Les pròtesis poden rovellar-se com es rovellen, víctimes del rovell del temps, les emocions i les relacions. Però l'os es manté ferm. Aquesta sembla ser la lògica dels esdeveniments i el punt de vista del director en relació al personatge de Cotillard, qui acaba perdonant l'orca que li va amputar les cames en un bell pla alentit que sembla aliè a la resta del relat.\nPerò per arribar a expressar aquest punt de vista, Audiard dóna massa voltes, adorna la història amb elements innecessaris, se sotmet a l'obligat tour de force de "estrella cinematogràfica encarnant un personatge amb limitacions físiques" i filma moments impensablement previsibles en la seva filmografia.\nEl que el director pretén -i que aconsegueix en bona mesura gràcies al magnífic treball dels seus dos actors- és establir una mena de simetria inversa entre els cossos: a mesura que ell es castiga físicament i es animalitza, ella es reconstrueix i es retroba amb la humanitat perduda. Així mateix, resulta inevitable intuir que la mirada de Audiard està matisada per cert fetitxisme retorçat: hi ha alguna cosa intrínsecament morbosa en aquestes escenes de sexe que mostren Matthias Schoenaerts abalançant-se entre les cames de Marion Cotillard, amputades per la tecnologia, i agafar una cuixa que no s'estén a un genoll i a un peu. Tanmateix, són imatges plenes de tendresa i sensualitat,\nEl d´Audiard és un conte de fades fosc. Els seus protagonistes s´han d'enamorar únicament de la veritat de l'altre, amb honestedat i generositat i assumint les seves profundes faltes i abismes, els llops salvatges que udolant els envolten. Pot una història d'amor ser bella i no tenir romanç? És que no és això l'amor veritable?\nPublicat per Unknown a 10:16 Cap comentari:\nMiquel Raventós, un experimentat periodista que des de la televisió pública fa entrevistes a polítics i que durant un debat explota i acaba literalment cagant-se en tots els seus convidats per acabar aixecant-se i cridar els ciutadans a mobilitzar-se i a sortir al carrer per fer sentir la seva veu i reclamar la independència. Aquest discurs encén el poble i l’exalça ell com a líder carismàtic. Així farà el salt a la política per proclamar-se com el candidat polític independentista amb més suport popular. Aquesta seria la trama principal, però sempre hi ha d´altres trames subjacents, que es barregen en la principal i que l'alteren. Perquè al final, darrere d'un líder hi ha una història personal, una família, un passat que sempre acaba entrant en joc, i en política encara més.\nI és que l'explosió contestatària de Raventós no és gratuïta. Minuts abans del debat, parla per telèfon amb la seva dona qui li comunica la mort prematura de la seva mare i el seu últim missatge, "Miquel, sigues l'home que el teu pare no va saber ser". Aquestes paraules comporten diferents interpretacions, però per a Raventós només vol dir una cosa. I és que el seu pare, que va morir en intentar atemptar contra Franco, serà la figura omnipotent amb la qual, ajudat per la seva assessora política, muntarà gran part del seu discurs polític. Però aquesta frase amaga molta més història i es descobreix en una altra trama on es barregen la pintura abstracta de Mark Rothko, un fill amb la síndrome d'Asperger, i una visita del passat.\nPàtria, disfressada de thriller, és molt més que una història al·legòrica sobre la independència. No sabem què va ser el primer que va pensar Casanovas per escriure l'obra, però es va inspirar en el tòpic. Els polítics menteixen. Exerceixen la mentida per als seus propis beneficis. I la mentida sempre ha estat una eina dramatúrgica magnífica per construir un bon relat. I així juga Pàtria. La mentida, l'ocultació de fets rellevants, les mitges veritats, repercuteixen en els personatges deparant sorpreses que ni ells ni el mateix espectador s'espera i accelerant la trama fins a un final al cim de la muntanya. L'autor català és un primera espasa de la dramatúrgia catalana i ho és també per saber dotar a les seves estructures narratives del llenguatge audiovisual en el qual estem submergits dia i nit. Així ho defineix diversos detalls. Primer, l'estructura narrativa de thriller, començant per gairebé al final i reconstruint la història mitjançant flashbacks. Segon, l'ús del vídeo per apuntar el canvi d'escena i escenari, per sobreescriure missatges de twiter o de mòbil, i fins i tot per impactar amb els títols de crèdits. Tercer, els referents catòdics que de manera directa o indirecta decideix influir per construir els seus personatges. Així apareix un presentador amb ulleres de pasta que llança monòlegs tal com ho faria Buenafuente, o descobrim que Raventós és un èmul d'Edward R. Murrow, aquell presentador que es va enfrontar el senador McCarthy,la història del qual George Clooney tan bé va saber presentar amb la pel·lícula Bona nit i bona sort. No és intranscendent que Raventós acabi el seu discurs televisiu amb un Bona nit i llibertat.\nHistòries entrellaçades, escenes simultànies, flashbacks (i fins i tot onírics), tot armat amb un cert artifici redimit per una teatralitat desbordant i un ritme incansable: dues hores i mitja que no ho semblen. Gairebé no hi ha escenografia: quatre taules, algunes cadires. A excepció de Francesc Orella, que encarna Raventós, els seus companys de repartiment (Àlex Casanovas, Lluïsa Castell, Fermí Reixach, David Marcé, Rosa Vila) es multipliquen en una vintena de personatges: tots, començant per un Orella descomunal, fan un treball formidable, però m'agradaria destacar el poderós retorn de Fermí Reixach i la intepretació de David Marcé, cada vegada millor actor, que en el rol del fill construeix un perfil aspergerià d'orfebreria.\nEn el terç final convergeixen, totes les trames, i en un diàleg entre l'heroi indecís i un personatge la identitat del qual no revelarem aquí es confronten conceptes suculents: un postula la pàtria com una barreja de territori i sentimentalitat, l'altre, artista, no creu en una altra pàtria que a la de l'art mateix. I es lliga, per fi, la inquietant noció de mentida al servei d'una veritat "superior", molt en la línia del tema del traïdor i l'heroi. El colofó\nde Pàtria no complaurà a cap dels dos bàndols en conflicte: en aquesta brechtiana ambigüitat rau la seva valentia i la seva força dialèctica. O, més ben dit, dramàtica.\nPublicat per Unknown a 8:55 Cap comentari:\nLa idea que hi ha darrere d'aquest Sing, song, swing és la d'explicar i cantar la història del teatre musical i alhora representar el procés de creació d'aquesta obra. És a dir, teatre dins el teatre. La companyia "Els Pirates" ja té uns anys a l'esquena i uns quants espectacles estrenats i es veuen capacitats per fer retrospectiva també al seu voltant. I ho fan d'una manera original, divertida, dramàtica, i surrealista. No és que parlin d'ells, però si de les pròpies pors que giren al voltant del procés de creació d'un nou espectacle, sentiments que d'una manera o altra han patit els mateixos membres de la companyia.\nEl director Adrià Aubert juntament amb la resta de "pirates" ha creat una història on una companyia de teatre rep l'encàrrec de fer un espectacle on es repassi la història del teatre musical, un espectacle de cabaret inspirat en Bob Fosse. Així veiem, com els actors ens expliquen l'aparició de la primera cançó que va propiciar el naixement dels musicals i en ordre va cantant i comptant les diferents etapes dels musicals. Però entre cançó i cançó els actors es treuen les màscares i les perruques per fer de si mateixos. Aquí és on sorgeix el dramatisme, ja que en les relacions dels actors es descobreixen tensions pròpies d'una companyia en procés de creació, des del bloqueig de la dramaturga fins a la vanitat de l'actor.\nAquesta part té el suport de diferents projeccions al teló del petit escenari situat en una cantonada. Aquí veiem part del procés dels assaigs i sentim declaracions dels actors com si fos un documental. A més el vídeo actua com a suport en un número musical, la cançó de la Serp, la nota més surrealista, on els actors fan com si sortissin o entressin de la pantalla.\nL'element musical és el nucli de l'espectacle, amb interpretacions en directe tant instrumentals com dels mateixos actors-cantants i una magnífica pianista. Per això gran part dels arranjaments i totes les traduccions de cançons les han fet la mateixa companyia. El repertori parteix de diferents clàssics del gènere del teatre musical: Stephen Sondheim, Leonard Bernstein, Jaques Offenbach, Gilbert i Sullivan ... i d'obres tan populars com Nine, Cabaret o West side story. Aquests coneguts temes es complementen amb autors i cançons menys conegudes, construint un espectacle basat en la qualitat musical, transmetent el valor de la història del teatre musical, més enllà d'allò que és popularment conegut.\nEl ritme no decau en cap moment gràcies al constant canvi de gènere que marquen amb talent. El vestuari és clau també per marcar l'aparició de diferents personatges d'un moment a l'altre creant una confusió expressa entre personatges que comporta trencar la barrera entre l'espectacle i l'assaig. El punt més àlgid és quan el personatge recurrent (i el que enllaça els diferents números musicals) de l'espectadora ideal, mitjançant una perruca, es multiplica i acaba tenint un diàleg directe amb el personatge de la dramaturga.\nUn homenatge al teatre musical i al procés de creació artística amb molt de ritme, amb interacció amb el públic (vigileu que us poden treure a ballar a l'escenari) i amb un bon equilibri entre gèneres.\nDe tot el que un ha pogut veure fins ara, aquest Sing Song Swing és segurament l’espectacle més fresc, picaresc, burlesc i desinhibit que la companyia ha creat. Com si haguessin arribat a un punt de maduresa que els hauria d’obrir les portes de més d’un escenari amb l’oportunitat de convertir, ni que sigui per una vegada, la seva línia de cambra en una línia per un públic més majoritari.\nRicard Farré, Laura Aubert, Lluna Pindado, Núria Cuyàs i Ariadna Cabiró\nPublicat per Unknown a 9:30 Cap comentari:\nFÈNIX 11 / 23\nVa ser una barbaritat el que li va passar a Èric Bertran quan tot just tenia 14 anys. Se li van presentar 30 guàrdies civils a casa, a la nit, perquè havia escrit un correu demanant a una cadena de supermercats (Dia) que etiquetessin els seus productes en català. Corria l'any 2004, i l'obsessió de l'estat pel terrorisme permetia aquest tipus d'excessos, i malauradament potser encara els permet. Fènix 11/23, realitzada per Joel Joan i Sergi Lara, concebuda per evidenciar aquest desafortunat i ridícul atropellament.\nUna història gens fàcil de portar a la gran pantalla i de no ser acusat de partidista o maniqueu. La pel·lícula sorteja bé aquest terreny i té un missatge clar, però no desvirtuat, així ho reconeix Joel Joan que va defensar la feina feta pel seu company rere les càmeres Sergi Lara i ell va declarar: "Si alguna raó té de ser aquesta pel·lícula, és no ser un pamflet, perquè no ajudava a ningú, havíem de ser rigorosos amb els fets ". D'aquesta manera, els dos cineastes han volgut fer una denúncia clara dels fets ocorreguts i el també president de l'Acadèmia del Cinema Català afegeix "en ple segle XXI ens podem permetre episodis com aquest? És el mateix que li va passar a un noi dels Estats Units quan el van tancar a Guantánamo per portar un adhesiu de l'Alcorà al cotxe i el que passa en molts llocs del món amb les idees que són incòmodes i s'estigmatitza de terrorisme ". En aquesta línia, Sergi Lara ha explicat que "l'objectiu de la pel·lícula no era reflectir una opinió, sinó denunciar uns fets reals, sense res de ficció, i deixar l'espectador que interpretés el que va passar".\nEl moment que la policia es presenta a casa\nFenix 11/23 és una pel·lícula política, en el sentit que vol denunciar una realitat. Si s'escau, els abusos de poder i la miopia d'un estat cada cop més qüestionat des de Catalunya. Però també és una pel·lícula militant, doncs pretén incidir en aquesta mateixa realitat. En aquest sentit és més discutible el resultat, ja que, per a crear la seva èpica, desnaturalitza els fets. No dic que els falsegi -que també, introduint personatges inexistents i situacions inventades -sinó que els emfatitza. El film de Joan i Lara es decanta en qualsevol ocasió pel to solemne, sense mena d'humor. Oblidant també el que de grotesc té la situació ...\nMolt millor és el treball amb els intèrprets. Joel Joan té experiència amb actors i treu partit de Rosa Gàmiz i Àlex Casanovas, com els pares del noi. I sobretot Nil Cardoner que, com Èric, dota el seu personatge de dignitat i convicció. És memorable la seva trobada amb la fiscal (la gran Ana Wagener). Però l'èpica s'escorre pels descosits d'una pel·lícula d'escenes encadenades, la realització de la qual tindrà millor cabuda en la petita pantalla.\nEric i els seus pares abans de la declaració\nMolts espectadors desconeixeran la història i altres tants l'hauran oblidat. Ara bé, el que està clar és que la pel·lícula arriba en un moment ideal donat l'auge de sobiranisme independenista a Catalunya, però és un projecte que porta set anys sobre la taula i s'ha acabat fa molt pocs mesos. La casualitat ha somrigut a l'equip de Fènix 11/ 23. L'actor Àlex Casanovas va afegir una reflexió contundent: "el més sorprenent, potser, sigui que això va ocórrer fa només set anys, el 2004, va ser una història que de sobte va tenir molta repercussió i, de sobte, al cap de poc, va deixar de tenir presència en els mitjans. A més, ningú ha demanat perdó pel que ha passat, tots ens equivoquem, però el mínim és demanar perdó ".\nEn homenatge a Èric Beltran\nPublicat per Unknown a 10:20 Cap comentari:\nCésar debe morir, dels Taviani, és una pel·lícula documental, pel que té de constatació d'una realitat. Però també és una tragèdia multiplicada pel mateix drama dels interns. Emocionant, intensa i aspra realitat, seca com un glop de ginebra, salvatge i excelsa alhora.\nEls Taviani es tanquen en una presó d'alta seguretat i convencen als presos, amb condemnes molt llargues, perquè interpretin un muntatge tan original com possibilista del Juli Cèsar de Shakespeare. Ens mostren la il·lusió de gent a la que se suposa que ja no li queden il·lusions, introduint-se en la pell i en el cor d'aquests personatges immortals, representant amb veracitat i força expressiva aquesta tragèdia sobre els dilemes morals, la conjura, la traïció, l´ambició de poder, la venjança i la manipulació de l'opinió popular en aquest discurs insuperable de Marc Antoni davant el cadàver de Cèsar. Aconseguint canviar l'opinió d'aquesta plebs que minuts abans semblava haver comprès i aplaudia les raons del turmentat Brut per assassinar a aquesta figura paternal que pretenia exercir la tirania. Aquests assassins, narcotraficants, lladres, membres qualificats de la Màfia, la Ndrangheta i la Camorra, no només comprenen el que pretenen i el que pretenia explicar Shakespeare sinó que descobreixen que moltes d'aquestes situacions són aplicables a la seva pròpia vida, al que van fer i van sentir al món exterior o les relacions que s'estableixen en la pròpia presó. Els Taviani fan un regal impagable amb aquest treball als seus improvisats actors, que li tornen atorgant el millor d'ells mateixos.\nDiferents moments dels assaigs\nEl film dels veterans Taviani, Paolo i Vittorio, justament reconegut amb l'Ós d'Or a la passada edició de la Berlinale, segueix l'elecció dels intèrprets, els assajos i la pròpia representació de l'obra de Shakespeare en aquesta presó de Rebibbia. En aquest sentit és un documental, sí. Però a partir d'aquí no sabem res més d'aquests interns ni tenim més context que el seu nom i la seva edat, que el director els fa dir plorant i rient. Res més. Ni cal. Perquè comença la representació, amb els presos deambulant per les galeries, en un continu moviment que, per moments, es confon amb la seva pròpia existència. Fins i tot en els odis i enfrontaments, l'espai imposa caràcter. I César mor a mans d'un Brut angoixat. Entre barrots.\nEn Cèsar debe morir hi ha nombrosos nivells de representació. Hi ha el text de Shakespeare, adaptat pels presos per la seva posada en escena pública a la sala d'actes de la presó. Hi ha els assajos, en què també entren a formar part en les seves pròpies vides, les seves picabaralles. Però també hi ha la càmera dels Taviani, que els filma assajant a Shakespeare per acabar conformant una pel·lícula sobre Juli Cèsar i, sobretot, sobre la traïció i el destí, sobre els seus propis idus de març.\nI, si mirem més enllà, encara queda el no filmat, la intrahistòria d'una pel·lícula que ha servit fins i tot perquè el seu protagonista sigui indultat i ara es dediqui a l'actuació professional. Insòlita, fresca i segurament imperfecta, però lliure de lligams acadèmics, la pel·lícula sempre et dóna una punyalada per l'esquena a temps, perquè caiguis del núvol, del poder de seducció dels seus protagonistes. Lluny del vell academicisme d´ El destí de Nunik ( 2007), el seu penúltim treball, els octogenaris Taviani han recuperat bona part de la força de les seves obres més italianes, de Pare, padrone, de La noche de San Lorenzo, i de la pirandelliana Kaos. Han ressuscitat la venjança shakespeariana per convertir-la en vendetta napolitana. Però en realitat, aquest film és molt més que això. Durant sis mesos, els Taviani van rodar tot el procés de posada en escena de Juli Cèsar des de l'elecció dels actors i els assajos fins al moment de l'estrena. Tot això, sense sortir mai del recinte carcerari, deixant aforar la força d'aquests actors que a poc a poc descobreixen que l'art, el teatre, és més que paraules o idees abstractes: és una cosa que transforma les seves vides. Gairebé al final de la pel·lícula, quan les portes de les cel·les es tanquen de nou per a ells, un dels presos diu una frase escruixidora: "Fins que no vaig descobrir l'art no em vaig adonar que aquesta cel·la és una autèntica presó". Impressionant.\nUn moment de la representació\nPublicat per Unknown a 7:59 Cap comentari:\nEl taiwanès Ang Lee ocupa un lloc destacat en el cinema nord-americà, en què va començar el 1995, després dels èxits internacionals del Banquete de bodas i Comer, beber, amar. Com si d'un nou Michael Curtiz es tractés, Lee té un do natural per adaptar al cànon industrial i despatxar amb impecable professionalitat qualsevol projecte sense necessitat de deixar-hi empremta personal. De l'adaptació dels més dispars textos de la literatura o el còmic (Sentido y sensibilidad, La tormenta de hielo, Hulk, Brokeback Mountain) al western tradicional (Cavalga con el diablo), passant per l'aventura oriental (Tigre y dragón), seu cinema és garantia de treball ben fet. Tot i que La vida de Pi ve amb l'aurèola de pel·lícula que canviarà el cinema, els primers 45 minuts, són nyonyes, indolents i sentimentaloides, una novel·la explicada, incapaç de fugir del seu origen literari per abraçar el llenguatge de la narrativa cinematogràfica, augmentada per aquesta espantosa configuració de les tres dimensions en les seqüències naturalistes d'interior i exterior en què no hi ha, diguem, la creació d'un nou univers. I ens tornem a preguntar per a què serveix el 3D a les pel·lícules sense efectes especials si s'utilitza amb els recursos de posada en escena del 2D. La resposta és que només serveix per carregar-se la profunditat de camp, perquè els tamanys siguin equívocs i per demostrar que per a la configuració del 3D com alguna cosa especial en aquest tipus de seqüències abans caldria reinventar el llenguatge i fugir dels desperfectes que produeixen, per exemple, els plans-contraplans amb escorç, en els que només hi ha ombres.\nPerò als tres quarts d'hora la pel·lícula dóna un gir de 180 graus, apareix la seqüència de l'enfonsament i l'aventura del nàufrag, i tot adquireix un altre significat. Efectivament és una cosa mai vista. Aquest és el espectacle de les tres dimensions, el sentit dels efectes especials. L'eterna lluita entre home i animal pel seu propi espai a la terra, exposada amb emoció, dolçor, tacte, bravura. Una hora de sensacions commovedores, absolutament noves, al voltant de l'aventura de la vida.\nLa pel·lícula d'Ang Lee concentra tota la seva càrrega significativa -és alhora relat d'iniciació, meditació sobre la naturalesa i el sentit de la fe i exercici autoreflexiu sobre les limitacions de la narrativitat- al persistent intent d'un home de reconciliar les seves tendències espirituals amb una comprensió de la condició inherentment caòtica tant de la Naturalesa com de la seva pròpia naturalesa. En aquest sentit, el tigre que acompanya Pi durant el seu periple pot funcionar com una manifestació d'una lluita més transcendent del jove contra els seus propis dimonis i per mantenir el seu lloc en un món traïdor ple de perills.\nNo és fins al tercer acte que La vida de Pi es posa especialment religiosa, no només perquè la salvació de l'heroi confirma que Déu és allà, dalt, recompensant seva paciència, sinó perquè tot això és verbalitzat quan Pi adult relata una versió alternativa de la història les revelacions de la qual seran o no impactants, però en tot cas introdueixen algunes consideracions de pes sobre els esdeveniments precedents i també de la naturalesa de faules religioses. La presumpció de la pel·lícula és que la història de Pi farà al seu interlocutor- i, per extensió, a nosaltres-"creure en Déu", així que la representació que Lee fa d´ella ha captivar l'espectador. I en efecte ho fa. Potser no sigui capaç d'obrir un diàleg que impulsi a l'espectador reticent a l'existència de Déu a qüestionar-se les seves nocions preconcebudes de la fe, però sí aconsegueix impulsar l'espectador reticent a la imatgeria generada per ordinador i al 3D a creure en la capacitat commovedora del cinema entès com pur espectacle visual. Història sobre la necessitat de creure en un poder més elevat, La vida de Pi restaura per sobre de tot la nostra creença en el poder de la fantasia cinematogràfica.\nEl tinent d’Inishmore\nMartin McDonagh és un dels autors anglosaxons més importants de l’actualitat i una mostra d’això és que es tracta de l’autor anglès més representat a Amèrica del Nord, després de Shakespeare. A més és director de cinema i guionista i és una de les veus més fresques que podem trobar a l’escena actual. Especialista en fer comèdia negra i violenta, les seves obres sempre estan obertes a la reflexió i a l’anàlisi de problemes més importants o d’aspectes de la naturalesa humana. Al Versus Teatre, la companyia Teatre Brik representa “El tinent d’Inishmore”, la que per McDonagh és la seva millor obra.\nL’acció passa Inishmore, una illa muntanyosa i rural en el comtat de Galway. Ens trobem davant d’uns personatges de poble, que viuen envoltats per una violència exagerada i presentada de manera còmica. El punt de partida de la història és la mort del gat d’un jove del poble que va marxar per convertir-se en terrorista i lluitar contra els opressors. Aquest incident desencadenarà que la mort arribi a Inishmore amb ganes D’Instal·lar-se a l’illa.\nEl tinent d’Inishmore té com a principal virtut un text amb diàlegs extraordinaris. Resulta gairebé miraculós que un punt de partida tan senzill pugui donar lloc a una obra que diverteix i interessa de principi a fi. I això és gràcies al talent que té McDonagh a l’hora de construir personatges amb volum i fer-los dir coses que resulten totalment de veritat. Així una comèdia negra i violenta que podria convertir-se en una bogeria sense sentit, manté molt bé la coherència i deixa a l’espectador completament satisfet. Es tracta també d’una obra amb certa violència explícita que l’any 1999 va ser rebutjada per molts teatres, però que ara (i això ens dona una mesura dels canvis operats en la nostra societat) tampoc es veu fora de lloc.\nEls personatges de McDonagh són perdedors que viuen una realitat trista ja sigui per la seva poca intel·ligència o per l’obsessió pels ideals d’alliberació. L’autor fa un perfil ridícul del terrorisme, parodia els seus discursos, el seu fals valor i la falta d’una visió real del que volen que sigui el seu món. Són personatges que cauen en contradiccions i que revelen una gran falta d’empatia i és aquesta solidesa a l’hora de crear-los el que facilita molt el poder escriure diàlegs ràpids i molt punyents.\nEl tinent d’Inishmore –estrenat per Josep Maria Mestres, al TNC, al 2004– és una obra política però sense plantejaments polítics més enllà de les bombes i assassinats que se citen. És una història trepidant amb un cop final fantàstic. Però com que el context polític d’ Irlanda ha canviat des de 1993 –any en què McDonagh situa l’obra–, el més important ara és explicar bé la història i definir els personatges. I amb això la companyia de Banyoles Teatre Brick compleix perfectament i no s’ha estat de res perquè fins i tot té musics en directe. S’agraeix la música en directe que posa la nota festiva o irònica amb cançons irlandeses amb un banjo, un contrabaix i un acordió diatònic. La posada en escena funciona, si bé els matisos i l’atmosfera que el text desprèn queden una mica tapats per l’acció, en general ben resolta pel director, Joan Gómez. Humor negre i grotesc al servei d’una petita catarsi de riures més nerviosos que francs. I com sovint passa a la vida mateixa, la sorpresa i l’absurd de tot plegat saltarà al final. Que inclou un tast de cervesa artesana del Montseny i sorpresa gastronòmica a la sortida.\nPublicat per Unknown a 8:51 Cap comentari:\nDesprés de ser un dels espectacles revelació de la temporada passada, torna a la cartellera Sé de un lugar la història del desamor de Simó i Berenice. Mentre en Simó pateix la ruptura des de la introspecció, el silenci i la desconfiança cap al món que l’envolta, la Berenice viu un procés totalment diferent, obrint-se a noves experiències i nous amors. Tot i així, el vincle es manté i els dos protagonistes guarden moments per a petits retrobaments, durant els quals analitzen passat, present, i futur. És també un enfrontament entre dues postures davant el desencís diametralment oposades. Simó i Berenice són dues cares de la mateixa moneda, fins i tot podrien entendre com l'encarnació d'un debat intern, les dues veus d'un mateix conflicte. Són dos joves adults lúcids (tot i que pugui ser una lucidesa intermitent) que se senten profundament decebuts pel món que els envolta i, conseqüentment, per si mateixos. Davant aquest mateix dolor, els dos prenen posicions antagòniques: Simó, davant la incapacitat de dominar el món de fora decideix crear-se un refugi interior on no puguin entrar aquelles decepcions exteriors. Berenice, en canvi, busca respostes tan lluny com sigui possible, viatjant a països exòtics.\nDe La Seca- Espai Brossa al vestíbul del Romea. Sí, heu llegit bé: si aneu a veure Sé de un lugar pagareu una entrada de teatre per seure al vestíbul. I a més a més, sereu part de l’escenografia, de l’atrezzo i potser fins i tot doneu vida a algun personatge. Però no us espanteu, que val la pena pagar i viure l’experiència. Disculpeu que desvetlli algunes de les sorpreses de l’espectacle, però és que són precisament aquestes sorpreses -i altres elements que tot seguit explicaré- el que fan que Sé de un lugar esdevingui tota una aventura per al públic.\nBerenice (Anna Alarcón) i Simó (Xavi Sáez)\nN’havia sentit a parlar d’aquest espectacle la temporada passada, primera incursió com a director i dramaturg d’Ivan Morales, actor -i guionista- de cinema, teatre i televisió, que amb Sé de un lugar reivindica el seu talent com a autor i director. I val a dir que aquesta reivindicació li val un just reconeixement. Morales escriu un text ple de contingut, emotiu i consistent, amb reflexions totalment actuals i analitza amb profunditat el món de la “ex parella”. Què passa quan la relació es trenca? Cap a on avança cadascun dels seus membres? De quina manera es viu i es pateix aquest desamor?\nL’opció del director és d´un autènticisme poc habitual. Res de romanticismes gratuïts, sinó altes dosis de realisme i sobretot, uns personatges treballats a consciència que fugen de tot estereotip. Xavi Sáez i Anna Alarcón interioritzen absolutament les criatures de Morales dotant-les de veritat i transmetent al públic les seves emocions de manera magistral. La connexió entre els actors la podríem qualificar de brutal. Únicament el personatge de Berenice desconcerta quan en alguns moments cau en un histrionisme gratuït -tret que a qui subscriu aquestes línies se li hagi escapat alguna intencionalitat de l’autor o sentit del personatge-.\nLa posada en escena és meticulosa i original. No sé si justificada, però que és un dels secrets de l’èxit d’aquest espectacle segur. Morales arrisca a consciència i se’n surt força bé, creant una comunió entre públic i actors de la que reconec que poques vegades he pogut gaudir. El públic s’implica i s’emociona juntament amb els personatges. Riu i plora amb ells. Participa i els ajuda. Es tracta d’un còctel teatral esplèndid i altament recomanable, amb capacitat per a donar molt de joc i gens estàtic. Cada dia de representació pot tenir un resultat diferent segons les ganes que tingui el públic de jugar.\nSens dubte un espectacle rodó a partir d’un text ben construït i d’unes interpretacions esplèndides.\nEl director (Ivan Morales) amb els actors.\nFrançois Ozon porta anys regalant-nos un cinema molt personal i de gran qualitat, que ha estat comparat amb l'univers de Pedro Almodóvar per l'ambigüitat que sol a acompanyar molts dels personatges de les seves obres. Des del seu lloat baptisme amb Sitcom al festival de Cannes de 1998, Ozon ha deixat constància del seu humor sarcàstic i la seva particular manera de presentar les relacions humanes, amb títols tan interessants com Gotas de agua sobre piedras calientes (1999), 8 mujeres ( 2001), Swimming Pool (2003) o El tiempo que nos queda (2005). Faltava, potser, aquesta gran obra que sublimara d'una vegada per totes la seva innegable talent, i sembla que l'ha aconseguit amb En la casa (Dans la maison, 2012), la flamant guanyadora de la Concha d'Or en l'últim Festival de Sant Sebastià.\nLa pel·lícula d'Ozon sorprèn per la seva precisió mil·limètrica a l'hora de construir una retorçada teranyina on quedaran embolicats, no només els seus protagonistes, sinó també l'espectador , que es converteix partícip en el joc que proposa l'intel·ligent Claude. Durant tot el metratge sobrevola l'ombra de l'ambigüitat sobre els sentiments i les veritables motivacions dels seus personatges. Malgrat que en un principi, sembla que Claude sent enveja de la família perfecta de Rapha (molt diferents són les seves circumstàncies familiars, molt més dramàtiques) i que pretén ocupar el seu lloc com a fill del matrimoni format per Rapha (pare) i Esther (Denis Ménochet i una sorprenent Emmanuelle Seigner); mesura que avança la trama, ens adonem que el que en realitat mou el noi és l'atracció que experimenta per l'atractiva Esther.\nLa família de Rapha amb Claude\nL'ambigüitat sexual tan present en l'obra de Ozon, torna a ser present en el personatge de l'amic Rapha i els seus veritables sentiments cap a Claude, més enllà dels d'una simple amistat i fins i tot en el rol del professor, l'esposa li arriba a plantejar en un moment donat si està començant a sentir alguna cosa pel seu precoç alumne. Professor i deixeble es reuneixen cada setmana en una aula on el primer va polint la tècnica literària dels perspicaços escrits del noi, mentre aquest li lliura cada nou capítol sobre les seves visites a la casa de Rapha amb un "continuarà" com a colofó.\nLa pel·lícula està basada en una de les obres de teatre de l'espanyol Juan Mayorga titulada El chico de la última fila. El seu punt central és l'obsessió radical i fins i tot malaltissa del professor Germaine cap a aquesta història que el seu alumne li va dosificant de forma malèvola que fa que l'adult arribi a confondre la realitat amb la ficció. La tradicional relació vertical entre professors i alumnes queda aquí transformada en una trobada entre dues generacions, entre gent que mira cansada i gent aprenent a mirar. Tot el que passa a la història es mostra com absolutament imprevisible per a l'espectador perquè pot prendre moltes direccions diferents.\nOzon emfatitzava en la presentació del film a Sant Sebastià que el que li interessava era la relació entre el professor i l'alumne: "Jo he viscut sempre en aquest ambient perquè els meus pares eren professors i en aquesta obra reconeixia elements que jo vaig viure amb ells. Ara em segueixo considerant un alumne, així que m'identificava molt amb el personatge de Claude i aquesta pel·lícula potser és un mitjà de retre un homenatge a certs professors que he tingut i han estat importants en la construcció del meu treball ".\nEl professor (Germaine) i la seva dona\nFabrice Luchini, per la seva banda, feia èmfasi en la necessitat que l'espectador moltes vegades té de llegir entre línies. "Aquest és el problema de l'actor, que mai interpreta les paraules sinó que, com deia un gran poeta francès, les paraules són les cicatrius del poeta i un actor no ha de dir les paraules mecànicament, per dir-les, sinó que ha de restituir el que Jouve deia les cicatrius del poeta. Les paraules no són paraules, són estats, colors, llums, alineacions o adhesions, sentiments o estats de l'ànima humana ".\nA la casa comença sent una comèdia sarcàstica i intel·ligent, a la meitat de pel·lícula sembla que assistim al típic drama passional sobre l'eterna iniciació sexual d'un adolescent amb una dona madura, però el director ens torna a sorprendre en el tram final. Està a l'abast d'uns pocs mestres, extreure intriga i suspens de la rutina d'una família, i veritablement, Ozon aconsegueix que el públic, com Germaine, necessiti saber més i més sobre aquesta família tan aparentment idíl·lica com fràgil després del intrusisme de Claude. La impecable música de Phillippe Rombi acompanya encertadament aquests canvis de tonalitat del film, tant en els més còmics com en els més tensos.\nUn director amb molt a dir, un guió a prova de bombes, uns actors en estat de gràcia (des del primer fins a l'últim, mai ha estat tan aprofitada l'esposa de Roman Polanski) i un ritme pausat però d'intensitat endimoniadament ascendent, són els ingredients d'una de les cites obligatòries de l'any per tot aficionat al bon cinema.\nClaude i el seu professor\nPublicat per Unknown a 5:11 Cap comentari:\nIvan Mishukov ara té vint anys i segurament passejarà pels carrers de Moscou i serà observat per la resta dels vianants com un jove qualsevol. Però ell no mirarà als ulls de la gent de la mateixa manera que ho fan ells. Segurament la por, la inseguretat que li provoqui l'home sempre estarà immersa en el més profund de la seva ànima. Només quan passi al costat d'aquests gossos podrà sentir-se a resguard. Ivan als quatre anys va fugir de casa i va estar vivint amb una gossada que li van protegir fins que va ser agafat per la policia i reclòs en un orfenat. Aquesta història és real. Va succeir l'any 1996 i el 2009 Hattie Naylor va escriure Ivan and the dogs, un text dramàtic que primer es va transmetre per la ràdio aconseguint el Tinniswood Award al millor drama original. Després va saltar al teatre amb èxit i ara ha arribat al Teatre Lliure de Gràcia per durant una setmana oferir aquesta història de misèria humana i de solidaritat animal.\nL'ésser humà és l'animal més intel·ligent i desenvolupat d'aquest món, però també el més cruel. Aquesta és la reflexió que un acaba traient en veure el monòleg. Pau Carrió ha escollit aquest text dins del cicle de Memòria Europea-Rússia segle XX per explicar una història real que retrata la cara més salvatge de l'ésser humà contextualitzada en una època i una societat molt pobra i miserable. La història és terrible, a causa dels problemes econòmics de la seva mare i als maltractaments del seu pare, Ivan decideix fugir de casa. Si no se´n va ell, ells l´acabaran per abandonar. Al carrer es troba amb captaires, borratxos, nens que malviuen sota terra, drogoaddictes, i misèria molta misèria. Però també hi ha l’opulència dels grans carrers, dels restaurants plens de gàngsters, grossos i menjant sense parar. El contrast més descarnat que a ulls d'un infant encara es torna més incomprensible. Per això la salvació d'aquest nen només podia estar a l'aparició d'una gossada que acaben adoptant-lo. És la història d'un altre nen salvatge dins de l'estirp de Ròmulo i Remo, Mowgli o Tarzan. Aquests és un retrat de la animalització d'un nen per fugir dels humans i salvar així la seva pell.\nEl director ha donat l'oportunitat d'explotar aquest personatge a un jove actor que ha anat a poc a poc fent-se veure en el planter teatral català. Pol López va aconseguir un ampli reconeixement i una nominació als premis Butaca 2010 al millor actor de repartiment pel seu paper de Bobby a American Buffalo de David Mamet dirigit per Julio Manrique. I ara, encara que per poc temps, li ha arribat el paper que el consagra. La seva interpretació comença freda, però a poc a poc mentre el dramatisme de la història va fent efecte ell es va deixant anar. La seva transformació animal es materialitza en els seus udols i en els seus moviments, però també quan retrata la gent que es troba, per exemple quan parla com un gàngster que devora ostres al restaurant.\nPol López està sol en un escenari buit. Només hi ha sota ells seus peus una lona plàstica negra, però aquest material, simple, pobre, ho aprofita l'intèrpret per explicar diferents passatges de l'aventura: quan baixa al forat on hi ha els nens drogoaddictes, per donar forma al seu padrastre i colpejar-lo o, en una de les imatges més boniques, per córrer amb els seus gossos en total llibertat. Sens dubte una decisió molt encertada per part del director. Igual que el joc de les llums que mitjançant la seva intensitat i la seva posició van marcant els salts de temps de la història, subratllant els diferents episodis del drama.\nAmb Ivan i els gossos cal agrair a Pau Carrió, mitjançant el fabulós text de Hattie Naylor, que ens recorda que tot i que anem malament, directes a la misèria, la naturalesa humana encara pot ser més salvatge. I li donem les gràcies també per donar la veu a Pol López, un actor de mirada neta i de gest veritable que al final del text ens recorda que en el fons dels ulls jeu la bondat o maldat de l'animal, depèn de si és gos o humà.\nPublicat per Unknown a 9:41 Cap comentari:\nUna jornada, de l'alba a la mitjanit, inoblidable per a ments obertes i cors conscients del buit contemporani. Leos Carax signa una obra definitiva, trist i vivaç, sobre la prostitució i la bastardia entre vida i ficcions.\nNo hauria de revelar què és Holy motors . Leos Carax se´l reserva fins al final del seu viatge d'un dia en limusina, i ni tan sols així: el significat de la seva nova pel·lícula és tan cristal·lí com inabastable, ja que dansa en successives i complexes virolles que a espectadors necessitats d'un sentit constant despistaran i faran enrabiar, com la ràbia del protagonista d'aquesta odissea parisenca. ¿Què és el que fa Oscar (grandíssim Denis Lavant), pujant a aquest luxós cotxàs al matí, llegint informes i retocant vestuari i maquillatge abans de sortir a l'exterior i interpretar a un nou personatge? Potser és un actor contractat per a escenes, el rodatge de les quals, passa desapercebut per mostrar la decadència de l'artista d'escenari, potser sigui un mercenari de les fantasies elevades per la cultura de la immediatesa al rang de comanda a la carta- com també va insinuar Alps (Yorgos Lanthimos, 2011. Potser, simplement, es tracti de l'al·legoria d'un món funcionari amb set d'alguna cosa espontània.\nNo importa, perquè en cada un d'aquests casos la trajectòria que traça Carax és la mateixa: degradar, física i emocionalment, al seu personatge principal, l´està sacrificant a l'objectiu major de l'art- la pel·lícula entesa com a reflex distorsionat del recorregut vital, amb el seu pròleg en la ment d'un cineasta, els seus disbarats, el seu entreacte, el seu fos a negre. L'amargor d'Oscar no és la d'un home cansat del que fa, sinó devastat per comprovar que el que fa no és estimat com ell i ni tan sols percebut pels altres contempladors. S'interposen les càmeres, els filtres de pantalla i els tràmits, les suplantacions de conceptes per imatges barates. Oscar té l'encàrrec, com s'ho proposa Carax, de despullar les mentides tacant-les de fang. En aquest sentit, l'estètica del director segueix sent incòmoda i desagradable, com una mica la d´aquells amants del Pont Neuf autodestruint-se, però igualment bella i poderosa pel seu caràcter enigmàtic. Holy motors podria projectar-se com a complement romàntic de Cosmòpolis (David Cronenberg, 2012), i no només pel seu escenari compartit. Igual que aquella, la pel·lícula de Carax se sufoca davant seu propi temps i espera, al final, un sentit comú que en lealitat potser no arribi mai. Potser quan un diàleg entre limusines dorments dins d'un garatge es percebi com un tristíssim comiat d'una realitat que ha deixat de necessitar tant la fisicitat de les coses com de la fantasia.\nÉs aquesta una obra per a ser llegida en múltiples direccions, però totes elles en essència possibilitades per un discurs que parla de la fi d'un món de significats tancats, en què la vinculació de la identitat als límits de la fisicitat ha perdut la seva vigència . En el seu caràcter de diagnòstic inesperat, espontani, indefinible de la vida i la ficció moderna, la pel·lícula funciona com un perfecte-perfecte, entès en la seva insubmissió a paràmetres narratius, ja invàlids per entendre el present- epíleg del que abans significava la encarrilada construcció de sentit a través de la forma, i com a pròleg a un nou (des) ordre en què la realitat i el cinema sorgeixen com braimstorming de representacions i associacions en un moment en què el públic ha deixat de veure per només mirar -els espectadors adormits al cinema que visita el propi Carax en la seqüència inicial.\nSeguint el manual, Skyfall arrenca de forma trepidant obrint el típic àlbum de fotos a la pàgina d'Istanbul. Al seu gran basar un home impecablement vestit aparta bruscament a la gent que es creua en el seu camí per tal de donar caça a un perillós assassí i lladre que s'ha apoderat d´un preuadíssim i perillós dispositiu. En cotxe, en moto, en tren, a peu de carrer o a través de les teulades, la persecució d'obertura és un magnífic set piece que dissipa a les primeres de canvi els dubtes sobre la capacitat del teatral Sam Mendes a l'hora de passar per un peatge obligatori que semblava excessivament car per les seves aptituds. Superada la traumàtica prova de foc, segueix el full de ruta i s'imposa la calma tensa encarada des del primeríssim moment a construir un clímax final apoteòsic, encarregat de desenterrar la intimitat oblidada d'un home a qui es va exigir abandonar la seva vida personal per lliurar-se en cos i ànima a uns valors que, potser, mai van existir.\nEnmig, ll lloat viatge a les profunditats psicològiques d'un microcosmos del que podrien escriure infinits tractats. L'estudi ve un cop més amanit per alguns dels xocs de trens abans comentats, i pel camí, per què no dir-ho, es perd en intensitat (els mínims es registren a la parada a Macau, on la pel·lícula es deixa portar més per uns clixés que en aquest moment són l'únic motor de la història), encara que mai en la força d'un estil visual (genial el joc de llums i reflexos a Shangai) que plasma a la perfecció l'elegància i magnetisme visual dels que sempre ha fet gala l'agent 007. Afortunadament, tota fluixesa que pogués haver-se detectat s'esvaeix quan finalment apareix l'imprescindible némesis.\nJavier Bardem s'abona de nou als pentinats estrafolaris per oferir-nos una de les més brillants composicions dins de l'extensíssima galeria de dolents-Bond. El personatge de Silva, incòmode en tots els sentits i inquietant com pocs, és el millor enemic al que podia aspirar ara mateix la saga. Àngel caigut, imatge espantosa tant d'un possible com a futur com de la degeneració i la rancúnia cuinats amargament amb el pas del temps, porta els seus esgarrifosos impulsos edípics fins les últimes conseqüències, portant al límit al món del que és fill. Seva és-gairebé-la meitat del prodigiós tram final ubicat a les Highlands escoceses i amb reminiscències del magnífic pseudo-western de Sam Peckinpah, Gossos de palla.\nL'altra meitat correspon òbviament al més gran (Daniel Craig). El mateix que, sabent que s'està fent vell (més encara en un món entestat a avançar a un ritme frenètic), no perd l'ocasió per créixer davant l'adversitat i reclamar amb tots els arguments a favor, el seu lloc de privilegi en l'olimp del cinema (sense gèneres que valguin). James Bond, als seus cinquanta anys, marca, sortint del seu cau però sense perdre l'essència original (en altres paraules, desmitificant amb respecte), un nou límit en la seva dilatadíssima carrera, un que serà molt difícil de superar. Sam Mendes i el seu equip al complet han fet un flac favor al pròxim capità que es posi a donar ordres en aquesta costosíssima nau. El rentat de cara i d´ànima començat a Casino Royale s'ha completat, deixant en el procés un rastre fosc intensíssim que costarà molt d´esborrar. Amb la incògnita de saber si la vint-i-quatrena entrega optarà per obrir un nou cicle o per continuar amb l'actual (ara que totes les fitxes definitivament s'han posat sobre el tauler), només queda una memòria en la qual el producte es creix , així com la constatació que, seguint les lliçons del més bondiano dels súper-herois, el més famós agent al servei de sa Majestat va aprendre per fi que certs inputs arribats de fora poden ser enriquidors, i no contaminants ... i entendre que, si ens caiem, és per aprendre a aixecar-nos.\nPublicat per Unknown a 8:14 Cap comentari:\nRecordo la primera vegada que vaig llegir Medea Material, Riba desolada i Paisatge amb argonautes i la perplexitat que vaig sentir. Només tres pàgines sense distingir personatges, sense reconèixer l’argument, sentint el fragor de la seva poesia, el poder del seu vers i l’ofici d’un mestre de la posada en escena com pocs en molt de temps.\nEl mateix em va passar quan vaig llegir Quartet versió de la novel·la de Choderlos de Laclos (1782) Les laisons dangereuses. Només dos actors donaran cabuda a diverses veus, les d´ells mateixos i les de les seves víctimes. Decadent, retorçat, torturat, trist i dolorós, l’autor pren les convencions de la narració més aristocràtica per parlar-nos de la relació profunda entre sexe i poder, entre vida i mort.\nL’escriptura de Müller, arriba a la seva culminació en La màquina Hamlet o Hamlet-Machine, sacseja al més incrèdul. És una escriptura que succeeix, parafrasejant-lo des del meu humil homenatge :escriptura carn, escriptura sang, escriptura metall, escriptura cos.\nHeiner Müler és un autor que provoca en mi una gran seducció per les imatges que em suggereixen les seves obres, i perquè les seves propostes són innovadores, valentes, carregades de simbolisme i rabiosament contemporànies. Hi ha certa teatralitat del text dur i pur que es reconeix en llegir-lo. Qualsevol coneixedor del mitjà teatral el pot sentir. És el fraseig d’energia vibrant, aixecant-se com un animal viu en fer-lo sonor. L’escriptura d’aquest tipus no requereix adherir-se a cap esquema, es torna visual sense descriure i és física sense deixar de ser gràfica. És una escriptura que fa mal, aclaparadora, que fa esclatar les imatges en la ment del lector-auditor-espectador.\nHamlet Machine és representativa d’un teatre experimental i obert, influït per Bertolt Brecht, però molt més lliure i crític pel que fa als postulats ideològics.\nMüller deconstrueix la història del famós príncep danès que ha de venjar la mort del seu pare. Es tracta d’una tragèdia de gran solera en Occident, perquè parteix del prestigiós cicle homèric: Orestes es va convertir en Hamlet i va passar de Grècia a Dinamarca. D’altres tornen a recrear el mite.\nL’obra consta de cinc actes, sense divisió en escenes i críptiques acotacions. Els diàlegs es canvien per monòlegs i no s´indica cap escenari. El text es construeix com un discurs fluid que intermitentment canvia de personatge, més semblant a la llibertat de la poesia que al ordre dramàtic. Abunden las cites i referències: Shakespeare, Brecht, la Biblia, Dostoievsky, Elliot, al·lusions a frases fetes, lemes publicitaris, oracions (“el nostre crim de cada dia dóna’ns-el avui”). L’acció és paròdica i porta a l’extrem la violència que conté l’original. La crueltat es gesta en la família, cèl·lula de tot crim, i igual que al drama elisabetià, s’estén de l’àmbit privat al públic. El llenguatge utilitzat intenta abastar la màxima brutalitat i repugnància possibles. Tots els rituals socials són ridiculitzats en una projecció esperpèntica.\nLa meva proposta se centra en una mirada a l’Europa capitalista a on tot és objecte de consum. Un magatzem de caixes com a metàfora d’Europa on les caixes desordenades tindran símbols de les multinacionals. Darrere de les caixes s’amagaran símbols del comunisme i el socialisme com Marx, Lenin, Stalin, Engels i Mao representats d’una utopia que ha fracassat. En aquest magatzem els personatges agafen el que necessiten per formular el seu discurs.\nUna tarima travessa l’espai i a banda i banda hi ha caixes ordenades. El públic entra dins d’un magatzem, i els personatges el van modificant a mesura que avança l’acció. L’ordre del principi, progressivament, acabarà convertint-se en el desordre més absolut. Els personatges interpel·len el públic i el fan partícip del que passa a escena; increpant·lo el converteixen en antagonista reforçant el contingut de denúncia del text.\nLa meva posada en escena és de gran violència escènica per això m´he envoltat d´actors: Pau Sastre, Jordi Sanosa i Andrea Portella, encara que són joves tenen prou experiència teatral i els he vist perfectament preparats per enfrontar-se a un projecte d’aquestes característiques. A més tots tres estan acostumats a treballar d´una manera molt física i també els conec prou bé com per demanar-los una feina poc habitual en el treball d´un text.\nConfio plenament en ells i sé que estan oberts a les meves demandes per molt estranyes o agosarades que semblin. El que tinc molt clar és que pel tipus de text no es pot fer des d´una visió realista i que això s´ha de traduir a nivell d´espai i en la tècnica de la interpretació dels actors. Això significa que he fet entrar a l’espectador en un espai imaginari creat per Hamlet on tot agafa un significat simbòlic i no mostrar-ho des d´una perspectiva aristotèlica sinó des de la incertesa, la irrealitat, la confusió i el caos.\nDesprés d´unes quantes funcions a La Seca- Espai Brossa he d´agrair profundament als actors la seva feina perquè Pau Sastre, Jordi Sanosa i Andrea Portella ofereixen una interpretació inoblidable. Sense ells aquest espectacle no hagués estat possible i donar-los les gràcies per la confiança que han tingut en la meva proposta. Vull també agrair l´ajut i la feina de la meva ajudant de direcció Carolina Llacher i de l´ajudant d´escenografia Laura Sanz. M´han ajudat en moments difícils. I tampoc vull acabar sense agrair als antics components de l´equip que ja no hi són: Toni Viñals, Jaume Ulled com a actors, Rebeca Martín com a ballarina i Rita Noro com a escenògrafa. Sense ells segurament l´espectacle no seria el mateix. Tots plegats formem un gran equip i que entre tots hem pogut “donar a llum” aquest espectacle que es diu Hamlet Machine, amb permís de Heiner Müller. Moltes gràcies a tots.\nAndrea Portella, Pau Sastre i Jordi Sanosa\nBLOG HAMLET MACHINE\nWEB FRANCESC AMARO\nUNA DECLARACIÓ D´INTENCIONS\nPoso en marxa aquest blog per publicar comentaris sobre l´actualitat teatral i cinematogràfica ,sobretot barcelonina, i també per donar a conèixer la meva feina com a director. Seran benvinguts tots els comentaris sobre el que publiqui perquè voldrà dir que anem a veure sovint teatre i que els nostres esperits inquiets no es conformen amb la trista realitat que ens ha tocat viure. I això és imprescindible avui en dia perquè la nostra professió sobrevisqui.


Matí a Vilafranca - Les aigües turbulentes\nDoncs ja he rebut les dues dosis d’AstraZeneca! Se suposa que ja soc immune, o casi, al virus que fa any i mig ens ha alterat vides i existències. Si la primera “banderilla” la vaig rebre a Cambrils, per a la segona m’ha calgut desplaçar-me fins a Vilafranca del Penedès. Coses de Catsalut i la seva a vegades peculiar manera d’organitzar punts de vacunació, dies i franges horàries, però en fi, m’ha anat molt bé per fer una mica de turisme per la bonica capital de l’Alt Penedès. Pràcticament no coneixia la població, encara que hi havia passat moltes vegades en cotxe, de jove, en els obligats desplaçaments entre les meves estimades ciutats de naixement i d’adopció.\nHe de dir que, en aquesta ocasió, l’operatiu de les vacunacions no ha estat tan eficient com el de Cambrils. L’accés al recinte (els locals de la colla castellera de Vilafranca) és un pèl incòmode: quatre administratius preguntant el nom per veure si realment tens cita demanada i preguntant a crits (perquè se n’assabenti tothom) si ja has passat el Covid, si estàs rebent algun tractament contra el càncer i no sé quina altra qüestió que exigeix una certa discreció. La que m’ha atès, sempre en castellà, s’ha acomiadat de mi ordenant-me “izquierdo, ocho!”, que traduït volia dir “braç esquerre” (per on m’havia d’arromangar) i el número de box (o com es diguin aquells separadors) on tindria lloc el fet. Per cert, com a Cambrils, tampoc m’ha calgut identificar-me en cap moment; és a dir, podia haver enviat una altra persona a vacunar-se si ens hagués convingut als dos.\nUna vegada vacunat, i aguantant amb el dit el cotonet que et posen al braç, m’he encaminat a la sortida on una treballadora netejava el terra amb una escombra mentre comminava els pacients a “no tirar algodoncillos al suelo” i a sortir al carrer a descansar deu minuts a l’ombra. Ha estat el moment desagradable del dia; aquesta ha estat la conversa amb ella:\n(jo) Si no l’importa, m’espero aquí dins perquè vull anar al lavabo\n(ella) Pues vaya si quiere\n(jo) No puc fins que em tregui el cotonet que he d’aguantat amb una mà…\n(ella) No hace falta, ya se lo quito y le pongo una tirita. ¿Toma antianticoagulantes?\n(jo, pensant-me que era una senyora de la neteja) Deixi’m estar i netegi, que és la seva feina\n(ella, ferida en l’amor propi) Sepa que no soy limpiadora, soy auxiliar de infermería (ho ha dit com si hagués dit “soc catedràtica de física quàntica!”)\n(jo, incòmode) Perdoni, no ho sabia…\nM’ha posat la tirita, he anat al lavabo i al sortir, després d’excusar-me de nou, m’ha tornat a recomanar descansar deu minuts a la fresca, i això he fet. El lloc, al sortir del local, és el passeig de Prim de la capital penedesenca, ben a prop del monument al seu fill més il·lustre, Manuel Milà i Fontanals (imatge), el primer que tractà científicament la divisió dialectal del català. Després de prendre’m un cafetó, he fet un recorregut pel centre històric de Vilafranca, amb la seva animada vida comercial i els seus edificis gòtics i modernistes. Al segon estil correspon la façana de l’Ajuntament que dona a la plaça, escenari de gestes castelleres, com oportunament ens recorden set plaques encastades al terra. El gòtic més pur i proporcionat caracteritza la basílica de Santa Maria, l’interior de la qual també he tingut el plaer de visitar.\nJa estic vacunat. Casualment ahir vaig rebre el carnet del Consell per la República. D’alguna manera, des d’avui em sento una mica més protegit de dos virus tant diferents com indesitjables.


L'Ajuntament convoca places d'enginyer/a de camins i de tècnic/a d'obra pública i obre borses de treball d'agents d'acollida i d'electricistes\nL’Ajuntament de Manresa manté obertes en aquests moments quatre convocatòries d’oferta pública de treball. Dues d’elles són per ocupar una plaça de tècnic/a superior enginyer/a de camins, canals i ports; i una plaça de tècnic/a de grau mitjà en obra pública. A més, també ha obert el procés de sol·licitud per formar part de noves borses de treball d’agents d’acollida i d’electricistes.\nD’una banda, l’Ajuntament de Manresa ha publicat la convocatòria, per a la selecció mitjançant concurs-oposició, d’una plaça de tècnic/a superior d’enginyer/a de camins, canals i ports, en règim de funcionari interí, destinat a l’execució del programa de gestió, seguiment i desenvolupament del pla de mobilitat urbana sostenible de Manresa. El termini de presentació de sol·licituds s’acaba el proper 2 de març. Les persones que no obtinguin el lloc de treball però que superin el procés selectiu quedaran en borsa durant el termini de dos anys des que es publiquin els resultats finals. Els requisits i la resta de detalls de la convocatòria es poden consultar a les bases.\nEn segon lloc, l’Ajuntament ha obert la convocatòria, mitjançant nomenament de funcionari interí, pel sistema de concurs oposició lliure, per la cobertura d’una plaça vacant de tècnic/ca de grau mitjà en obra pública, amb destí a la secció de Projectes d’Espais Públics, adscrita al Servei de Projectes Urbans i Infraestructures Territorials, per a la cobertura del lloc de treball de coordinador/a d’execució d’obra, i constitució d’una borsa de treball. Les sol·licituds es poden presentar fins al 2 de març. Els aspirants que superin la convocatòria i no obtinguin plaça quedaran en borsa durant dos anys. Els requisits i la resta de detalls de la convocatòria es poden consultar a les bases.\nD’altra banda, l’Ajuntament ha iniciat el procés de creació de dues borses de treball, per a possibles necessitats temporals. En primer lloc, ha obert el procés per crear la borsa de treball d’agent d’acollida, a l’Oficina d’Atenció al Ciutadà del consistori. Les sol·licituds es poden presentar també fins al proper 2 de març. El termini de vigència de la borsa que en resulti serà de dos anys des de la finalització del procés selectiu. Els requisits per participar en el procés es poden consultar en aquesta resolució.\nPer últim, també s’han publicat les bases per a la creació d’una llista d’aspirants per a possibles contractacions laborals temporals d’oficials/ales electricistes per a la brigada de manteniment de l’Ajuntament. La llista resultant tindrà una vigència de dos anys a partir de la finalització del procés selectiu. El termini de presentació de sol·licituds s’acaba el proper 9 de març. Les bases per participar en aquest procés es poden consultar aquí.\nTotes les convocatòries d’oferta pública de treball de l’Ajuntament de Manresa es poden consultar a manresa.cat, en aquest espai, on també es poden descarregar els models de sol·licituds.


Afegir i imprimir comentaris al Numbers del Mac - Suport tècnic d'Apple (ES)\nAfegir i imprimir comentaris al Numbers del Mac\nSelecciona text o fes clic en un objecte o una cel·la de taula i després fes clic a la barra d’eines.\nNota: Si fas clic al fons del full (de manera que no hi hagi res seleccionat), pots afegir un comentari al full que romangui sempre obert. Pots canviar la mida del comentari i canviar-ne la posició al full. Cap altra persona pot respondre a aquest tipus de comentari.\nEscriu el teu comentari i, a continuació, fes clic a Fet (o bé fes clic fora del comentari).\nObrir un comentari: Fes clic al marcador de comentari (o situa el punter sobre el text ressaltat).\nEditar un comentari: si ets l’autor del comentari, obre el comentari, fes clic al text i escriu‑hi.\nSi hi ha respostes al teu comentari, no podràs editar el comentari original fent‑hi clic al text. Hauràs de situar el punter sobre la marca horària que hi ha a la dreta del teu nom, a la part superior del comentari. Quan aparegui la fletxa orientada cap avall, fes‑hi clic, selecciona “Editar comentari” i fes els canvis que vulguis.\nEliminar un comentari: fes clic a Eliminar a la part inferior del comentari. Si hi ha respostes al comentari, aquesta acció eliminarà tota la conversa. Pots eliminar una resposta concreta només si ets l’autor de la resposta o el propietari del full de càlcul.\nSi el comentari està ubicat al fons del full, situa el punter sobre el comentari i fes clic a Eliminar.\nCanviar la mida del text dels comentaris\nFes clic a General.\nFes clic al menú desplegable “Mida del text” i selecciona una mida.\nFes clic al marcador de comentari (o situa el punter sobre el text ressaltat).\nRevisar un comentari o conversa: desplaça’t pel text. Si hi ha algun comentari truncat, fes clic a “Mostrar‑ne més”. Si les respostes estan ocultes, fes clic a “Veure [n] respostes més”.\nAnar al comentari (o ressaltat) següent o anterior: fes clic a les fletxes de la part inferior d’un comentari.\nSi el comentari està ubicat al fons del full, situa el punter sobre el comentari i fes clic a les fletxes.\nAfegir una resposta: fes clic a Respondre a la part inferior del comentari, escriu la teva resposta i, després, fes clic a Fet. Pots respondre tantes vegades com vulguis.\nEditar la teva resposta: situa el punter sobre la marca horària (a la dreta del teu nom) de la resposta que vols editar. Quan aparegui la fletxa orientada cap avall, fes‑hi clic i, després, selecciona “Editar resposta”. Fes els canvis que vulguis i, després, fes clic a Fet.\nEliminar una resposta: situa el punter sobre la marca horària a la dreta del teu nom (o, si ets el propietari del full de càlcul, a la dreta de la persona que ha escrit la resposta que vols eliminar). Quan aparegui la fletxa orientada cap avall, fes‑hi clic i, després, selecciona “Eliminar la resposta”. Només pots eliminar una resposta concreta si la resposta és teva o si ets el propietari del full de càlcul.\nFes clic al marcador de comentari (o situa el punter sobre el text ressaltat) i, després, fes clic a Eliminar a la part inferior de la conversa.\nFes clic a a la barra d’eines i selecciona “Mostrar comentaris” o “Ocultar comentaris”.\nVes a Veure > Comentaris > “Mostrar comentaris” o “Ocultar comentaris” (al menú Veure de la part superior de la pantalla).\nSelecciona Arxiu > Imprimir.\nMarca la casella de selecció “Imprimir comentaris”.\nSelecciona altres opcions d’impressió que t’interessin i, després, toca Imprimir.\nVeure tambéRessaltar text al Numbers del MacEspecificar el nom de l’autor i el color dels comentaris al Numbers del MacIntroducció a la col·laboració al Numbers


IniciLes HortesLES HORTES\nPlaces (mín.): 40\nPlaces (màx.): 120\nAl cor de la Vall del Riu Bòssia, una de les més verges del Pirineu, i al peu de les extraordinàries muntanyes de Llevata i el barranc de Sentís és troba el terreny d’acampada de Les Hortes, al costat del poble de Les Esglésies, al municipi de Sarroca de Bellera. És un terreny totalment pla envoltat d’arbres, amb el riu Les Iglésies al costat. Tot el terreny és pla i per tant un terreny molt versàtil.\nPunt d’aigua: al mateix terreny\nLloc de bany: riu de Les Iglésies\nDutxes: dutxes d’aigua calenta (demaneu més informació)\nPiscina: sí (demaneu més informació)\nCuina: possibilitat de cuina (demaneu més informació)\nRecollida selectiva d’escombraries al poble: rebuig, vidre, cartró i envasos.\nPREUS: 3€/dia i persona\nPiscina: 3€/persona (dona dret a l’ús durant tota l’estada). Consultar normativa.\nDutxes d’aigua calenta: 0,50€/persona (per cada ús). Consultar normativa.\nHospital Comarcal del Pallars (Tremp): 973 652 255 (C/ Pau Casals, 5)\nCentre d’Atenció Primària Senterada: 973 661 779 (Plaça de l’ajuntament s/n) – només obren al matí de dilluns a divendres.\nCentre d’Atenció Primària La Pobla de Segur: 973 681 323 (C/de les Esgrases 2)\nMossos d’esquadra Tremp: 973 658 800\nAgents rurals Tremp: 973 654 716\nFarmàcia Senterada: 973 661 758 (Av. Flamisell 17)\nAjuntament Sarroca de Bellera: 973 661 758 (Carrer Únic s/n)\nCoordenades UTM: X 324.509,17 m, Y 4.694.507,10 m HUSO UTM 31\nCoordenades geogràfiques: Lon. 0º 52′ 5,55” E Lat. 42º 22′ 58,94” N\nAutocar/cotxe particular: Des del vostre punt d’origen heu d’arribar a la Pobla de Segur. A partir d’aquí agafar la sortida direcció N-260 i al arribar a Senterada seguir per la mateixa carretera fins arribar al desviament de Xerallo i les Esglésies. En aquest desviament, que queda a mà dreta, trobareu una rotonda amb una indicació cap a Xerallo i les Esglésies (entre altres poblacions). Seguint aquesta mateixa carretera (L-521) arribareu al terreny d’acampada, uns 300 metres abans del poble. És recomanable que l’autocar pari a l’entrada del poble, on podrà donar la volta.\nAutobús de línia: Autobús de línia ALSA fins a la Pobla de Segur. A la Pobla de Segur s’ha d’agafar el bus de línia ALSA a l’estació d’autobusos fins a Sarroca/Xerallo. Aquest servei només funciona els divendres. Distància de Sarroca/Xerallo al terreny d’acampada: 2 km.\nTren/Ferrocarril: Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC): Línia Lleida Pirineus – La Pobla de Segur. A la Pobla de Segur s’ha d’agafar el bus de línia ALSA a l’estació d’autobusos fins a Sarroca/Xerallo. Aquest servei només funciona els divendres. Distància de Sarroca/Xerallo al terreny d’acampada: 2 km.\nEl Dolmen de la casa encantada http://www.pallarsjussa.net/pdfs/intineraris/23%20DOLMEN_cat.pdf\nEls llacs de Manyanet http://www.pallarsjussa.net/pdfs/intineraris/05%20manyanet_cat.pdf\nEl carrilet de l’estany Gento http://www.pallarsjussa.net/pdfs/intineraris/01_gento_cat.pdf\nParc Nacional d’Aigües Tortes\nPica de Cerví (2.753 m)\nNotificació a l’ajuntament de Sarroca de Bellera\nNotificació al Consell Comarcal del Pallars Jussà\nPermís del propietari/a\nPermís de foc amb gas de butà\nAquesta documentació serà aportada als grups per part d’Acció Escolta. Si es reserva el terreny amb menys d’un mes d’antelació només es gestionarà el permís del propietari, la resta ho haurà de gestionar el propi grup.\nEs recomana visitar el terreny abans de la vostra estada.\nContactar amb el propietari per tal de comunicar-li l’hora d’arribada, sortida, la forma de pagament i qualsevol necessitat que tingueu.\nMantingueu els espais nets i si a la vostra arribada trobeu qualsevol desperfecte comuniqueu-ho al propietari el més aviat possible.\nLa liquidació de l’acampada es realitzarà directament al propietari durant l’estada.\nNo està permesa l’acampada sense el permís d’Acció Escolta.


Dos Palillos: sopar a quatre mans entre Albert Raurich i Joan Roca\nAlbert Raurich i Joan Roca van celebrar el desè aniversari de Dos Palillos cuinant junts en una extraordinària vetllada.\nAmb Albert Raurich i Joan Roca fosos en una forta abraçada va començar la jornada de cuina conjunta entre Dos Palillos i el Celler de Can Roca. Un sopar especial per continuar celebrant el seu desè aniversari.\n"La principal raó per estar avui cuinant tots junts és l'amistat. A més del repte i la diversió, clar. Però sobretot és l'amistat. Hi ha qui pensa que en l'alta cuina no pot existir l'amistat i cuinant junts enviem un missatge positiu". Ens va comentar Joan Roca amb verb tranquil quan li preguntem pel principal repte de la nit.\nMés de trenta plats van configurar un menú de mossos espectaculars. Joan Roca va escollir algunes de les seves creacions més orientals al costat de grans icones de la cuina del Celler.\nD'altra banda, Albert Raurich va estrenar nombroses propostes que al costat de Tamae i la resta de l'equip han estat perfilant en les últimes setmanes.\nUn dels moments estel·lars de la nit es va produir quan Albert va convidar als comensals a menjar una angula viva, pessigolles en el paladar. Tot seguit, va abocar brou pho (vietnamita) en el recipient i les diminutes fletxes es van agitar per acabar formant un delicat i exquisit ramen animal.\nTambé va enlluernar el plat arbori (platejat, brillant, èlfic) on Joan Roca va servir uns percebes gairebé crocants perfumats amb aire d'albariño i també carn d'escamarlà dolçament perfumat amb salsa d'artemisa i mantega torrada, toc de nou en mastegar.\nDurant la vetllada, Dos Palillos va recórrer els quatre grans grups de la cuina japonesa: himono (sec), namamono (fresc), kobotsuki (fermentat) i kashi (dolç).\nUna altra de les sorpreses de la nit va ser el plat d'aleta eixuta de peix en sake calent (hirezake). Al que li va seguir un brioix de tòfona de suavitat explosiva i aroma punxant i espectacular.\nEn acabar el servei, abans que la matinada trenqués amb la màgia, Albert i Joan van tornar a fondre's en una abraçada. Alta cuina i amistat.\n-Coral: pota de cabra amb aire d'albariño\n- Escamarlà amb salsa d'artemisa i mantega torrada\n-Fresques de salmó salvatge\n-Moll de l'os\n-Yakimochi de colomí\n-Eriçons amb escuma de moll de l'os\n-Brioix de tòfona\n-Himono de salmó salvatge i eriçó\n-Hierizake, sake amb aletes de peix\n-Himono de llenguado i rap\n-Okizuke de cloïssa, seitó i fetge de rap\n-Tota la gamba\n-Sèpia amb sake\n-Tataki de llobarro salvatge amb sopa xinesa\n-Pesolets amb curri verd i gelat de coco\n-Llenguado a la meniere\n-Sardina amb papada\n-Angules vives i angules escaldades\n-Xiao long bao de pernil ibèric\n-Gunmagyu amb aroshi de nap i yuzu\n-Llata amb bolets\n-Flam d'anís estrellat i pinya rostida\n-Higashi de coco i llima


LES TOXINES EMOCIONALS\nHi ha un seguit d’emocions que ens impedeixen créixer com a éssers humans i, alhora, ens incapaciten per estimar. Són emocions que ens empresonen en el passat i en el nostre intel·lecte, i tenyeixen la nostra vida amb tons grisos. Aquestes emocions tenen unes arrels profundes en el nostre inconscient i, per tant, no es poden eradicar amb mètodes intel·lectuals. Estan arrelades en la nostàlgia, la culpa i la por. La nostàlgia i la culpa ens tenen aferrats al passat, bé per l’enyor d’etapes millors de la nostra vida, bé per la sensació de sentir-nos ferits o d’haver ferit algú. La por és la conseqüència de les altres dues i ens ancora en el futur: si en el passat ens han ferit o hem ferit, pot tornar a passar. Així mateix, si ara estem pitjor que abans,el futur pot ser encara pitjor.\nAquests arrelaments a passat i futur, ens impedeixen veure i viure el present amb llibertat i innocència i, si no hi fem res, van forjant un seguit de comportaments tòxics que ens van destruint com a éssers humans. perquè ens impedeixen valorar-nos, ens fan sentir inadequats, ens limiten les decisions i ens enfonsen en la impotència. Són emocions que intentem amagar, perquè no ens agraden, però que com més reprimim més fortes es fan. Entre aquesta col·lecció hi podem trobar la gelosia, la timidesa, l’enveja, la manipulació, la vergonya, la tristesa, l’ansietat, la impossibilitat de viure en soledat, la ràbia, l’ira, l’orgull, la rebel·lia, el ressentiment, la incomprensió, la confusió, la necessitat d’evasió, etc. Són conductes que modifiquen la nostra essència i ens fan veure els altres més com a adversaris que com a companys de camí. Són malalties de la ment que, transformades en emocions destructives, poden arribar a emmalaltir-nos físicament.\nSi reconeixem en nosaltres alguns d’aquests comportaments que ens limiten, i estem disposats a transformar la nostra existència, cal que fem alguna cosa per alliberar-nos-en. D’entrada, cal acceptar-los, deixant d’alimentar el nostre magatzem de culpabilitat, perquè en definitiva no són altra cosa que mecanismes que ens permeten sobreviure a qüestions que ens el passat no hem sabut resoldre adequadament. Sense acceptació no hi ha transformació. Després, hem de tenir present que, per sort o per desgràcia i sense que sigui cap mèrit, són comportaments que compartim amb la resta de la humanitat. Tothom, qui més qui menys, en el seu inconscient col·lecciona històries que, per incapacitat, en el moment que han passat, no ha resolt satisfactòriament.\nPerò el més important és que hi ha un mecanisme infalible per fer saltar pels aires tots aquests comportaments. A cada instant podem, si realment ho volem, desempallegar-nos-en. L’única solució rau a viure el present amb tossuderia, i això vol dir deixar de mirar-nos el melic, sortir de la nostra presó mental i posar-nos al servei d’aquells que ens envolten. Només amb la mirada fita en els altres, vivint plenament el present, podrem dissoldre totes les toxines emocionals i serem capaços d’acceptar-nos i acceptar els altres tal com són, d’estimar i estimar-nos; d’acceptar la realitat tal com és i, així, poder transformar-la. L’amor és la nostra característica principal, la nostre essència. No permetem que res l’emmascari.


Articles de la realitat*: Bernie Sanders, el terror socialdemòcrata\nrealitat* / Articles de la realitat* / Bernie Sanders, el terror socialdemòcrata\nEl novembre d’aquest any torna a haver-hi eleccions presidencials a Estats Units i ja es coneixen els candidats. Per part del Partit Republicà, Donald Trump, l’actual president del país, i per part del Partit Demòcrata finalment es presentarà Joe Biden, que va servir com a Vicepresident sota Barack Obama.\nEls demòcrates porten en campanya electoral des del juny del 2019, quan inicien les primàries del partit per escollir el seu presidenciable. Al principi hi havia 29 candidats i, quan la campanya va tornar-se seriosa, només en van romandre 12, tot i que només tres tenien possibilitats reals de guanyar. A més, es va demanar a 36 altres persones ser candidats del partit, entre elles l'expresident Jimmy Carter, l'exvicepresident de Bill Clinton, Al Gore, el CEO de Facebook Mark Zuckerberg, l'ex-Primera Dama Michelle Obama i la presentadora Oprah Winfrey. Tots aquests 36 van rebutjar l'oferta.\nEl 19 de febrer del 2020 ja només quedaven 8 candidats, i després del debat entre candidats el 15 de març, la cursa sols quedaven Biden i Sanders. Ahir Biden es va convertir en el nominat dels demòcrates després que Bernie Sanders es retirés de la cursa de les primàries. Això ha causat una forta commoció entre els grups d’electors, ja que ha estat el candidat preferit durant quasi tota la campanya, sobretot entre el jovent, els migrants i els més desafavorits. Què ha passat llavors?\nMés enllà que Biden compta amb el suport majoritari dels ciutadans afroamericans en el procés de primàries per la seva vinculació amb Obama, per respondre aquesta pregunta hem de tenir en compte la ideologia i l’establishment polítics nord-americans. A Europa, Bernie Sanders seria considerat un socialdemòcrata de revista, però als EUA se’l tracta de radical, comunista i revolucionari. De fet, Sanders és l’opció política estatunidenca més revolucionària des de la dissolució del partit Black Panthers.\nLa seva campanya pivota sobre cinc grans eixos: sanitat, educació, ecologisme, repartiment de la riquesa i temes socials. Sanders és un ferm defensor d’un sistema de Seguretat Social moderat, que a EUA no existeix, i les seves polítiques giren en torn aquesta idea.\nEn sanitat, la seva política bàsica és la creació d’un sistema sanitari universal d’accés gratuït per a tots els ciutadans americans. De fet, MediCare for All (Sanitat per a tothom) s’ha convertit en un dels seus eslògans de campanya. Proposa també eliminar el deute sanitari; 137 milions d’americans estan profundament endeutats a causa de factures mèdiques, i són la principal causa de fallida econòmica dels ciutadans estatunidencs.\nEn les polítiques educatives, vol augmentar-ne la inversió estatal, contractar professorat i millorar la infraestructura, a part d’acabar amb la segregació racial i de classe del seu sistema d’educació públic. També proposa una universitat gratuïta per tothom i que s’eliminin els deutes i pagarés ja existents dels estudiants.\nPel que fa al medi ambient, ha adoptat el programa Green New Deal de la congressista Alexandria Ocasio-Cortés, declarada partidària seva, per combatre el canvi climàtic. La proposta és transformar el sistema energètic nord-americà, fent que provingui 100% d’energies renovables, reduir les emissions de CO2, invertir en la conservació de la fauna i la flora i unir-se novament a l’Acord de Paris, que Trump va abandonar el 2017.\nEn l’àmbit econòmic, Sanders proposa la reforma fiscal més gran de la història del país. El seu sistema actual permet que les grans empreses paguin unes taxes nímies o directament no en paguin. De fet, Amazon, propietat de Jeff Bezos, l’home més ric del món, no va pagar taxes a escala federal l’any 2018. Sanders proposa un sistema impositiu progressiu, on els que més tinguin paguin més, on es persegueixi l’evasió d’impostos i es redueixi la diferència salarial entre caps i treballadors. Amb un impost anual sobre el 0’1% de la població (els més rics), Sanders calcula l’obtenció de 4,35 trilions de dòlars en els 15 anys vinents, i amb això invertiria en habitatge públic, la creació i millora qualitativa de llocs de treballs i la reducció de la pobresa.\nWall Sreet també ocupa una part important en els seus plans econòmics. Vol reestructurar-lo i reimplantar la Glass-Steagall Act, que busca controlar l’especulació, el poder i la influència dels grans bancs. Els hi prohibeix participar en borsa i que tinguin presència en els consells d’administració d’empreses comercials, industrials i de serveis. A més a més, es proposa acabar amb les doctrines too-big-to-jail i too-big-to-fail, que afirmen que els bancs suficientment grans i influents no poden perdre beneficis, ni els seus banquers anar a presó.\nEn l’àmbit social, és un liberal nord-americà declarat. Està a favor de la igualtat salarial, l’educació sexual i reproductiva i els drets reproductius de les dones, els drets i la protecció de tota la comunitat LGTB, la legalització de la marihuana, l’enduriment de la regulació per portar i utilitzar armes de foc, l’acceptació i ajuda dels refugiats i la igualtat racial en tots els aspectes de la vida.\nEn definitiva, les seves polítiques s’enfoquen a una sola cosa: la construcció d’un país més igualitari.\nPerquè no ha guanyat llavors? La resposta és simple: té en contra tots els poders fàctics dels EUA. La seva visió política evoca un món on l’statu quo actual no té cabuda, i no ho pensen permetre. Sanders s’enfronta a les grans empreses, el sector farmacèutic, econòmic i petrolier i la corrupció política, una triada molt poderosa. Els mitjans de comunicació, sota el control d’aquests, han fet molta pressió sobre la seva campanya, desprestigiant-lo i vilipendiant-lo. Van arribar a dir que si guanyava els faria executar a tots a Central Park a l’albada. Així que finalment, el Partit Demòcrata, que és membre d’aquesta triada, l’hi ha impedit ser candidat a la presidència, com ja va fer el 2016 quan es va enfrontar a Hillary Clinton.\nMentre el sistema polític nord-americà segueixi sent tan corrupte i radicalment de dretes ni Sanders ni ningú amb una postura política que pensi mínimament en el benestar ciutadà tindrà possibilitats de guanyar la Casa Blanca. Eventualment, el poble nord-americà haurà de decidir si vol tolerar seguir vivint així. I quan ho faci es convertiran per fi en un poble digne i solemne. Estarem esperant.


Avís legal - Hemisfèria\nHemisfèria.cat utilitza una llicència Creative Commons. Hem escollit la llicència BY-NC. Això vol dir que pots copiar, difondre i remesclar els nostres continguts a internet, sempre i quan no en facis un ús comercial. Quan utilitzis un contingut nostre hauràs de citar i enllaçar-ne la font en tot moment, a més de l’autor.\nFem servir una llicència oberta perquè volem que el que expliquem arribi com més lluny millor. Creiem en un periodisme sense fronteres que es difongui com a bé comú, amb cap finalitat comercial al darrere. Com més es difongui la nostra feina més gran serà el retorn que rebrem de la resta i tot plegat enriquirà la nostra tasca i el servei públic que volem dur a terme.\nTot el contingut, tant gràfic com textual, publicat al portal hemisferia.cat pertany íntegrament a HEMISFÈRIA i als seus col·laboradors sempre que no s’indiqui el contrari.\nPer a qualsevol dubte sobre la propietat o difusió dels nostres continguts podeu contactar amb nosaltres al correu [email protected]


ARACELI MERINO FOTOBLOG: de juliol 2013\nUN ANY DESPRÉS... a Darnius (Alt Empordà)\nCrec que és impossible oblidar el dia 22 de juliol de 2012. Un d'aquells dies en que tots plegats ens vàrem enganxar als mitjans de comunicació per primer saber i després entendre que és el que havia passat. Recordo aquella tarda de diumenge escoltant el seguiment que en va fer Catalunya Ràdio des del cotxe. Algunes setmanes després hi vaig anar a veure'n les seqüeles i a preparar un futura sortida fotogràfica suggerida per la gent de l'Associació Artística Cabanelles. L'espectacle era colpidor i les emocions creuades. La destrucció demolidora de les flames i la intensa olor de cendra començava a barrejar-se amb els nous brots verds que naixien de les branques socarrades.\n© Araceli Merino, bosc cremat de l'Alt Empordà, Catalunya 2012.\nOlympus E-5, Zuiko 9-18\nJa fa uns mesos que els responsables de l'organització d'aquesta exposició "Un any després" promoguda per l'Ajuntament de Darnius (Alt Empordà) a la seva Sala Museu, es varen posar en contacte amb mi per demanar-me la foto que esteu veient per posar-la al cartell anunciador. L'exposició està formada per més de 300 fotos fetes per gent de la població amb les que s'evoca el record de la transcendència natural i humana d'aquells focs. També s'hi han organitzat activitats paral·leles.\nUs deixo un parell més d'escenes d'aquell moment. Les paraules sobren!\nOlympus E-5, Zuiko 50-200\nPublicat per Araceli Merino a 12:34 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Exposició, Moments, paisatges


Sabadell tindrà la primera Mostra Internacional de Cinema Animal de tot l'Estat | Ràdio Sabadell\nSabadell tindrà la primera Mostra Internacional de Cinema Animal de tot l'Estat\nMiquel Soler ha presentat avui la Mostra Internacional de Cinema Animal\n20.04.2017 14:31 Karen Madrid\nSabadell engegarà el mes de novembre la primera Mostra Internacional de Cinema Animal de tot l'estat espanyol. Seguint l'exemple de festivals com el de Bogotà o de mostres dels Estats Units, l'Ajuntament ha impulsat un certamen d'aquest tipus, orientat a fer reflexionar la ciutadania sobre les problemàtiques relacionades amb els animals. “El gran objectiu de una mostra com aquesta és treballar la sensibilització de la població a favor del benestar animal”, ha declarat el regidor del programa de Benestar Animal, Miquel Soler. La mostra inclourà un concurs de curtmetratges, projeccions de films estrenats a altres festivals i activitats paral·leles des del 6 a l'11 de novembre.\nDes de l'Ajuntament han entrat en contacte amb les mostres de cinema animal d'altres països per impulsar la primera edició del certamen. A través d'aquestes relacions, la mostra sabadellenca comptarà amb representació de treballs de productors de cultures molt diferents; un fet que Soler confia que “serà un èxit a l'hora de plasmar visions diferents”. D'aquesta manera, l'administració local vol atreure un públic molt ampli i variat: “Volem arribar a persones que habitualment no s'interessarien per una temàtica com aquesta. Volem fer atractiu el certamen per als activistes, però també per als amants del cinema”.\nEls actes centrals de la Mostra Internacional de Cinema Animal de Sabadell es concentraran el 10 i 11 de novembre al Cinema Imperial. El dia 10 es projectaran els curtmetratges de concurs, que estaran dividits entre la categoria de ficció i la de documental. L'endemà, es podrà veure una selecció de films que durant l'any s'han anat projectant a diferents parts del món. “Alguns dels curtmetratges d'exhibició no s'han estrenat a l'estat espanyol i creiem que poden tenir un interès singular per la seva temàtica”, ha defensat Soler.\nLa processó de Can Puiggener obté el perdó del vent\nEls Mossos confirmen que ha quedat detingut el presumpte autor de l'agressió sexual a Torre-romeu, després d'entregar-se\nDues presumptes agressions sexuals amb una setmana de diferència als barris de Torre-Romeu i Els Merinals


Dibuixos animats - World, Català, Mitjans de comunicació, Televisió, Programes\nBola de drac@\nRecord of the Lodoss War@\nWorld / Català / Arts i cultura / Còmic\nWorld / Català / Arts i cultura / Animació / Pel·lícules\nOther languages: Alemany, Anglès, Castellà, Danès, Italià, Japonès, Portuguès, Rus, Suec, Turc.\n10+2 Personatges basats en números, els quals protagonitzen mil i una aventures.\nAngela Anaconda Ens explica la vida de l'Angela a l'escola i amb els seus amics.\nAprenentes de bruixa Sèrie sobre bruixeria.\nBandoler Les aventures d'un bandoler a terres andaluses.\nBilly Noiet que li agrada molt somiar.\nBilly, el gat És la història d'un noi, anomenat Billy, que és molt entremaliat i que es transforma en gat.\nBlinky Bill En Blinky, el coala més entremaliat dAustràlia.\nBob Morane Acció, aventures, fantasia, espionatge, ciència-ficció... deixat captivar per aquest temerari aventurer que lluita contra les forces del mal i que amb coratge i determinació ens demostrarà que les causes nobles sempre surten victorioses.\nCalamity Jane Les aventures de la Calamity Jane.\nCapità Fracasse Al París del segle XVIII, governat despòticament pel malvat duc de Vallombreuse, només hi ha un heroi: Fracasse.\nCelestí Sèrie sobre els perills de patir un accident domèstic.\nCharlie Brown i Snoopy En Charlie Brown, la Lucy, el Linus, la Sally, la Patty, la Marcie i en Srweader són un grup d'amics que comparteixen els pitjors i els millors moments de la seva vida tot fent-se costat.\nCiutat Satèl·lit A la Ciutat Satèl.lit podem trobar els climàtics, incloent-hi l'Igor de Rússia, el Vent de l'est, la Pluja d'abril, el Petit ruixat i molts més.\nCliff Hanger Aventures d'un detectiu.\nClyde Aventures d'un robot a casa d'un humà.\nConan En Conan i el seu avi viuen plàcidament en una illa deserta. Són els únics supervivents de la Tercera Guerra Mundial.\nContes animats d'arreu del món Sèrie amb contes d'arreu del món.\nContes per anar a dormir Contes entranyables per anar a dormir.\nCrayon Shin Chan d'en Bonus Arxius multimèdia, comentaris i actualitat d'aquest personatge.\nCyrano 2022 És un heroi incorruptible i coratjós a qui tots els joves admiren.\nDani i el pelut Dani és un noi molt entremaliat que vol sortir-se sempre amb la seva.\nDaniel el trapella Aventures d'un noi molt trapella que portaren de cap al seu veí.\nDelfy Des de les profunditats marines, els animals contemplen tristos com les seves aigües es van contaminant cada cop més i com algunes de les espècies en perill d'extinció són capturades.\nDenver, l'últim dinosaure En Denver és un dinosaure que viu a l'època moderna. És amic d'una colla de nois, amb qui viurà diferents situacions i aventures.\nEl cocodril Camil La vida d'un cocodril.\nEl genet del sabre i els xèrifs galàctics A finals del segle 21, la Humanitat ha arribat a les estrelles.\nEl gos espavilat i els petaners Gossos porucs que tenen por dels gats, gossos que no volen ser gossos, caçadors de gossos que volen tancar tots els petaners a la gossera, i entre tots, el gos espavilat, disposat a fer qualsevol cosa per ajudar els seus amics i aconseguir que cada capítol tingui un final feliç.\nEl noi de Malàisia A Malàisia, en Matt i la seva família intenten acollir els invents més moderns .\nEl noi llop Aparentment, és un noi normal, però té un gran secret: en qualsevol moment pot transformar-se en home llop.\nEl peix Irisat Va tot el dia amunt i avall, viu l'aventura a cada moment, i li agrada entrar al gorg perillós a buscar reptes forts.\nEl petit Elvis i els arreplegats Tupè, guitarra i un grup d'amics arreplegats per lluitar contra en WC, un tirà multimilionari que vol comprar el poble i convertir-lo en la Petita Memphis.\nEl petit vampir Es diu Draculet i li agraden les mateixes coses que a qualsevol altre nen, però no és un nen com tots els altres... és un vampir.\nEl Príncep de l'Atlàntida En la profunditat dels mars del triangle de les Bermudes, hi ha una esplèndida ciutat construïda pel llegendari poble dels Atlantis.\nEl professor Iris Iris és un bon mestre, el professor feliç, un personatge original de colors extravagants que imparteix les seves classes d'una manera molt particular i amena.\nEl ren Romuald Els trineus d'en Pare Nöel.\nEl show de Duespales i Lupo Alberto El dia que la Daisy va recollir en Duespales de la gossera va fer-lo el gos més feliç del món.\nEls Babaloos Els protagonistes d'aquesta sèrie són objectes i aliments que parlen i que viuen junts en una casa.\nEls Barrufets Els Barrufets són uns petits éssers que viuen en una vila molt curiosa on les cases són bolets.\nEls Bobobobs Els Bobobobs són mariners que viatgen en un vaixell per tot l'espai.\nEls contes del guardià de la cripta Et farà por, et farà riure, t'ensenyarà coses... i ho farà a la seva manera.\nEls contes dels ratolins de les dents Aventures d'uns ratolins.\nEls esquetxos dels Picapedra Els simpàtics Picapedra, el Fred, la Wilma, el Barney i la Bety i els seus fills, amics i mascotes viuen en un pràctic i modernitzat món de l'edat de pedra.\nEls Fruittis Els Fruittis són una comunitat de fruites i verdures pacífiques i alegres que viuen en un volcà suposadament extingit, fins que un dia l'erupció del volcà els obliga a marxar i buscar una nova llar en el misteriós bosc proper.\nEls Gaudins Personatges que viuen les seves aventures en la ciutat de Barcelona, envoltats de les obres més conegudes de Gaudí.\nTeo En Teo té quatre anys, és alegre i molt curiós i aprofita tot el que l'envolta per aprendre coses noves cada dia.\nTimbuctú Tumbuctú és una illa on viuen molts animals.\nTom i Jerry Popular sèrie de dibuixos animats.\nToni la reportera Toni la reportera és una sèrie d'animació que consta de 26 episodis de 25 minuts.\nTots els gossos ven al cel En Charlie i en Pussic volen anar al cel, però, abans, hauran de guanyar-s'ho amb bones obres.\nTots vivim aquí! Curiositats del món polar.\nTwinkle, el mag dels somnis Aquest ésser interestel·lar, juntament amb la seva inseparable estrella Nova i la Bola dels Desitjos que du al pit, pot fer realitat tots els teus somnis.\nTwipsy Sèrie creada per l'artista català Mariscal.\nUna mà de contes "Una mà de contes" és una sèrie catalana de 25 capítols que va reunir diversos escriptors, il·lustradors i músics. A cada conte pots veure com, fent servir diferents tècniques, cada artista crea els personatges i els dóna vida.\nUnes vacances màgiques En Polochon i la seva inseparable amiga Melodie han anat a passar les vacances a casa els seus avis, un indret màgic, on els animals parlen i on viuran situacions molt divertides.\nVoltron: La tercera dimensió La pau regnava a l'Univers fins que el malvat príncep Lutor s'escapa de la presó i forma una aliança secreta amb la bruixa de la màgia negra.\nWickie, el víking el protagonista és un nen víking que viu a Flake, un poblet del nord d'Europa, i que tot i la força dels seus habitants, els víkings, serà ell qui els salvarà de més d'un embolic.\nXucrut A Xucrut, els habitants viuen, s'enamoren, es casen, es fan grans... gairebé igual que en la vida mateixa.\nYo-Yogui És un ós que viu al parc de Yellowstone. La seva afició més gran és menjar i ficar el nas on no li toca és el seu esport preferit.


LA NEUROCIÈNCIA, LA GRAN PERDEDORA DEL MUNDIAL | Albert Barqué-Duran\nLA NEUROCIÈNCIA, LA GRAN PERDEDORA DEL MUNDIAL\nArticle publicat a ‘elPeriódico’ el dia 15 de Juliol de 2014.\nLA NEUROCIÈNCIA, LA GRAN PERDEDORA DEL MUNDIAL:\nLa neurona s’acosta al punt de penal. Porta el pensament a la seva dendrita, preparat per col·locar-lo amb molta cura. Tota la xarxa neuronal espera excitada al vell mig del camp, entrellaçant els seus axons. El cervell resta impacient a la porteria, movent-se d’una banda a l’altra intentant despistar l’adversari. Es torna a recol·locar els seus guants de mielina per cinquena vegada. No sap si la neurona el tirarà per l’hemisferi dret o esquerre. Comença la tanda de penals. Comença el bombardeig de pensaments.\nL’esdeveniment més important del mundial va passar desapercebut per a molts: La història de Juliano Pinto, l’home de 29 anys amb paraplegia del tronc baix i cames que va tenir l’oportunitat de fer la sacada d’honor del Mundial 2014 gràcies a un exosquelet controlat per la seva ment.\nAquest esdeveniment inusual i aquesta fascinant demostració de les possibilitats de la ciència es van difuminar davant el món sencer a causa dels escassos segons de cobertura televisiva que li van dedicar a la cerimònia d’inauguració. Per sort, a les xarxes i a la premsa digital es va viralitzar una mica la notícia. Però què ens volen dir aquests titulars tipus “Va controlar l’exosquelet amb els seus pensaments” o “Va tornar a controlar les seves cames amb la seva ment”?\nPer ser capaç de controlar qualsevol cosa amb la ment, primer s’ha de llegir el cervell. No es tracta d’una lectura de la ment en el sentit ordinari de la paraula. En neurociència, per “llegir el pensament” ens referim a la visualització i el registre de l’activitat de les neurones en el cervell. Una de les tècniques més antigues que ho permet és l’electroencefalograma (EEG). I evidentment, avui dia, no som encara capaços de “llegir” qualsevol tipus de pensaments. El primer registre d’EEG fet per l’home va ser realitzat per Hans Berger el 1924 i, fins avui, l’EEG és una eina important per a la investigació i els estudis clínics. Ara, el seu potencial resideix en la capacitat de comunicació entre el cervell i un ordinador (BCI – Interfície Cervell Ordinador) a través de màquines que interpreten les nostres intencions a través de l’activitat cerebral.\nCom va poder en Juliano moure la cama exactament? De forma molt simplificada (potser massa) ho podem entendre en 3 passos. (1) Els elèctrodes que tenia col·locats en Juliano al voltant del seu cuir cabellut recollien l’activitat bioelèctrica de les seves neurones. (2) Tot aquest moviment es recol·lectava en el que anomenem patrons d’activació. Els algoritmes de la interfície cervell-ordinador s’encarregaven de desxifrar a què s’associaven aquests patrons, a quin tipus de pensaments en Juliano tenia aquell moment al cap. (3) Quan els algoritmes reconeixien el patró o el senyal específic de “moure cap endavant la cama dreta” la interfície s’encarregava d’executar tal ordre. Així, l’exosquelet colpejava la pilota.\nEl cas de Pinto, dins del projecte ‘Walk Again’ (Tornar a caminar), ha estat una decepció segons alguns, ja que no va complir ni amb el que es preveia ni amb les expectatives creades. El projecte ha estat dirigit per Miguel Nicolelis, un neurocientífic nascut al Brasil que treballa a la Universitat de Duke dels EUA. Nicolelis volia que l’exosquelet funcionés amb implants cerebrals molt més precisos que l’electroencefalograma però també més invasius, però les presses per l’arribada del Mundial, van obligar a tot el seu equip adaptar-se a la situació. Evidentment, tot això és només el principi. Recentment comentàvem l’espectacular cas de recuperar experiències sensorials a través de pròtesis biòniques en l’article “Sensacions Biòniques“. L’objectiu és seguir millorant aquest tipus de robots perquè algun dia també puguin ajudar a tetraplègics, persones que tenen paralitzades les cames i els braços. Se suposava que l’obertura del mundial seria una demostració dels avenços de la neurociència i la rehabilitació amb la que el Brasil trauria pit d’un projecte que recull el fruit de 30 anys d’investigació científica, i el treball de 156 investigadors de 25 països . És una veritable pena que res d’això s’hagi vist.