The Barraca: de setembre 2011\nLa Champions sí és cara.\nMoltes vegades quan ens posem a parlar de futbol i diners ens oblidem de la conjuntura social en la qual està immers el món, com si la crisi fóra aliena a l'entramat vital dels clubs, sobre els quals, es sustenta este esport. Encara que en massa ocasions se'ls ignore i soles se'ls veja com números i xifres amb les quals engreixar els comptes de resultats de les empreses futbolístiques, algunes, tan allunyades de la seua massa social que soles s'enrecorden d'esta a l'hora de recaptar. Més enllà de la quantitat d'aturats existent, hi ha altra realitat, la de les famílies que sobreviuen amb un sol sou, o la de pares jubilats, que amb la seua pensió han d'arreplegar en la seua casa als fills que han hagut de tornar a la llar després de no poder plantar cara a l'hipoteca en una situació de precarietat laboral.\nPer tant no és el mateix parlar de zones industrialitzades, on el sou mig supera els dos mil euros, que de zones industrialment subdesenvolupades que simplement viuen del turisme i dels serveis, havent fabricat un menut paradís d'autònoms i propietaris de negocis familiars en poblacions modestes, on la dedicació al treball és màxima i la remuneració escassa per al nivell d'esforç que costa portar endavant tal empresa. Recordem que vivim en un país que va tindre la desvergonya de cridar mileuristes – en alguns casos amb cert to pejoratiu - a gent que a dures penes sobrepassaven els 900 euros de sou, i això, soles si eres dels més afortunats. Així que el component social és vital a l'hora de plantejar estos assumptes tan presos a la lleugera amb massa freqüència.\nLa peculiaritat del sistema laboral espanyol ha estat un dels principals causants de que el futbol intersemanal haja deixat històricament estadis buits. A finals dels vuitanta i fins la primera meitat dels noranta Mestalla presentava un aspecte desangelat en competició europea, eren temps on encara s'eixia de treballar a les 20:30 o a les 21 hores, horaris incompatibles amb el model centre-europeu imposat per la UEFA, basat en la realitat cultural de la zona noble continental, on la jornada laboral posa el seu punt final sobre les cinc de la vesprada. Fins i tot hui dia, encara abandonant els llocs de treball a les 19 o 20 hores, la immensa majoria dels abonats que acudeixen normalment a l'estadi solen recórrer un mínim d'un hora o hora i quart des del seu lloc de residència fins aplegar al recinte esportiu, i això, simplement contant amb el viatge d'anada. Un factor que pesa molt a l'hora de tirar-se enrere per assistir al estadi quan el clima o el rival no acompanyen.\nPolítica de recaptació.\nCentrant-nos en el club, la realitat és que la màxima competició sempre ha estat vista pel VCF com una font de recaptació, i així ha actuat en conseqüència sobre la seua massa social. Des del debut en el format modern de la Copa d'Europa en l'any 2000 fins a hui dia els preus dels famosos Packs Champions i les entrades ordinàries s'han multiplicat. En l'actualitat és més car anar a vore al Chelsea que fa onze anys acudir a Mestalla per a vore al Manchester United. Dos períodes de temps separats per dos realitats econòmiques oposades.\nLa política de l'entitat envers la competició europea ha estat històricament erràtica i errònia. Més enllà del seu afany recaudatori – recordem a Llorente vanagloriar-se sobre la taquilla que faria el club amb la visita del United a Mestalla en els micròfons de Canal9 minuts després del sorteig del passat curs – tampoc ha sabut vendre el producte, ni mai ha tingut una estratègia clara de fidelització del públic “europeu”, el qual, és diferent al abonat comú. Tan prompte havien packs com deixaven d'haver-los, o veient els fracassos estrepitosos es canviaven els preus sobre la marxa, perjudicant a uns en benfici d'altres.\nTampoc s'ha sabut vendre la màgia de la competició, ni els quasi 300 partits en competició europea, ni ser la vuitena institució – empatat amb l'Ajax – que més títols continentals posseeix, ni tan sols jugar amb el factor “ens deuen una” com ganxo per a instaurar sobre el torneig l'aura necessaria per a fer-la més atractiva. Ja que per a una institució com el València la Champions no és cap novetat, eixe factor, va quedar diluït fa molt de temps i per tant, ja no és efectiu. No es viu igual uns reixos amb cinc anys que amb vint-i-cinc, fan falta altra classe d'estímuls per a fer-lo atractiu.\nModels a tindre en compte.\nEl primer que caldria tindre clar és que es vol fer. Utilitzar-la com a ganxo per atraure nous espectadors i convertir-los en futurs abonats, aconseguint de rebot bones entrades i grans ambients en partits entresetmana? - com es va fer davant el Bruixes en l'ultima edició de la UEFA disputada -, o utilitzar-la per a quadrar la caixa?. Si es vol això últim l'estratègia actual és valida. Si es busca lo primer, deuria canviar radicalment la política de preus i l'explotació en imatge de la competició. L'actual model ens deixa situacions tan sorprenents com la següent: Per a un menor d'edat, o per a un jubilat de 65 anys, li resulta més barat comprar una entrada en amfiteatre per a veure unes semifinals de Champions en Old Trafford (27 lliures – 30,87 euros) que veure un València – Leverkusen en la mateixa zona de l'estadi durant la fase de grups a Mestalla (55 euros), i això sense oblidar que el poder adquisitiu de les classes mitges britàniques és molt superior al de les valencianes.\nEl model United potser siga el més aplicable a la nostra realitat. Els diables rojos lluny d'incloure la Champions en l'abonament de temporada – com fan el 80% dels clubs participants – publica en el mes de Juliol els preus de les entrades per a tota la competició. Així qualsevol que vulga vore un partit ja sap amb mesos d'antelació, e independentment del rival, que comprar una entrada per a la fase de grups en la North and South Upper Centre (la zona més cara de l'estadi) li costarà 50 lliures si és major d'edat i 20 si és menor o cobra algun tipus de prestació social. Sent entre 10 i 20 lliures més cares si l'entitat arriba a semifinals.\nAmb açò el Man.Utd pretén atraure al públic més jove, fidelizar als xics que no poden permetre's un abonament de temporada però que si poden comprar puntualment una entrada en competició europea, amb la qual crear-li l'habit que el duga en els pròxims anys a aconseguir un abonament. Per a esta classe de gent els preus oscil·len des de les 13 lliures – la més barata – fins a les 20 – la més cara – en la fase de grups. Com paradoxa el Chelsea esta temporada ha modificat la seua política, que fins al moment era molt similar a la dels seus veïns de Manchester. En l'actualitat els preus en Champions per als asistents ocasionals – o el que és el mateix, per a no abonats - ascendeix a 35 lliures. Una situació que en en el primer encontre davant el Leverkusen ens va deixar una estampa poc habitual en el món Premier. Un Stamford Bridge amb poc més de mitja entrada.\nAbonament de temporada + Champions.\nQue el València té els abonaments més cars d'Europa pot ser una frase feta, hui dia més un tòpic que una realitat, però tampoc estan entre els més barats. Per a una família mitja de dos o tres membres renovar el seu privilegi per a poder acudir un any més al recinte de l'avinguda de Suècia suposa alguna cosa més que un sacrifici. Imaginem que una parella vulga adquirir un abonament en cadires gol nord, haurà de gastar-se 473 euros per cap – si no és accionista - , quasi 950 euros en dos abonaments que poden suposar entre el 85% i el 97% del sou mensual d'un dels dos, en cas de ser dels pocs afortunats a compartir ocupació laboral.\nPoca gent és conscient de la quantitat d'intra-històries que s'amaguen darrere de la compra d'un passe. Hi ha qui estalvia amb un any vista per a poder renovar la seua targeta, i altres, ho financen per no poder realitzar un desembors impossible per a la seua economia. A eixes persones quan arriba la Champions li estem demanant que es gasten altres 160 euros - depenent del sector- addicionals en dos abonaments específics per a vore tres partits en la fase de grups. Això si volen comprar el pack, sinó haurien de gastar-se 172 euros - cadires gol nord- si es volen acudir en parella a la seua localitat habitual en lliga, lo que al final suposa una despesa durant la temporada - contant caure eliminats en la primera fase - de 1122 euros entre lliga i Champions quan a dures penes sobrepassen els 1000 euros d'ingressos entre els dos.\nI encara quedarien vuitens de final, quarts i unes hipotètiques semifinals, que posant-nos en el cas que arribaren, eixa ficticia parella d'abonats en Cadires Gol a 473 euros cadascun, hauria de desemborsar per a vore tots els partits del València el 200% d'un sou comú. I a dia de hui, que es sàpiga, ni l'aigua, ni la llum, ni les hipoteques són gratuïtes. Lo que converteix en quasi prohibitiu acodir en companyia al estadi durat dit període. La Champions per al aficionat medi s'ha convertit en un luxe, que unit a cert sentiment generalitzat de frustració en un moment on molta gent veu impossible competir és normal prioritzar l'assistència a partits de fases finals o especialment atractius.\nPista per a despistats: L'unica zona del camp que mai falla es Gol Xicotet i Gol Xicotet Alt. Entrades a 10 euros per abonats i 20 per a no abonats.\nPista per a despistats II: Llevat d'honroses excepcions, cada volta es més dificil vore en el vell continent un estadi ple en la fase de grups de la champions, el negoci és el negoci.\ntags: cultura de club, històries de la champions, Mi Querido Tiburón. 6 comentarios\nCom passar de tindre un partit perdut a guanyar-lo amb una simple jugada d'estratègia urbana. Coneixements que a pesar d'estar al abast de tots nosaltres en un moment determinat de les nostres vides els anem perdent, oblidant, s'atrofien pel desús o per les comoditats que ens regala la vida fàcil. Però és d'admirar com el futbol encara segueix fèrriament amarrat als seus orígens més primitius, des dels quals, ens regala de tant en tant alguna lliçó que no hauríem d'oblidar.\nLa triangulació, el dribling, i el joc de tiralínies són eines molt lloables, però soles estan al abast d'uns pocs, i a més, no són compatibles en tots els escenaris. No obstant això el futbol de pati de col·legi és universal, democràtic, poc elegant en mans de matons, però efectiu en les guerres de trinxeres. Un enemic difícil de batre si la teua missió en la vida és la d'erigir-te en el gendre ideal, tasca que en ocasions pareix ser l'única motivació que fa a este València alçar-se pels matins.\nEixe altre futbol, el poc control sobre ell, ens converteix en pitjor de lo que en realitat som. Soles el València és capaç de recular en la seua pròpia casa amb el marcador a favor i permetre al rival llençar diagonals al cor de l'àrea, deixant-los arribar a la linea del fons una vegada i una altra sense pràcticament parar el partit amb serveis de banda eterns, faltes en el centre del camp i minuts perduts en protestes fingides al col·legiat amb les quals guanyar al cronometre. Gendre ideal i amfitrió perfecte.\nEls profetes d'este art són capaços de transformar a panaiguats com Fernando Navarro en autèntics beats de la causa, i els seus ateus més il·lustres, aconsegueixen que vells apòstols recórreguen el camí invers. En estos escenaris el València del buenísme naufraga. La jugada que protagonitza Spahic defineix a la perfecció esta etapa de reconstrucció perpètua. Aixi un xic criat en el botxo és capaç de caure en el parany estant allunyat quaranta metres de l'acció i amb el baló parat. Estratègia urbana que ha permès al Sevilla donar la volta a la truita després de dos expulsions i un penal en contra.\nNo és casualitat que s'haja deixat de guanyar en camps com el Pizjuán i ens hàgem convertit en incapaços a l'hora de passar eliminatòries just en el moment en el que hem renegat del altre futbol. I això ni és bo ni és roin, l'entrenador és fidel a les seues idees i a la seua filosofia i és cosa d'acostumar-se a això. Ni guanyant al Barça en la jornada quatre anàvem a guanyar la lliga, ni ara per perdre en la cinquena anem a quedar-nos sense Champions. Simplement ha sigut un bany de realisme en el moment més oportú.\ntags: Coses de futbol 5 comentarios\nLes sensacions, eixe calfred mental que colpeja la nostra consciència per a advertir-nos d'indicis sobre conductes, bones o dolentes. A pesar de lo tempraner del any futbolístic, jornada quatre, indicatiu de res, lo que transmet este equip són més que bones sensacions. Mancat de profunditat a canvi de guanyar més possessió de baló?, potser. Pesadesa de cames que ens fa patir en els últims 25 minuts de partit?, tal volta. Però el treball i l'actitud del grup recorda a temps passats, a temps passats molt recents i més gloriosos.\nEn els detalls es pot albirar la grandesa de moltes coses, i el d'anit, és un partit replet de detalls per a aquells ulls que vulguen perdre el seu temps en analitzar-los. Xicotetes mostres com el gest d'Albelda amb Jordi Alba després d'una gran acció en les seues tasques defensives deixen veure un ambient intern desconegut en els últims temps, mai abans vam veure gestos d'afecte o afinitat sobre el tapet entre companys. Que Mathieu pose l'estadi en peu en la seua eixida del terreny de joc és altre indicatiu, com la nova actitud de Banega, eixe menut i regordet rebel que amb els seus desquiciants gambeteos va fer ballar al seu voltant a la crem de la crem del hedonisme blaugrana. Potser la seua implicació siga el detall més a tindre en compte. Amb ell el València és doble València, i això soles són bones notícies.\nEncara que per a detalls els nascuts des de la banqueta. Quantes vegades s'haurà vist obligat Guardiola a modificar el seu sistema en ple partit per a no morir en mans del seu contrincant?. Siguen les que siguen, moltes d'elles les ha protagonitzat Emery, tant el passat any en el Camp Nou com anit en Mestalla el Barça va haver de reinventar-se sobre la marxa per a no naufragar, la diferència entre l'èxit i el fracàs del plantejament uanistic es diu Messi, un nanet que desequilibra la balança en el moment més critic d'un partit, i que anit, gràcies a un efectiu parany muntant ad-hoc va estar tot l'encontre desquiciat. És de justicia reclamar la figura d'un entrenador que de vegades se'ns oblida que va arribar al València amb 36 anys, amb una sola temporada en primera divisió i amb soles quatre d'experiència en les banquetes. A pesar de les seues manques prou acuciades, que li han dut a cometre errors d'embalum, any a any ha anat millorant com a tècnic. Malgrat tot encara li queda camí que recórrer per arribar a ser eixe gran entrenador que se li exigeix.\nEn altre detall podem veure a este nou València de centrals amb qualitat i eixida de baló. El 2-1 ens deixa dos minuts de possessió des de que Guaita lliura l'esfèric fins que Pablo Hernàndez introdueix la pilota en la porteria, un gol a lo Barça davant un Barça que va veure la jugada sense ser capaç d'obstruir-la. Encara que el detall més profund de tots ho protagonitza Soldado, sense el seu error s'hauria guanyat el partit complint amb aquella màxima històrica que diu que per a vèncer als blaugrana hem d'anotar sempre un mínim de tres gols. Però inclús amb errada o sense ella, ens han deixat veure un equip que, malgrat l'accident de Genk, ha donat un pas endavant en actitud respecte al passat.\nEl d'anit va ser el primer d'una sèrie de partits de màxima exigència que situaran a l'equip en la seua veritable dimensió. El Dissabte en el Pizjuán davant la nostra particular bèstia negra tenim el gran examen. Que no es quede tot en sensacions.\ntags: Coses de futbol 6 comentarios\nLa derrota vitorejada.\nQuan Hiddink va substituir en aquella vesprada de ressaca fallera a Belodedici per a donar entrada a un menut i jove Juan Sánchez no era conscient de que acabava de parir un dels millors partits que s'han vist en la història dels València CF - Barça. Un enfrontament que abans que la marea mediàtica inventara rivalitats i trastocara el calendari de clàssics era conegut com el derby del Mediterrani, capaç de fer salpar ferris replets de gent per a donar suport al club blanquinegre en Les Corts primer i en el Camp Nou després.\nAtiat pel glamour del futbol holandès, que vènia de revolucionar el món en 1988 amb la seua versió 2.0 de la taronja mecànica, van trepitjar Mestalla dos equips tulipanitzats i amb trajectòries dispars. Els catalans disparats cap al titol feia quasi deu anys que no guanyaven a València, i els valencians, acomplexats per un Dream Team incipient, que estava a escassos 12 mesos de guanyar-se dit qualificatiu, soles vivia per a aquells duels, l'única via de redempció a la seua incapacitat per a competir, arribant a convèncer als seus propis fidels de que nits com eixes eren suficients per a purgar els pecats col·leccionats durant la temporada.\nEn ple apogeu del encontre, amb un empat a tres campant en el marcador, la variant ofensiva introduïda per Hiddink va afeblir la saga fins al punt de trobar seriosos problemes per a contindre el bloc ofensiu d'un rival, que fins a eixe moment, havia sobreviscut amb prou dificultats al domini d'un València capaç d'empatar a tres gols després de perdre un avantatge de 2-1. Però aquell partit més que per la quantitat de tants que es van marcar passaria a la història pel futbol desplegat. Van haver penalties, balons al pal, parades impossibles dels porters, diagonals estel·lars, centres a l'àrea amb precisió inusitada i joc de tiralínies que gràcies al alt ritme imposat per ambdós contendents deixaven al públic sense temps per a degustar les exquisiteces servides.\nEn un moment en el qual la balança podia haver caigut cap a qualsevol costat, Bakero, després d'un corner, va establir en el 88 el 3-4 definitiu, el gol que va posar el fermall d'or al partit perfecte, l'ultima pinzellada a un monument al futbol construït per dos equips tallats amb el mateix patró. El València havia perdut com li agrada als seus, donant la cara, lluitant fins al final i sense donar el braç a torçer. El caràcter british d'una afició que viu en una permanent insatisfacció per donar suport a un equip de trot lent va dur als 50 mil espectadors presents a ovacionar durant minuts el espectacle que el seu equip havia protagonitzat.\nQuasi 20 anys després València i Barça tornen a compartir motles. Emery i Guardiola no són Hiddink ni Cruyff, però ambdós, han reverdit llorers d'aquella època. El català ha destrossat el mite del Dream Team, i el basc ha remodelat a un València enlletgit que recorda al d'aquells temps. Les diferències hui dia són abismals en detriment de la quasi paritat regnant en l'època, encara que en alguna cosa coincideixen: El VCF sempre ha mort amb les botes posades i donant la cara, i el Barça, com en aquells dies, sempre es va escapar viu pels pèls.\ntags: Coses de futbol, cultura de club, Història VCF 3 comentarios\nEl part mèdic del fantasma.\nValència com terra "d'emprenedors” sempre s'ha caracteritzat per eternitzar projectes. Durant dècades els nostres avis van viure amb l'esperança de que “quan la situació econòmica ho permetera” el club poguera finalitzar el projecte original del Gran Mestalla, iniciat en els anys cinquanta, que tenia previst situar al recinte valencianista a l'altura del Bernabéu, una culminació que mai es va portar a terme. Fins i tot en aspectes menys mundans com el corredor mediterrani o el parc central són projectes que la nostra generació – a la que afortunadament encara li queda recorregut fins a arribar als 30 anys – ha crescut escoltant parlar d'ells, llegit mil i una data d'execució, pressupostos, re-dissenys i un llarg etcètera que mai han acabat en res concret.\nEl Nou Mestalla duu cami d'emular estos projectes. Des que Javier Gómez afirmarà en la junta d'accionistes de 2009 que al Febrer-Març de 2011 l'estadi estaria finalitzat gràcies a una austera i eficaç gestió nascuda al calor del seu pla de viabilitat, i després de la posterior roda de premsa de Llorente en el dia de la seua presentació com a màxim dirigent del club on rubricà amb total seguretat que en un any vista el recinte de corts valencianes estaria finalitzat, han anat eixint a la palestra mil i un projectes de represa de les obres, amb les seues diferents dates, re-dissenys, finançaments varis, i màgiques solucions empresarials per a superar la papereta. Desgraciadament cap d'elles ha estat real.\nAmb el nou règim assentat en el club, en l'hivern de 2009 se'ns va regar les orelles amb una prometedora notícia: Després d'una àrdua negociació, el VCF arribava a un acord amb la UTE per a solucionar el deute i poder així reprendre les obres al Gener. Notícia oficial penjada en la web de la SAD amb la seua pertinent foto, una lògica turné mediàtica per a vanagloriar-se del compliment de la paraula promesa, i una sensació d'esperança en l'entorn que feia falta després de mesos de surrealisme en la direcció del club. Potser Gener era massa parlar, que tal Març, Abril o Maig? Ni els desitjos del propi Fenwick van poder tombar la realitat. La segona remesa de dates per al inici de les obres tampoc es van complir. Gràcies a la serietat regnant, a diferència de l'etapa de Vicente Soriano i els seus famosos 15 dies, les dates mai han estat a l'ordre del dia, ni tampoc han sigut utilitzades com a fi per a fer creïble un ardu treball en l'ombra. Després dels fracassos del 2010 i 2011, ara, el 2012 – amb les seues falses profecies maies incloses – s'erigeix com la nova meta per a arribar a la terra promesa. Cal creure-se'l?\nEl principal escull sempre va ser la falta de finançament per a reiniciar els treballs. Però quan ha sigut això un problema?. No serà per falta de creativitat, tenim solucions totals, com les plantejades pels amics del grup PRISA, al·ludint a les seues famoses fonts en Bancaixa – les mateixes que duen tres anys filtrant solucions màgiques que mai arriben – amb les quals el club podria liquidar tot el seu patrimoni immobiliari per a acabar amb el deute, finalitzar l'estadi, acabar Porxinos... ! i fins a sobrar diners per a donar-nos algun capritx. ! Ni el Solerisme hauria sigut tan ossat en les seues eixelebrades pretensions.\nEncara que per a divertir-nos sempre tindrem als amics del club de l'estadi compartit. Eixos que amb certa alegria cada poc temps ens regalen notícies sobre societats mixtes, estadis comunals i altres solucions italianes basant-se en el generós exemple del Calcio. Potser ningú els va explicar que esta mesura suposaria un greu perjudici patrimonial de gran impacte en la institució valencianista (màxim després de perdre el vell Mestalla), ni tampoc que els clubs italians duen des dels anys 40 en mans de grans fortunes, en mans de Abramovic's i Xeics italians, eixos que en la seua versió autòctona ixen corrent cada vegada que el València necessita diners, però que a l'hora de guanyar-los són els primers en aparèixer per les oficines del club amb la mà estesa. Que seria de la Juve sense els Agnelli ni el ronyó econòmic de la FIAT?, o que hauria sigut del Milà si Berlusconi i el seu empori mediàtic no ho rescata de la segona divisió i ho posa en mans dels holandesos? O del Inter sense el mecenatge dels Moratti ni el suport petrolier italolibi.?\nEncara que l'ampliació de capital (veure) tenia com objectiu donar el xiulit d'eixida per a iniciar les obres, han anat apareixent mil i una fulles de ruta a seguir per a suportar la seua construcció. Des de pagaments a 25 anys (veure) ha inversors arribats de racons inhòspits anunciats per l'alcaldessa, un personatge públic que com tots creiem, mai parla per parlar, ni dóna puntades sense fil. Fins i tot senyors francesos interessats pel terciari del recinte han visitat la capital valenciana per a fer-se càrrec del problema. Del crèdit amb el banc que finalitzava el passat 30 de juny no se sap res, fins i tot el propi Llorente va fer una de les seues famoses profecies al assegurar que en l'estiu de 2012 el club estarà més que bé - recordem que el plaç máxim que va donar Gómez per a la venda de les parcel.les era Desembre de 2011 -. De moment anem camí dels tres anys d'obra paralitzada i les solucions, més enllà de fantasioses insinuacions per a ocupar fulles de periòdics, no s'albiren. Encara que és lògic que conforme la reducció del deute vaja fent-se més notable, està, estiga cada vegada més a prop, encara que haja de vindre del cel.\nComença l'any en el que Llorente te que donar el bot de qualitat.\nDe resultats i sensacions.\nAnit després del xiulit final els jugadors del Genk van eixir en estampida de la banqueta a abraçar-se amb els seus companys en el terreny de joc. Després de l'alegria, volta d'honor davant un estadi lliurat i ple d'orgull per una gesta històrica. Havien aconseguit empatar davant el València, el tercer classificat de la passada temporada en la lliga espanyola, el vuitè club d'Europa amb més títols continentals en les seues vitrines – per davant del Manchester United - el sisè amb més finals europees en el seu historial, el dos vegades subcampió de la Champions. Una imatge que defineix a la perfecció qui és el menut i qui és el gran.\nDesprés d'acabar el partit els jugadors del València van abandonar el terreny de joc amb el cap baix, amb cara d'insatisfets pel resultat obtingut i amb una sensació de que este empat pot convertir-se en una llosa en el seu periple continental. Sensacions normals en aquells que es senten superiors en qualitat, quantitat i en joc mostrat durant els 90 minuts. L'estampa viva d'un colós que és vençut per un David.\nEntre les alegries dels jugadors i aficionats del Genk i els caps baixos dels del València existeix altre grup de persones. Els repartidors de carnets, aquells que duen anys - des de l'arribada de QSF - intentant convertir al VCF en un club menut, en un paniaguat que traga l'autobús al carrer per fer-se “amb l'altra lliga” , al pur estil Vila-real.\nEl descontent per l'empat aconseguit a Bèlgica és la conseqüència natural que comporta ser grans. És la reacció vital que dóna un estatus que s'ha llaurat durant un segle de lluites, derrotes i èxits, encara que haja gent que això li moleste en gran mesura. No hi ha draps calents que servisquen per a justificar el contrari, ni per a convertir una entropessada en alguna cosa que no és. Anit el València va ser superior al seu rival, va tindre més ocasions per a dur-se els tres punts, li va faltar una miqueta de profunditat i sort, però tanmateix, no va aconseguir guanyar. El gol és la frontera que marca l'èxit del fracàs, és qui alça les decisions d'un entrador a l'hora de plantejar un partit en sàvies o desafortunades. És la linea roja en la qual viuen els grans i que han de creuar per a assaborir la glòria o quedar-se en el fracàs.\nSegurament hagen mil raons per a justificar el resultat. Càrregues físiques típiques de l'inici de temporada, la falta de ritme per un inici de campionat interruptus entre vagues i seleccions, pessadesa de cames...etc Justificacions assenyades i plausibles, potser en elles s'amague la resposta al 0-0 d'anit. Però hi ha una cosa que té el VCF que fa que tot això quede en no-res, i és un estatus d'equip gran, i això, és suficient per a veure un empat davant un modest conjunt belga com un menut fracàs. El Genk probablement no torne a sumar en tota la fase de grups, i el calendari ha dictat que els alemanys visiten Bèlgica en l'ultima jornada. Este resultat s'ha convertit en un arma de doble fil que pot fer saltar per l'aire les aspiracions en la Champions League del València. Una derrota davant el Chelsea ens deixaria sense marge d'error en les tres següents jornades.\nI eixe component, a pesar de bones sensacions, dominis i superioritats, és el que converteix dit punt en molt més negatiu de lo que al principi semblava. A pesar de les sensacions el resultat obtingut és roïn.\ntags: Coses de futbol 2 comentarios\nNo és una història dirigida per Kent Loach, ni les seues tormentoses relacions personals van dur a una jove germana a parlar amb la projecció mental del seu ídol futbolístic com teràpia per a reconduir la seua desordenada vida. Però quasi. Quan un xiquet a curta edat troba en un futbolista el referent en el qual canalitzar les seues passions mundanes no es separa d'ell ni quan l'oblit dels molts anys de retir fan mossa en el record. És una relació que comença com les coses importants de la vida, sense motiu aparent, sense raó alguna, soles perquè si. Què pot dur a una adolescent de 14 anys a erigir a un jugador basc que milita a milers de quilòmetres de la seua llar en ídol futbolístic? La jove Anja triaria a Mendieta pels seus regats impossibles a San Mamés?, pels seus gols de conte de fades a la copa del 99? o per la seua precisió de cirurgià per a ficar penals ajustats al pal?\nFora el que fora l'Eurocopa del 2000 va marcar la vida d'aquella espavilada xiqueta que va idolatrar a un virtuós mag del baló, que amb les seues actuacions, va acabar per influir al futur llunyà d'una aficionada entusiasmada amb el futbol. Des de la golejada a Àustria en Mestalla fins al debut a Amsterdam davant Eslovènia va poder presenciar des de la seua casa les evolucions del “xic d'or” sense més pretensió que les de gaudir del bon futbol. Pretensions que van ser modificades quan Raúl a Bruixes desaprofitaria una oportunitat històrica a la primera Eurocopa organitzada per dos països veïns. Aquella vesprada, indignada per la decisió del seleccionador nacional de substituir al basc quan millor estava el partit, va decidir vestir, en forma d'adhesió davant una injustícia, els colors del ros interior valencianista, iniciant així, una boja aventura que li duria a remoure Roma amb Santiago.\nA Hamburg és pràcticament impossible no trobar producte algun que es comercialitze a Europa. Les seues menudes però coquetes llibreries amaguen autèntics tresors editorials que són venerats per botiguers capaços d'aconseguir a petició del client qualsevol llibre en qualsevol llengua i de qualsevol país. Les seues tendes de música són monuments al culte de la indústria del vinil i als seus referents musicals. Fins les tendes d'oportunitats donen resposta a qualsevol petició comercial d'un capritxós i extravagant comprador. Però en aquella ciutat de principis del segle XXI trobar una samarreta de Mendieta era impossible. Ni als mercadets on abunden les falsificacions, ni als catàlegs més estranys, ni a les tendes més elitistes i amb millor stock del món. Aquella xiqueta de 14 anys, desesperada ja davant tanta negativa, va conèixer en primera persona una de les tares més característiques del club on militava el seu ídol: El peculiar enginy per a perdre diners al no saber vendre la seua marca.\nSi alguna cosa bona té el ser alemany és que tard o d'hora acabes a Mallorca de vacances. Un any després d'iniciar una croada impossible per a agenciar-se amb una samarreta que pareixia estar prohibida va rebre la notícia dels seus pares. Després d'acabar l'institut, viatjarien tres dies a Barcelona i després rematarien el parèntesi estival en l'illa preferida dels teutons. Era impossible - pobre ingènua - no aconseguir una samarreta en el propi país d'un jugador tan destacat per aquells temps. Era la seua oportunitat.\n- Tenen samarretes de Mendieta?\n- No, però tenim de Valerón i de Raúl, no li agraden?\n- Soles vull de Mendieta, gràcies.\n- Es venen molt bé les de Rivaldo, és tot un fenomen..\n- No m'agrada Rivaldo…\nAlguna cosa així hagué de patir de forma constant i repetitiva en centenars de tendes de diferents llocs, una recerca frustrant: “Espanya pareixia desconèixer a un dels seus majors talents, per més que preguntava per ell, intentaven vendre'm samarretes de Raúl o Valerón. Era lògic pensar que un jugador de tanta rellevància agranara en vendes fins al punt de tindre esgotades les seues existències?” conta asseguda a una cafeteria mentre sonen riures, els ulls dibuixen sorpreses i les mans volen al cap. El mundial de 2002 estava a les portes i aquell estiu mallorquí va llençar per terra les il·lusions d'una xiqueta, però no l'obstinació d'acompanyar des de la militància al seu ídol en una aventura mundialista.\nAlgun profit havia de traure a un d'eixos ensenyaments estúpids que va aprendre al col·legi. Després de remoure tots i cadascun dels armaris de la seua casa a la recerca d'una samarreta “roig-Espanya”, va emprendre la labor de fabricar-se el seu propi mant. Amb fil de color blanc i agulla fina va brodar el nom de Gaizka a la samarra “perquè Mendieta era massa llarg i jo molt inútil amb l'agulla de cosir.” No va poder comprar una original, però aquell estiu es va passejar per tota la ciutat amb aquella meravella casolana amb el nom del seu ídol brodat buscant fanzones amb pantalles gegants o locals on retransmeteren partits de la selecció espanyola a Japó i Corea.\nHui dia, quasi deu anys més tard, aquell tros de tela violat per una agulla es conserva guardat com un tresor a la casa d'Anja Konrad, una dona que en l'actualitat arriba als 25 anys i que la seua vinculació pre-adolescent amb un ros talentós li va inculcar el convenciment d'emprendre la carrera de periodisme. A l'estiu de 2011 va col·laborar amb diversos mitjans cobrint el mundial femení organitzat a Alemanya i a més és becaria d'una de les revistes de culte futbolístic més importants d'Europa. A pesar de tot Anja continua sense tindre una samarreta de Mendieta, però pot presumir de guardar entre les seues pertinències un xicotet tresor de gran vàlua personal.\ntags: Coses de futbol, cultura de club, Història VCF 5 comentarios\nSi la lliga mor, el VCF també.\nEspanya és l'únic país del món que té uns dirigents que són capaços de deixar-nos a tots morir de fam amb tal de que el veí no tinga tros de pa que dur-se a la boca. Per tant, esperar qualsevol reacció positiva d'ells és una tasca soles al abast d'optimistes recalcitrants. La disjuntiva que enfronta estos dies als clubs de la LFP pel repartiment televisiu ha donat per a mil debats, cent mil comentaris, i altres tantes tones de demagògia barata i mitges veritats. Sorprenentment, ningú ha posat el dit en la ferida, una costum molt local eixa de no vore més enllà dels teus propis nassos. La realitat del futbol espanyol a llarg termini es presenta aterridora. Ja estem patint la fugida de patrocinadors, l'exportació de talent a lligues estrangeres, i lo pròxim, serà la perduda d'aficionats en els estadis de futbol. La lliga se'ns mor.\nEnrocats en les seues postures, cap club està disposat a donar un pas enrrere, encara que este supose donar cinc cap endavant a mig termini. La conjuntura econòmica, amb més de 20 clubs en llei concursal, i altres tants en concursos encoberts, ha impregnat de terror els caps dels dirigents, ennuvolant les expectatives de futur dels seus clubs, abocats a la misèria en una lliga que s'ha convertit en una còpia barata del campionat escocès. Les conseqüències d'este model, afavorit pels grans grups de comunicació, en convivència amb ambdós clubs i l'entramat mediàtic que alimenta eixos contractes de TV, ja s'estan deixant veure. Les marques han abandonat als equips de futbol pel nul retorn que proporcionen els ents que no són Madrid i Barcelona, i excepte els patrocinadors públics, no queden empreses privades que vulguen invertir un euro. Mentre la LFP ha vist reduïts els seus ingressos per patrocini este últim curs, les grans lligues europees han multiplicat per dos les seues gananciès en estos conceptes.\nL'altra cara de la lliga escocesa.\nLa problemàtica de l'actual monopoli no soles porta amb si lligues tancades, freturoses d'emoció, també arrossega components que fa que la ruïna dels seus “competidors” - millor definir-los com a comparses – s'acresca amb la reducció d'ingressos a curt i mig termini. En esta situació alguns advoquen per no perdre diners amb un repartiment col·lectiu, al·legant que així tindran més fàcil accedir a la Champions i quadrar els seus pressupostos. Però a canvi de que?.\nA canvi de reduir els teus ingressos per patrocinadors, ja negocies a la baixa amb tots. Que els seus estadis cada dia estiguen més buits, reduint també els teus ingressos per taquilla. A perdre massa social en favor de dos equips dominants, lo que redueix la teua capacitat de generar ingressos atípics i el teu creixement futur. Lo que deixarà als nostres clubs indefensos a l'hora de competir en el mercat de fitxatges i en les competicions europees, seguint el camí italià, fins a perdre una plaça que done accés a la Champions League, a més de veure reduïdes les audiències en televisió, el que provocarà menys ingressos per este concepte en futurs contractes amb les operadores. Soles eixim perdent si continuem amb este model.\nEl futbol espanyol es troba encara en la zona blava, hi ha marge de maniobra per a revertir la situació i construir des de les bases un model de campionat que ens retorne a principis de segle, on la racionalitat i la competitivitat dels seus clubs els va dur a dominar a Europa i en el món. Continuar enrocats en les posicions actuals acabarà arruïnant a totes i cadascuna de les més de 40 societats que actualment formen part de la Lliga de Futbol Professional, contribuint a allò que han somiat Madrid i Barça des del principi, no tindre rivals en l'interior per a conquerir el món des d'una posició dominant.\nMadrid i Barça no tenen la culpa.\nDita açò, les SAD deurien fer auto-critica. Amb l'arribada de Florentino i Laporta (molt abans de que aplegara Mediapro ) els dos clubs van donar un salt qualitatiu en les seues estructures, modernitzant el seu model de negoci fins a aconseguir, paradoxalment, ser gestionades com autentiques multinacionals – i això que no són SAD – mentre el conjunt dels seus competidors – que si són SAD - van continuar instal·lats en la cooperativa de kioskos de barri que sempre van ser, i que encara són. La seua predominança des de la signatura televisiva soles els va fer donar tres salts més cap endavant, assegurant-se 150 milions anuals durant set temporades han aconseguit armar autentiques fabriques de diners gràcies a la seua posició de privilegi en el mercat de fitxatges, que els ha dut a col·leccionar jugadors mediàtics. Segons Deloitte en 2004 el Reial Madrid tenia uns ingressos anuals de 135 milions d'euros, pels 77 del València. En l'actualitat, el club blanc frega els 500 milions d'ingressos anuals, per contra, nosaltres a dures penes sobrepassem la barrera dels 100 milions, depenent del nostre futur en la Champions para vore augmentada o reduïda eixa quantitat en 25 milions.\nLes manques estructurals dels clubs espanyols també han contribuït a la bretxa existent, per això és bàsic, el primer pas, el fonamental, revertir les diferències en el repartiment televisiu per a començar a construir un model de lliga totalment nou i allunyat del actual. Per això esta rebel·lió de certs clubs hauria d'anar molt més enllà, i començar a establir controls i regles de gestió d'altre tipus, abordant la pròpia re-fundació de la LFP, o creant altre organisme totalment nou si fa falta. Si eixos clubs no es modernitzen i donen un salt de qualitat en la seua gestió, no haurà pastís televisiu que servisca. El professionalisme va arribar al plànol esportiu fa molt, però en les seues estructures, les entitats segueixen sent amateurs.\nLes pors, els dubtes i la incertesa sempre va conduir als pobles a l'extinció. No hi ha res pitjor que no fer res. I en estes circumstàncies, amb clubs atemorits, amb amenaces de rebre retards en el pagament de les quotes televisives si es sumen a la rebel·lió, amb la dictadura mediàtica d'emporis controlats pels dos clubs dominants, i el pasotisme d'altres tants, obcecats en l'ací i ara i no en el demá, el futur del futbol espanyol està més que escrit. I no és altre que la més absoluta de les ruïnes.\ntags: Antiherois., Coses de futbol, cultura de club, Història VCF 7 comentarios\ntags: Notes Soltes 3 comentarios


Piqué marca el gol 1.000 del Barça en partits internacionals\nAquest és el gol 488 a la Lliga de Campions del club blaugrana. El primer el va marcar Josep Seguer, l'any 49, a la Copa Llatina\nARA Barcelona 11/12/2013 20:54\n651x366 Gerard Piqué celebra el gol contra el Celtic al Camp Nou / JOSEP LAGO / AFP PHOTO Gerard Piqué celebra el gol contra el Celtic al Camp Nou / JOSEP LAGO / AFP PHOTO\nEl gol que ha marcat Gerard Piqué al minut 6 contra el Celtic al Camp Nou ha estat la diana número 1.000 del Barça en competicions internacionals. Fins aquest dimecres, el Barça acumulava 999 gols en partits internacionals i la diana de Piqué ha fet que el club blaugrana arribi al miler de gols.\nEn total, el Barça ha foradat la porteria contrària 488 vegades a la Lliga de Campions. Per arribar als 1.000, cal sumar-ne els 178 de la Recopa d'Europa, els 149 de la Copa de la UEFA, els 141 de la Copa de Fires, els 17 del Mundial de Clubs, els 12 de la Supercopa d'Europa, els 12 de la Copa Llatina, els 2 de la Finalíssima de la Copa de Fires i el gol marcat a l'Intercontinental.\nTot i això, d'aquests, tres gols de la Copa de la UEFA no són gols celebrats al camp. I és que tal com ha avisat el Barça al seu compte de Twitter, el partit entre el Lazio i el Barça dels setzens de final de la Copa de la UEFA de la temporada 75/76 no es va jugar perquè l'equip italià s'hi va negar. La UEFA va donar el triomf al Barça per 0-3 i el club ha sumat aquests gols al còmput total.\nSi Piqué ha marcat el gol 1.000 del Barça en competicions internacionals, el primer va ser obra de Josep Seguer. El 26 de juny de 1949, contra l'Stade de Reims corresponent a les semifinals de la Copa Llatina, el lateral blaugrana va marcar el primer gol dels cinc que va aconseguir el Barça contra el conjunt francès.


BARC Gramati.cat - Abacus Online\nGRAMATI.CAT Gramàtica de butxaca Solucions ràpides per dominar el català · Una Gramàtica de butxaca manejable que resol de manera ràpida, intuïtiva i clara els dubtes o les vacil·lacions que es plantegi l'usuaride la llengua. · Les fitxes s'agrupen per tipus de problemes o dubtes: Com s'escriu?, Quina forma és la bona, Aquesta o l'altra?, Ho faig bé?..., de manera que faciliten la recerca i la consulta. · En cada fitxahi ha un seguit d'icones significatives que permetenlocalitzar a primer cop d'ull la solució del problema o la resolució del dubte: Prohibit!, Parelles que confonen, La norma, Consells pràctics, Una mica més...· Cada fitxa s'entén o es llegeix per ella mateixa,i alhora el conjunt del llibre es llegeix com un recull ordenat de manera senzilla i innovadora, a l'abastde tothom. Què hem d'escriure: causa comú o causa comuna?, Problemes claus o problemes clau? Els preus, es baixen o s'abaixen? Un objecte, cau al terra o a terra? Quan t'ho explico, és per a què m'entenguis o perquè m'entenguis? Dubtes entre escriure tant de bo otan de bo? Un client, s'entesta en entrar o s'entestaa entrar? Per indicar probabilitat, quina construcció hem de fer servir, serien les nou o devien ser lesnou? Per què apostrofem l'ONU i no pas la UNESCO?\nColección: El català portàtil\nReferencia Abacus: 1206511.81


Ara Art, un programa d'innovació artística que revoluciona(rà) el districte | Sant Andreu\n02/05/2022 - 13:17\nEl programa d'innovació pedagògica Ara Art té la finalitat de "fomentar i posar en valor projectes artístics en els centres educatius, siguin d'educació infantil, primària o secundària".\nEl passat 24 de febrer es van dur a terme, a la Fàbrica de Creació de la Fabra i Coats, dues sessions de treball dins el marc de l’Ara Art. El projecte té com a objectiu promoure les capacitats i les competències de l’alumnat dels centres participants; en aquest cas l’escola La Maquinista i l’institut El Vapor del Fil, aquest últim de nova creació. A banda dels centres escolars, en el programa hi col·laboren entitats i associacions artístiques, equipaments culturals, institucions i escoles d’art. També hi té un paper destacat el Centre de Recursos Pedagògics de Sant Andreu.\nEl programa té dues modalitats. La primera va destinada a centres que han estan duent a terme un projecte artístic en el moment de fer la sol·licitud d’adhesió al programa; i la segona és per a aquells centres que tenen intenció de començar un projecte d’art. En les dues modalitats, els projectes han de tenir una durada mínima de tres cursos escolars. Ara, es treballa en el projecte pilot. La Maquinista i el Vapor del Fil es troben en la primera fase del projecte, és a dir, dissenyant-lo i elaborant-lo a partir d’un diagnòstic previ. Durant el segon curs se’n preveu el desenvolupament i la implementació; i en el tercer, la consolidació i l’avaluació.\n“Es tracta d’un programa que impulsa el Departament d’Ensenyament i que pretén crear vincles entre les escoles i els instituts i els equipaments culturals. El fet que el projecte sigui a tres anys resulta molt positiu perquè permet plantejar uns fonaments i unes formes de fer conjuntes que van molt bé de cara a l’aprenentatge. Per a nosaltres, com a Fàbrica de Creació, ens va genial per a plantejar-nos de quina manera ens vinculem amb l’entorn”. Qui parla és la Laia Ramos de La Fundició, que està liderant el projecte.\nLa Marta Vallejo, també de La Fundició, assegura que s’ha començat a treballar amb La Maquinista i El Vapor del Fil perquè ja tenien un interès previ en l’experimentació artística i perquè van ser aquests dos centres qui es van apropar a la Fàbrica de Creació amb l’objectiu de treballar de manera conjunta. “S’ha generat un partenariat a tres bandes i és precisament això el que fa el projecte singular, aquest procés de triangulació”. El que fa La Fundició és construir les bases d’aquesta relació, establir les metodologies de treball, enfocar els espais i donar corda als diferents aprenentatges. A banda, cada escola té un grup motor que és qui estableix les relacions i s’encarrega de fer de taca d’oli. “Des del setembre ens hem anat coneixent, hem fet rondes de visites a les escoles i ara és la primera vegada que comencem a treballar plegats amb la comunitat educativa, els joves de l’institut, els infants de l’escola i algunes famílies”, explica la Marta.\nL’arrelament, en parlem?\nEl tema amb el qual s’ha iniciat el projecte ha estat la noció d’arrelament. A través d’aquest concepte, l’alumnat ha treballat en diferents direccions. Al Vapor del Fil, la temàtica s’ha anat acotant a partir de les diferents sessions. A la primera, es va treballar el concepte d’arrelament de manera general i en van sorgir diferents idees. El projecte també s’ha abordat des de l’anglès, les classes de música i des del taller de ràdio. A música, per exemple, els i les estudiants van sortir amb els ukuleles a fer una passejada per les instal·lacions de la Fabra i Coats. Van oferir els instruments a la gent i es van improvisar melodies de les quals van sortir una sèrie de registres sonors. L’objectiu era compartir els instruments amb la comunitat de la Fabra i Coats. Per la seva part, al taller de ràdio, l’alumnat ha enregistrat espais sonors al voltant de la idea d’arrelament, per exemple, durant el trajecte d’anar o tornar de l’institut. Què implica la noció de camí? Va ser una de les idees que van sorgir.\nA l’escola La Maquinista, el projecte s’ha dut a terme de tercer a sisè de primària i s’han treballat els records a partir d’un baül on la canalla guarda objectes del seu pas per l’escola; però també a través de la fotografia, la sonoritat o les paraules.\n“Per al Vapor del Fil, la idea d’arrelament era important perquè estan en procés de nomadisme fins que es construeixi el seu edifici; per a La Maquinista també és important però per tot el contrari: perquè acaben de trobar el seu lloc definitiu”, explica la Laia.\nA la segona sessió de treball que es va fer al febrer, mestres i professorat dels dos centres, juntament amb famílies i alumnat van compartir experiències i van participar en una sèrie de tallers ideats per artistes residents de la Fàbrica de Creació; sempre al voltant del concepte d’arrelament.\nEl treball que de moment s’ha dut a terme amb l’alumnat en el marc del projecte ha estat valorat molt positivament per part del professorat implicat. “Ara ens estem coneixent, aprenent els uns dels altres. Amb l’alumnat hem començat a investigar què es cou a la Fàbrica de Creació i hem treballat el concepte d’arrelament a partir de diferents formats, en funció del que ens ha vingut més de gust. A anglès hem recuperat les frases de les àvies i les mares i hem treballat la idea d’arrelament al voltant de la família. Els del taller de ràdio han enregistrat un mapa sonor, etc.”, ens explica José Ángel Prieto, professor de castellà, cinema i expressió i creació del Vapor del Fil. Reconeix que l’alumnat s’ha engrescat molt i que l’experiència vivencial ha estat molt positiva.\nPer la seva part, a l’escola La Maquinista, que fa poc va estrenar instal·lacions, la noció d’arrelament ha pres un significat especial. Ens ho explica la Mariajo Aparicio, cap d’estudis de l’escola: “L’objectiu inicial d’aquest curs era vincular-nos i iniciar-nos, entendre el llenguatge que parla l’altre i parlar un llenguatge conjunt. Les sessions que hem fet els equips impulsors, les formacions i les trobades que hem anat fent ens han permès conèixer-nos millor. Nosaltres hem començat a col·laborar amb unes artistes residents a la Fàbrica de Creació, que vindran a fer una obra de teatre infantil. La canalla i el professorat hem col·laborat amb la companyia preparant els decorats, per exemple. Es tracta d’una relació simbiòtica, perquè a nosaltres ens ha anat molt bé i les artistes podran promocionar l’obra i donar-la a conèixer. Des de l’escola també hem col·laborat ajudant a fer una guia didàctica de l’obra. Hem fet un bon tàndem!”. Per a treballar el concepte d’arrelament amb nens i nenes tan petits, a l’escola La Maquinista han hagut d’acotar molt el concepte i ho han lligat amb la història de l’escola i a la idea d’identitat de grup.\nL’Ara Art constitueix una bona mostra del diàleg entre equipaments i centres escolars del districte, un diàleg que de ben segur donarà molt bons fruits i s’estendrà en forma d’altres projectes. Una mostra més de com el districte aposta per la convivència i l’intercanvi entre agents del territori per tal d’enfortir el teixit dels barris.


L'Albufera, aiguamoll amfitrió d'una trobada internacional per a la conservació de les zones humides - Diari La Veu\nEscriba el número 445033\n9 abril 2019 12:56h\nAquesta trobada biennal tindrà lloc del 7 al 9 de maig. / VALÈNCIA TURISME\nVALÈNCIA. Analitzar l'estat de conservació i protecció de l'aigua i dels seus ecosistemes. Aquest és l'objectiu principal de la xarxa internacional Living Lakes, que reuneix més de 100 llacs dels cinc continents i que enguany ha triat la ciutat de València per a la quinzena edició de la Conferència internacional sobre llacs i zones humides, un esdeveniment que es realitzarà a principis de maig al Complex Esportiu-Cultural la Petxina i que ha agafat l'Albufera com a aiguamoll amfitrió.\nAquesta trobada biennal, que tindrà lloc del 7 al 9 de maig, reunirà representants de diferents països membres que podran participar en una sèrie de conferències, taules redones i activitats que plantejaran quin és l'estat dels aiguamolls hui i què es pot fer per a millar-lo i conservar-lo. L'esdeveniment està organitzat per Fundació Global Nature, una entitat privada sense ànim de lucre dedicada a la protecció de la natura que es va crear el 1993.\n"Per a València és un honor poder albergar aquesta conferència i estem molt satisfets que s'haja triat la nostra ciutat com a seu d'aquest esdeveniment", ha exposat el regidor delegat de Conservació d'Àrees Naturals i Devesa-Albufera de l'Ajuntament de València, Sergi Campillo, en la presentació Living Lakes 2019. El regidor ha destacat que durant aquest esdeveniment es tractaran temes tan importants com el paper dels aiguamolls en la lluita contra el canvi climàtic i tots els serveis ecosistèmics que les zones humides proporcionen als éssers humans.\nA més, Campillo ha aprofitat per a recordar que aquesta conferència "pot vindre molt bé per a la ciutat per a seguir reclamant una solució definitiva a la dotació hídrica del nostre llac i del Parc Natural de l'Albufera, perquè es posa de manifest la importància de les zones humides per a les persones com un factor de desenvolupament local". El regidor ha presentat l'esdeveniment junt amb la directora de Living Lakes, Marion Hammerl; el director gerent de Fundación Global Nature, Eduardo de Miguel, i la responsable de Depuració d'Aigües de Global Omnium, Gloria Fayos.\nAixí, quan es compleix el 20é aniversari de la posada en marxa d'aquesta xarxa de treball, Living Lakes arriba a la capital del Túria, amb la missió de millorar la protecció, restauració i rehabilitació dels cossos d'aigua dolça del món. L'Albufera de València pertany a aquesta xarxa des del 2009, una organització que va començar el seu treball el 1998 de la mà de Global Nature Fund. A més, en tot l'estat espanyol hi ha altres aiguamolls associats, com ara la Llacuna de la Nava (Castella i Lleó), el Salobrar de Campos (les Illes Balears), Aiguamolls de La Manxa (Castella-la Manxa) i el Delta del Llobregat (Catalunya).\nL'Albufera de València pertany a aquesta xarxa des del 2009. / AJUNTAMENT DE VALÈNCIA\nDesprés de l'arribada dels diferents ponents durant el dilluns 6 de maig, el dimarts 7 de maig començarà la sessió per a la restauració i el manteniment dels llacs i aiguamolls amb la participació, entre d'altres, de Javier Cachón de Mesa, director general de Qualitat i Avaluació Ambiental i Medi Natural del Ministeri per a la Transició Ecològica, i Sergi Campillo, regidor delegat de Conservació d'Àrees Naturals i Devesa-Albufera de l'Ajuntament de València.\nA més de les conferències inaugurals, durant la jornada també es debatrà sobre els desafiaments de l'aigua en l'actualitat i hi haurà tres sessions paral·leles sobre les iniciatives de resistència davant el canvi climàtic, la gestió de les conques hídriques, l'empremta hídrica i els patrocinis a projectes mediambientals.\nEl dimecres 8 de maig, els participants en l'esdeveniment gaudiran d'una visita de camp a l'Albufera, on, a més del tradicional passeig en barca, tindran una visita guiada al filtre verd Tancat de la Pipa, un exemple de cooperació entre dos ONG amb el suport del món universitari. Així mateix, se'ls mostrarà el centre d'interpretació El Racó de l'Olla i passejaran per l'entorn de la Gola de Pujol.\nLa sessió del dijous 9 de maig se centrarà en els acords per a incrementar la resiliència de l'ecosistema de l'aigua contra els impactes del canvi climàtic. A més, hi haurà diferents conferències sobre el maneig i monitoreig de llacs i aiguamolls, i sobre les xarxes de treball conjuntes. La jornada es tancarà amb la cerimònia d'entrega de premis per a la millor pràctica de conservació, de la mà d'Eduardo de Miguel, director de la Fundació Global Nature, i d'Udo Gattenlöhner, director de Global Nature Fund.\nEl divendres 10 de maig el programa inclou una excursió a la Serra de Mariola i el dissabte 11 de maig la visita serà a la Marjal dels Moros. Les inscripcions per al congrés ja estan obertes des de la pàgina web de Fundació Global Nature.\nEscriba el número 922748


Què són els banys de so? | CAT.rickylefilm.com\nQuins són els banys de so i per què està tothom tan obsessionat amb ells?\nSi vostè té una inclinació pels sucs verds, la meditació i els vidres, llavors vostè va encantar l'última tendència de benestar.\nSi segueix Jasmine Hemsley a Instagram llavors vostè estarà ben informat dels banys de so.\nMai he sentit parlar d'ells en la seva vida? Hem trucat a Carly Gràcia, un professional extern als 42 Acres Shoreditch, per explicar exactament el que un bany de so i com caure en un pot beneficiar a la seva salut. Namaste.\nQuè és un bany de so?\nbanys de so són una forma de teràpia de so que consisteix en fer a terra, mentre que algú colpeja suaument un gong contra un bol. Les vibracions de la tassa aparentment envoltarà el cos, la neteja de l'energia de distància bloquejat, l'alliberament de la tensió i re-alinear el cos quan és 'fora de to', la causa principal dels quals és generalment induïda per l'estrès. Bàsicament, s'arriba a seure a terra durant una hora i totalment relaxar - qui no voldria fer això?\nQuè passa en un bany de so?\n"Durant un bany de so, se li portarà en un viatge de meditació a través del poder curatiu del so", explica Carly. Hi ha molt poc a fer sinó estar còmodament en un ambient càlid amb una catifa o llençar embolicat al voltant de vostè. La nit pot començar amb una breu meditació, guiada abans de conduir al bany de so. Que maco.\nCom va començar banys de so?\nBanys de so són cap manera és un fenomen modern. Pitàgores, diu que és un dels més grans matemàtics i filòsofs de tots els temps, va ser també un músic entusiasta i notat els efectes de so hi havia a les emocions dels seus oients; va arribar a anomenar-lo 'medicina musical.'\nBanys de so permeten que el cos entri en un estat de relaxació profunda. "Les ones cerebrals poden canviar en el 'estat alfa' (consciència relaxat), que són les freqüències d'ones cerebrals associades amb l'estat de meditació, clara i pacífica de la ment. Aquestes mateixes freqüències ajuden a reduir l'estrès, l'ansietat i l'insomni. També pot ajudar amb la gent que pateix d'un trauma o dolor ", explica Carly. Parlar de múltiples beneficis!\nCoses que esperen\nCarly diu que la curació de so pot ser una experiència molt emotiva i, pel que sembla, per a alguns participants, aquestes emocions pot elevar-se a la superfície. "Poden donar lloc a les llàgrimes i es riu a la vegada", afegeix.\nA punt per relaxar-se?


El Màster Universitari en Biomedicina de la Universitat d'Alacant té com a objectiu general formar professionals en l'àmbit de la investigació en Biomedicina.\nEl Màster pretén l'especialització dirigida cap a l'adquisició de competències fonamentalment investigadores, vinculades a l'aprenentatge de coneixements avançats i al domini de tècniques i habilitats d'avantguarda, algunes d'elles de naturalesa interdisciplinària.\nEs persegueix una orientació multidisciplinària, que resulta de gran utilitat per a l'adaptació de l'estudiant a un àmbit professional, extremadament dinàmic en aquests sectors del coneixement, com també facilitar la participació d'aquest en projectes d'investigació d'un nivell alt, que cada dia requereixen més una actuació sinèrgica de diversos grups d'investigació amb aproximacions experimentals diverses.\nEls estudiants es familiaritzaran amb alguna de les línies d'investigació que duen a terme els grups implicats en la docència del Màster en Biomedicina.\nEn conseqüència, la finalitat d'aquest Màster és formar professionals amb sòlids coneixements de biomedicina molecular i cel·lular, que els permeta d'una banda desenvolupar investigació biomèdica bàsica d'excel·lència, i d'altra banda promoure una recerca traslacional competitiva, que contribuïsca a un millor coneixement de l'etiopatogènia i fisiopatologia de de les malalties i a millorar els tractaments.\n1.- Aprofundir en el coneixement de les causes i els mecanismes moleculars i cel·lulars implicats en la fisiopatologia de malalties, adquirint una visió integradora.\n2.- Adquirir les destreses avançades per al treball en el laboratori experimental dins de l'àmbit de la Biomedicina molecular i cel·lular.\n3.- Conèixer les utilitats i limitacions de les tecnologies amb major rellevància actual en la recerca, diagnòstic, tractament i prevenció de les malalties.\n4.- Adquirir els coneixements i la capacitat per a identificar problemes, cercar solucions pràctiques i saber aplicar-les en un context d'investigació o d'activitat professional dins de l'àmbit de la Biomedicina.\n5.- Adquirir la capacitat de planificar i dur a terme un projecte de recerca dins de l'àmbit de la Biomedicina.\n7.- Adquirir les destreses requerides per a poder continuar l'aprenentatge, al llarg de tota la vida, d'una manera autònoma i autodirigida.\n8.- Adquirir una base formativa sòlida per a iniciar una carrera investigadora a través de la realització del doctorat o per a desenvolupar tasques professionals en l'àmbit de la Biomedicina que no requerisquen un títol de doctor o d'un títol oficial de metge.


Trump es mostra convençut que Kim Jong-un no posarà en perill el "gran potencial" de Corea del Nord\nPublicat 04/05/2019 18:05CET\nNOVA YORK, 4 maig (EUROPA PRESS) -\nEl president dels Estats Units, Donald Trump, ha expressat aquest dissabte el seu convenciment que el líder nord-core, Kim Jong-un, "no far res" per impedir o coartar el "gran potencial econmic" del seu país, a les seves primeres declaracions públiques després que Corea del Nord llancés aquest matí múltiples projectils de curt abast contra el mar de l'Est.\n"Qualsevol cosa és possible en aquest món tan interessant, per crec que Kim Jong-un se'n adona perfectament del gran potencial econmic de Corea del Nord, i no far res per interferir o acabar amb ell", ha manifestat Trump.\nEl president ha reiterat, com en altres ocasions que est "del costat" del líder nord-core, malgrat l'actual paralització de les converses per eliminar l'arsenal nuclear nord-core. "No vol trencar les promeses que em va fer i sap que l'acord es signar", ha afegit.\nLa segona cimera entre Kim i Trump a Hanoi (la capital del Vietnam), celebrada al febrer, va acabar en rotund fracs. Corea del Nord va acabar abruptament amb la trobada després que Trump els proposés un desarmament total, una demanda excessiva segons el parer de les autoritats nord-coreanes.\nPrecisament l'incident d'avui, segons els analistes, pot haver estat una expressió de frustració pel collapse de les converses. Les sancions segueixen en vigor i la precria economia nord-coreana ha sofert encara més per aix, fins al punt que el govern ha redut les racions de menjar que reparteix als seus ciutadans a 300 grams al dia, el nivell més baix per a aquesta poca de l'any, i s'espera que hi hagi més retallades després que s'hagi registrat la pitjor collita en una dcada, ha advertit aquest divendres el Programa Mundial d'Aliments (PMA).


Per aconseguir el seu repte, els participants poden utilitzar diferents fonts d'energia primària, però hauran de tenir en compte la disponibilitat de recursos i les emissions de CO2. Amb aquest joc, els nois i noies coneixen les diferents fonts d'energia, s'acosten als processos de transformació i comprenen el valor i la importància de les diferents energies. En tot moment estan acompanyats per educadors especialitzats, que els ajuden resolent tots els seus dubtes.\nA més, els estudiants tindran l'oportunitat de participar en la "Gimcana de l'energia", en la qual hauran de superar divertides proves, adaptades a les diferents edats, per mostrar les seves habilitats i coneixements sobre energia i sostenibilitat. A més de a Tarragona, en el curs 2018-2019 aquestes activitats ja s'han desenvolupat a Muskiz i es realitzaran a Cartagena, Madrid, Puertollano i A Coruña. Aquests tallers s'emmarquen en el programa Aprendenergía, de Fundación Repsol, orientat a divulgar entre els més joves temes sobre l'energia i els seus reptes de futur per aconseguir un món més sostenible.


La PocaTraça Memorial Esteve Soler tanca la Copa FEEC-Millet per equips del calendari d'esquí de muntanya - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nLa PocaTraça Memorial Esteve Soler tanca la Copa FEEC-Millet per equips del calendari d’esquí de muntanya\nLa Vall de Núria ha acollit la 16a PocaTraça Memorial Esteve Soler aquest diumenge 12 d’abril, organitzada pel Centre Excursionista d’Olot. La prova, última cursa de la 31a Copa FEEC-Millet per equips del calendari de competicions de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC), enguany ha estat Campionat de Catalunya.\nEn categoria absoluta masculina es va disputar una gran carrera, frec a frec fins al final entre els tres equips capdavanters, formats per Joan Reyné (Ski Club Camprodon) i Xavier Sadurní (Club Excursionista de Ripoll) amb 2 hores, 18 minuts i 50 segons; Gerard Vila (Grup Excursionista Esportiu Gironí GEIEG) i Gerard Garreta (Club d’Esquí La Pobla de Segur) amb 2 hores, 20 minuts i 35 segons; i Jordi Bes i Alfons Gastón (Grup Excursionista de Manlleu) amb 2 hores, 23 minuts i 13 segons. En categoria femenina les campiones van ser Roser Ortes i Pilar Caixach amb 3 hores, 33 minuts i 40 segons.\nVa ser també una bona diada per constatar que l’esquí de muntanya català té molt bon planter amb les categories júniors encapçalades per Erola Bisquert (Unió Excursionista de Vic) i Maria Illa (Club Muntanyenc de Sant Cugat) en categoria femenina, i Pau Coll (Centre Excursionista de Banyoles) i Aribau Portillo (Club Muntanyenc Sant Cugat) en la masculina. En categoria cadets els guanyadors van ser Albert Artis (Unió Excursionista de Catalunya de Cornellà de Llobregat) i Joan Soler (Associació Esportiva Mountain Runners del Berguedà), i en categoria femenina Júlia Massagué (Unió Excursionista de Vic) i Judith Buyse (Grup d’Investigació, Recerques i Espeleologia Sesrovires). La parella mixta campiona de Catalunya va ser la formada per Elisabet Bertran (Associació Esportiva Matxacuca) i Xavier Elvira (Espeleo Grup Anoia EGAN).


Detenen a quatre persones després de provocar el caos a Melbourne per un rodatge que semblava real - Successos - Diari de Girona\nEscena de violència\nDetenen a quatre persones després de provocar el caos a Melbourne per un rodatge que semblava real\nQuatre persones que es trobaven rodant una pel·lícula en un bloc d'apartaments de Melbourne van ser detingudes ahir després que els veïns i la policia confonguessin els assajos per a una pel·lícula, amb armes incloses, amb una escena de violència real, el que va provocar el caos al barri de Carlton.\nEUROPA PRESS Els detinguts s'enfronten amb càrrecs de possessió d'armes i desordres públics després que una veïna espantada avisés a les 22.40 hores a la policia. Va alertar que havia vist un home amb una pistola en un dels pisos. Les forces de seguretat van acudir-hi, van bloquejar els carrers dels voltants i fins i tot van desplegar un equip d'emergència.\nTot i que els seus treballs finalment van resultar ser pacífics, la policia va criticar que "no havien notificat a ningú el que anaven a fer avui, no tenien permisos", segons va destacar el portaveu Stephen Cooper, en declaracions als mitjans australians recollides per Europa Press.\nAra, els detinguts, que ronden la vintena, s'enfronten amb càrrecs seriosos perquè, segons va explicar la policia, "tot el que es pensi que és un arma de foc, és un arma de foc" en matèria d'imputacions. "Això previsiblement acabarà amb les seves carreres cinematogràfiques quan acaben de començar", ha afegit.


Tarragona, un viatge amb autocaravana...de 2000 anys. | escapades i viatges amb autocaravana\nNosaltres no volíem fer un viatge, però al final el que havia de ser un petit tastet de cap setmana amb autocaravana s'ha convertit en una visita extensa i intensa de Tarragona, o millor dit: de la Colonia Urbs Triumphalis Tarraco.\nPobres de nosaltres! pensàvem que en un matí enllestiríem tot un Patrimoni de la Humanitat per la Unesco, i és impossible. Estava clar que se'ns girava feina, això sí: feina de la més agradable i plaent, per una terra on el clima és admirablement dolç i l'any com una primavera eterna, com va dir el poeta Luci Anneu Florus al segle II dC.).\nDe fet, fins i tot per descriure aital patrimoni em falten les paraules, i penso que el millor és escriure poc, mostrar-te alguna foto i afegir els enllaços que et permetin treure el major profit de la teva visita si et planteges visitar la Tarraco romana.\n2. Les etapes d'aquest viatge mil·lenari\nAquest viatge l'hem completat en dos caps de setmana diferents de gener i febrer, al llarg dels quals hem visitat llocs emblemàtics de la Tarragona romana, la que supera el seu nucli urbà i abasta poblacions com Altafulla o Constantí, encara que com veuràs no ha calgut fer gaires quilòmetres.\nA continuació descriuré les etapes, els llocs visitats i , al final, els llocs d'estacionament i pernocta i les àrees d'autocaravanes utilitzades.\n2.1. Tàrraco, capital imperial.\nAquest matí el dedicarem a passejar per la Tarragona més monumental, la coneguda pels emperadors August o Adrià; i per fer això optem per la solució més fàcil, de la mà dels professionals: una visita guiada, via web turística de la ciutat.\n(Consell: per complementar la visita podeu carregar al mòbil l'aplicació Imageen . En aquest relat trobareu algunes de les seves infografies).\nImmens edifici, del s.I dC., amb una llargada d'uns tres camps de futbol. Les restes del qual pots trobar-te per la ciutat. L'arena a la Pl. de la Font; les grades en diversos llocs; les voltes que suportaven les grades integrades en cases i botigues; els túnels d'accés del públic a les grades; les galeries de servei...\nLa capital de la província més extensa de l'imperi, la Hispania citerior, no podia prescindir de l'amfiteatre on oferir espectacles de lluites de gladiadors i feres. L'edifici es troba excavat parcialment en la roca, i a pocs metres de la platja. I al seu interior, les restes d'una antiga basílica...\nI és clar, la major província de l'imperi mereixia un fòrum provincial a la mida. No va haver a tot l'imperi un fòrum de mides superiors. Des d'aquesta plaça i les seves dependències annexes es governava mitja península i com a tal havia d'estar ben dotada: Luxe arquitectònic, amb jardins, fonts, estàtues, .... Avui en dia encara són visibles les seves restes per tota la ciutat, làpides ornant les façanes, parets i murs compartint l'espai amb places i mercats, o l'impressionant galeria subterrània ( o criptopòrtic) que el suportava...\nMatí intens però entretingut i didàctic. Reposem forces en un restaurant de l'arena del circ i tornem a l'autocaravana , estacionada en el pàrquing del campus de la URV. (Av.Catalunya s/n ).\n2.2. La vil.la romana de Centcelles\nAquest complex, situat a les rodalies de Constantí, és un dels pocs d'època romana que manté la seva alçada completa...i quina alçada!: una magnífica cúpula de formigó ( sí, invenció romana), recoberta de mosaic amb escenes d'inspiració cristiana. Tot el conjunt, visitable, entre edificis i estructures annexes, com unes termes, supera el centenar de metres. I encara, avui dia, es desconeix l'origen i funció del conjunt...això sí , una cosa està clara, el propietari era molt poderós, avui en dia els experts dubten si pertanyia a la família imperial, era un alt funcionari, un jerarca religiós, etc...\n2.3. Alcover, petit parèntesi.\nAcabem la jornada a Alcover, on pernoctarem. I com encara fa un mica de llum ens endinsem per la vila: passejar pels seus carrers porxats, visitar els antics portals de l'antiga vila closa ... Acabem la tarda fent algunes compres i tornem a l'auto, a l'àrea d'autocaravanes d'Alcover.\nI aquí deixem momentàniament el relat. Si us interessa, us convido a fer una ullada a la segona part del nostre periple per terres tarragonines romanes...


Anna-Belén Avilés, candidata del PSC a Ripoll per les eleccions municipals - Ripollès Digital\nAnna-Belén Avilés, candidata del PSC a Ripoll per les eleccions municipals\nVol aglutinar el vot no independentista de la capital de la comarca\nDivendres, 22 de febrer de 2019 a les 12:12h\nAnna-Belén Avilés, a Ripoll | Judith Espert\nAnna-Belén Avilés serà la candidata del PSC de Ripoll a les eleccions municipals del 26 de maig. L'assemblea de militants ho ha decidit per unanimitat. L'actual única regidora de la formació a l'Ajuntament ho farà amb les sigles del seu partit. En els últims comicis va ser la número 1 de la coalició del PSC amb Iniciativa, sota el nom de 'Fem Ripoll'. L'objectiu és millorar els resultats actuals.\n«Des de l'agrupació hem valorat que el canvi de nom que vam fer potser no el vam saber comunicar i ara pensem que els resultats ens aniran molt millor», afirma Avilés.\nLa voluntat de la socialista és aglutinar diferents sensibilitats en la seva candidatura. Fa una crida al progressisme en una llista que encara no està tancada.\n«En aquesta legislatura he estat l'única regidora no independentista de tot l'ajuntament. He volgut poder donar veu a tota aquella gent que se sent progressista, que no se senten independentistes, i ara és el moment en el qual si algú ens vol donar suport o ajudar-nos en la campanya ho pot fer», diu.\nEn aquest sentit, considera que al PSC li cal convèncer de nou al seu electorat més fidel. «A Ripoll clarament hi ha un vot no independentista, que si s'ha de sentir representat per algú, crec que sóc jo», explica Avilés. En les passades eleccions municipals, la coalició FEM Ripoll va ser la quarta força del consistori.


La FC té la voluntat de contribuir amb el projecte educatiu de l’escola. És per això que compromet recursos propis, econòmics i professionals per a dur a terme diverses col·laboracions.\nDonació de fins a 10.000 euros anuals a l’Escola per contribuir a la plena escolarització d’aquells alumnes en situació desfavorida, fomentant la integració social de l’alumne i ajudant a pal·liar les dificultats econòmiques de la família.\nQuota ‘Escola Sagrada Família’\nDonació d’un percentatge dels ingressos que el Claror obtingui de les Quotes ‘Escola Sagrada Família’ d’acord amb l’escalat següent:\n• Quan s’arribi a un 25% de famílies de l’escola inscrites a l’Esportiu Claror amb la quota “Escola Sagrada Família”, l’Esportiu Claror farà un retorn de l’1% d’ingressos anuals per aquest concepte.\n• Entre el 41% i el 50% de famílies de l’escola inscrites a l’Esportiu Claror amb la quota “Escola Sagrada Família”, l’Esportiu Claror afegirà al tram anterior un 2% de la part corresponent entre el 41 i el 50%.\n• Entre el 51 i el 60%, l’Esportiu Claror afegirà als trams anteriors un 3% de la part corresponent entre el 51 i el 60%.\n• A partir del 61%, l’Esportiu Claror afegirà als trams anteriors un 4% de la part corresponent a aquest nou tram (+61%)\nAltre suport econòmic\n- Festa de Carnestoltes: Donació de 300 euros.\n- Cànon per l’ús del menjador: 0,15 euros per cada cobert que s’hagi servit al menjador durant l’any en activitats organitzades pel Claror, tant en l’àmbit del programa de lleure com en altres que s’hagin acordat puntualment.\nSuport amb recursos professionals\nLa Fundació Claror posa els seus professionals a disposició de la comunitat escolar per tal de contribuir en l’àmbit educatiu i en la promoció d’hàbits de vida saludables. En aquest sentit, es citen alguns exemples d’aquesta col·laboració:\n- Suport tècnic per a les webs de la direcció de l’escola i de l’AMPA, elaboradores per l’àrea de comunicació l’any 2010.\n- Col·laboració fent una classe sobre l’entrevista als alumnes de 6è, a càrrec d’un periodista de l’entitat (anualment des de fa 8 anys).\n- Realització de xerrades sobre temes relacionats amb la salut, l’alimentació o l’activitat física, a càrrec d’algun professional de l’àmbit de la salut o l’àmbit tècnic.


Els regidors de Platja d’Aro tornen 5.200 euros cobrats – Arxiu d'actualitat local\nEls regidors de Platja d’Aro tornen 5.200 euros cobrats\nBy Redacció on 23/07/2014 No Comment\nSegons Informa El Punt Avui Tots els regidors de Platja d’Aro (set de l’equip de govern i tres de l’oposició) hauran tornat a final de mes els diners rebuts irregularment per assistència a meses de contractació, ja sigui a través de transferència bancària o a través de ser-los descomptada la quantitat a retornar de la següent nòmina. Aquesta pràctica que, segons es va admetre durant el ple de dilluns passat ha vingut succeint des de l’any 2011, es considera una errada sense mala fe des de tots grups municipals, malgrat que els tres grups a l’oposició, amb diferents tonalitats d’exigència, reclamen explicacions per l’errada continuada.\nTres són els regidors que, segons la regidora d’Hisenda i Règim Intern Dolors Guirado (CiU), ja han tornat els diners cobrats irregularment a través de transferència bancaria. Aquest és el cas d’Imma Gelabert, que ha retornat 1.820 euros per l’assistència a 28 meses de contractació (65 euros per assistència); Pep Solé que n’ha tornat 910 euros per 14 meses i Albert López que ha fet una transferència de 715 euros per onze assistències a meses de contractació. Aquests tres regidors són de CiU i estan a l’equip de govern. A la resta de regidors els seran descomptats perquè així ho han demanat –segons exposa la regidora Guirado– en la següent nòmina. El total de diners cobrats des de principi d’aquest mandat és de 5.200 euros.\nEls altres set regidors que han rebut compensacions són Peter Kosidlo (PP) que va rebre 1.040 euros per setze assistències; l’alcalde Joan Giraut (CiU) que va cobrar 65 euros per una assistència; Dolors Guirado (CiU), 260 euros per quatre meses; David Prohias (CiU), 65 euros per una mesa i els tres regidors a l’oposició Maurici Jiménez (PSC) i Estel Rodríguez (ERC), 130 euros, per dues assistències cadascun d’ells i el regidor d’ICV, Pedro Torres, 65 euros per una.\nQui té responsabilitat?\nEls tres grups a l’oposició ICV, ERC i PSC, amb regidors que també havien cobrat alguna assistència, es van preguntar durant el ple per les responsabilitats per l’errada, que, la regidora a l’equip de govern Dolors Guirado es va atribuir com a descobridora –cap membre de l’oposició la va contradir en aquest punt durant el ple– del cobrament irregular.\nLa portaveu d’ERC Estel Rodríguez va afirmar que “hi pot haver desconeixement i bona fe, però que arribi a passar tres anys seguits és que no hi ha hagut diligència”. Per altra banda, va lamentar les “errades constants” del departament i va afirmar que calia investigar. “Aquest Ajuntament és un desastre”, va afirmar.\nEl regidor d’ICV Pedro Torres, d’altra banda, va intentar sembrar dubtes en fer notar que era “cridaner” que la regidora Guirado hagués denunciat la situació just després de la mesa en què hi havien assistit regidors de la oposició. Així mateix, el portaveu del PSC Maurici Jiménez va fer notar que hi ha regidors de l’equip de govern que feia que cobraven les meses de contractació des de l’any 2011 i va afirmar que “les praxis irregulars comporten responsabilitats polítiques”. I també va preguntar: “Poden garantir que no tornarà a passar?”\nEls regidors de Platja d’Aro tornen 5.200 euros cobrats added by Redacció on 23/07/2014\nVerificació (no es una màquina) * Time limit is exhausted. Please reload CAPTCHA. nou × = 27


El cine del Picó » “Hanna”: Una pel.lícula o un vídeojoc? *\nComentari cinèfil: Sempre és d’agrair que el cinema ens presenti noves heroïnes. Les meves favorites són la tinent Ripley (Sigourney Waever) i la noia de “Kill Bill” (Uma Thurman). “Hanna”, per desgràcia, té més punts en comú amb Lara Croft (Angelina Jolie) o l’Alice de “Resident evil” (Milla Jovovich). És a dir, heroïnes amb més força física que intel.ligència. Una pena.\nMira que comença bé: Els primers 30 minuts de la pel.lícula són molt esperançadors. Hanna és una noia que ha viscut tota la vida amb el seu pare en una casa al mig del bosc. Sap de tot: idiomes, defensa personal, domini d’armes. La noia serà segrestada per la CIA i aconseguirà escapar-se. Fins aquí… perfecte. Però a partir del minut 30 la història cau en picat i la pel.lícula esdevé cinema d’acció de pacotilla. Guionista dimissió!\nL’estranya escena del flamenc: Una escena de la pel.li es desenvolupa a l’estat espanyol. L’originalitat és màxima: tres minuts de flamenc. Escena desconcertant. Com tota la pel.lícula.\nEstètica de vídeo joc: Els personatges no fan més que córrer i saltar obstacles. Sembla realment un vídeojoc. I la música histriònica (Chemical Brothers) ajuda i molt a tenir aquesta sensació. Només hi faltava Mario.\n«“Nowhere boy”: Visca John Lennon (i Paul també) ***\n“Mami blue”: Almodòvar però en cutre º»


Apartment Le Bristol A38 Villars-sur-ollon Suïssa - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAl visitar Ollon, vosté es sentirà com a casa a Le Bristol V, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLe Bristol V ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Els clients de l'hotel poden gaudir de Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, habitació familiar.\nL'ambient de Le Bristol V es reflexa en cada habitació. balcó/terrassa, aparell de televisió, cuina americana, forn microones, banyera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com piscina exterior. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Ollon, el Le Bristol V és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nCal que informeu el Apartment Le Bristol A38 de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Interhome t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus.


Etnia Barcelona > Fundació\nL’AVENTURA COMENÇA AQUÍ\nLluitem pel dret a la visió arreu del món. Des de 2016, ajudem a millorar la salut visual de les persones que no tenen accés a una atenció òptica adequada per manca de recursos. Els proporcionem ulleres a través de diferents projectes:\nDescobreix la nostra fundació\nULLERES PER ALS MÉS PETITS\nRevisem la vista de nens i nenes de tot el món en edat escolar amb risc d’exclusió social. Si necessiten ulleres, els proporcionem les que més els agraden!\nHem impulsat una xarxa d’òptiques solidàries, gestionades per dones, en països en vies de desenvolupament per proporcionar ulleres graduades a la població local a preus inferiors als del mercat.\nPer arribar més lluny i a més gent, col·laborem donant muntures d’ulleres a altres entitats amb les quals compartim una mateixa visió i ens identifiquem amb els seus projectes.\nCONEIX TOTS ELS NOSTRES COL·LABORADORS\nAquests projectes només són el començament, però volem anar més lluny.\nSi tens idees, propostes o comentaris… No dubtis a contactar amb nosaltres a info@etniabarcelonafoundation.org\nConeix millor els nostres projectes a @etniabarcelona_foundation


COMENÇA EL CURS DE VOLUNTARIAT PENITENCIARI\nEl dissabte 5 de maig es va iniciar el Curs de Voluntariat Penitenciari que organitza a Barcelona el Centre d’Estudis Joan Vallés. L’Església Menonita de Barcelona va acollir la primera sessió del curs que ha comptat amb la presència d’una vintena de germans i germanes de diverses esglésies evangèliques catalanes. Tots els [...]\nPRESENTATS ELS PROJECTES A SUBVENCIÓ\nEl Consell Evangèlic de Catalunya ha presentat un seguit de projectes a convocatòries de concurs públic de la Direcció General d’Afers Religiosos de la Generalitat de Catalunya. D’una banda, s’han presentat quatre projectes que s’emmarquen en les accions destinades a fomentar la relació entre el CEC i la societat catalana. >> [...]\nCom ja informàvem, el passat 6 de maig es van convocar a diverses poblacions catalanes –i de tot l’estat- manifestacions silencioses en resposta a l’assassinat a Turquia de tres evangèlics. Les convocatòries catalanes van ser les que van tenir més ressò i un total de cinc mil quatre-centes persones es van manifestar davant [...]\nL’Església Evangèlica Barcelona-Centre organitza una nova tertúlia literària el proper 16 de juny a les 19 hores al seu local del carrer Tallers, 26 de Barcelona. En aquesta ocasió el llibre que s’analitzarà serà ‘El Petit Príncep’, escrit per Antoine de Saint-Exupéry l’any 1943. Aquest conte llarg –en format de llibre- evoca [...]\nLa Diaconia de Pau i Mediació de l’Església Menonita de Barcelona organitza un cap de setmana per a parelles amb el títol ‘Junts però no lligats’ els dies 16 i 17 de juny. Els animadors de la trobada són Josep Lluís Suárez, pastor de l’Església Menonita, i Juan José Romero, psico-pedagoc i mediador. [...]


Inici > Els Òmnia de Torrelles i Santa Coloma de Cervelló se sumen al Moonhack\nMoonhack pretén batre el rècod d'infants programant, per Moonhack . Llicència: Tots els drets reservats\nInfants i joves participants dels dos punts es trobaran a Torrelles de Llobregat el 20 de juliol per passar una estona programant. Se sumen així al repte internacional Moonhack , que pretén batre un nou rècord d'infants programant el mateix dia.\nFa unes setmanes vam fer una crida als Punt TIC  perquè participessin en la iniciativa Moonhack , un esdeveniment de programació adreçat a infants i joves d'entre 8 i 18 anys centrat en la temàtica espacial. La primera edició d'aquesta iniciativa es va celebrar el 15 d'agost de 2016 i hi van participar més de 10 mil infants i joves australians/es. En la segona edició es van plantejar batre el rècord d'infants programant, però a escala mundial, i ho van aconseguir, amb la participació de més de 28 mil persones. En la seva tercera edició, se celebrarà el 20 de juliol, en comptes del 15 d'agost.\nEls Òmnia de Torrelles de Llobregat  i Santa Coloma de Cervelló  han decidit participar en la iniciativa i, a més a més, ho faran plegats. El 20 de juliol, infants i joves dels dos punts es trobaran a Torrelles per programar amb Scratch, passar una bona estona i formar part d'un rècord mundial!\nURL d'origen: http://punttic.gencat.cat/article/els-omnia-de-torrelles-i-santa-coloma-de-cervello


L’escenari on Joseph Cotten espera a Alida Valli - Diari de Terrassa\nL’escenari on Joseph Cotten espera a Alida Valli\nEls i les que heu tingut la sort, el plaer i la bona idea de veure “The third man”, dirigida per Carol Reed i amb una música encisadora com la que ens porta Anton Karas, ben segur, observant la foto antiga d’avui, us traslladareu a l’escena final d’aquesta memorable pel·lícula.\nÉs aquella escena en la qual el personatge que interpreta Joseph Cotten, espera l’arribada d’Alida Valli, mentre escoltem la inoblidable cítara de Karas.\nEn cap cas es pot considerar un espòiler, ja que aquesta escena final no revela res del que succeeix en els 104 minuts que dura la cinta i, tenint en compte que ens estem referint a un film de l’any 1949, és possible que la majoria ha tingut temps suficient per veure aquesta obra mestra.\nUna pel·lícula basada en una novel·la de Graham Greene que porta el mateix títol, “El tercer home”.\nAnem al tema. Ens trobem amb un paratge pel d’arbres, com si marquessin el camí. És l’inconfusible 00, un dels indrets més concorreguts de la ciutat i que ja hem tractat en anteriors oportunitats en aquest espai.\nEn aquest cas, oferim una visió diferent de les anteriors, amb una imatge treta com si el fotògraf vingués des de la Font Vella. Cotten, Holly Martins a la pel·lícula, ha fet altres interpretacions, però mai, en cap (és opinió personal), va estar tan brillant com a “The third man”.


La població de serenet registra un descens del 90 per cent en els aiguamolls mediterranis. 03-03-2016 | Samarucdigital\nEl serenet (Panurus biarmicus) és una xicoteta au que sol viure en zones humides. Els investigadors Germán López-Iborra i Roque Belenguer han elaborat una exhaustiu treball sobre l'espècie, que evidencia un greu declivi en les zones humides de costa, especialment a la Comunitat Valenciana i Catalunya. En el seu estudi, que recull la revista científica Animal Biodiversity and Conservation, recomanen la catalogació del serenet en "perill d'extinció". SamarucDigital recull ací un extracte del seu treball.\nGermán López-Iborra y Roque Belenguer\nLa delicada situació del serenet en els aiguamolls litorals espanyols contrasta amb l'aparent estabilitat de l'espècie en els aiguamolls interiors. L'espècie ha desaparegut d'alguns enclavaments costaners de Catalunya i la seua situació és crítica a la Comunitat Valenciana.\nEl 2013 estimem les poblacions reproductores en tres zones humides d'aquesta última comunitat empleant dos mètodes: cens mitjançant recerca exhaustiva d'individus reproductors (mapeig de territoris) i mostreig de distància mitjançant transsectes. A més, amb les dades obtingudes en censos anteriors (2005 i 2006) estimem la tendència d'aquestes poblacions i calculem la seua viabilitat a curt i mig termini, mitjançant una anàlisi de viabilitat poblacional (AVP) basat en comptatges.\nEls resultats van ser molt preocupants en els tres aiguamolls estudiats, especialment a l'Albufera de València, on tan sols es va trobar una parella reproductora. El percentatge de disminució de les parelles estimades entre 2005 i 2013 a tots els aiguamolls va ser molt semblant, al voltant del 90%.\nLlindar de quasi-extinció\nEls resultats dels AVP per a la major població de la Comunitat Valenciana, al Fondo Elx-Crevillent, prediuen un 90% de probabilitat d'assolir el llindar de quasi-extinció abans de 2024 o 2028, segons el mètode de cens empleat. En el cas de Santa Pola, aquest llindar s'arribaria abans de 2016 o 2017.\nEl descens generalitzat i paral·lel en els aiguamolls costaners espanyols suggereix que probablement aquests hàbitats comparteixen alguns factors específics que han afectat negativament les poblacions de serenet. Ja que tots aquests espais naturals estan envoltats de cultius intensius de regadiu sotmesos a un elevat ús de plaguicides, pensem que aquests productes podrien haver tingut un efecte perjudicial en el serenet.\nAquesta hipòtesi es veu recolzada pel fet que les poblacions més saludables estan situades a l'interior peninsular, en aiguamolls envoltats de cultius de secà, en els quals l'ús de plaguicides és menys intens. Es proposa recatalogar l'espècie a escala regional com en perill d'extinció.\nFoto: Roque Belenguer\nAlbufera de València Aus Avifauna Comunitat Valenciana Fondó d’Elx- Crevillent Germán López-Iborra Ornitologia Panurus biarmicus Roque Belenguer Serenet Zones humides


❱ ※ Arreglar secadoras en Cànoves i Samalús. Averias y piezas\nArreglar secadoras en Cànoves i Samalús\nREPARACIÓN DE SECADORAS EN CàNOVES I SAMALÚS\nReparamos secadoras en Cànoves i Samalús, de modo que si necesita la reparación de su secadora, nuestros profesionales se encargarán de las gestiones necesarias para la evaluación, control y cambio de piezas necesarias para que la secadora vuelva a funcionar con normalidad. Hay que considerar también que en algunos casos, la rotura de la secadora o de la pieza afectada es irreversible, siendo recomendable en ocasiones la compra de una nueva secadora en lugar de la reparación de la vida, ya que si el coste de reparación supera al coste de una nueva, la mejor opción es la adquisición de una nueva secadora.\nSECADORAS ROTAS EN CàNOVES I SAMALÚS\nPara solicitar presupuesto para la reparación de secadoras en Cànoves i Samalús acceda a nuestra sección presupuesto dentro de esta misma página web. En dicha sección encontrará todos los métodos de contacto que ponemos a su disposición, tales como teléfono de contacto, correo electrónico y un breve formulario de contacto que, tras rellenar los datos solicitados, nos facilitará el contacto con usted para ofrecerle un presupuesto sin compromiso y asesoramiento gratuito a la hora de reparar secadoras en Cànoves i Samalús.\tSERVICIOS: Reparación de neveras en Cànoves i Samalús. Reparar lavadoras en Cànoves i Samalús. Reparación de secadoras en Cànoves i Samalús. Arreglar congeladores de hostelería en Cànoves i Samalús. Reparar aires acondicionados en Cànoves i Samalús. Reparación de lavavajillas en Cànoves i Samalús. Reparación de termos en Cànoves i Samalús. Reparación de calderas en Cànoves i Samalús. Reparación de hornos en Cànoves i Samalús.\nAverias en secadoras en Cànoves i Samalús.\nClimatizacion calor Cànoves i Samalús


Nou taller de llibre artístic – Amics de les Arts i Joventuts Musicals\ngen. 28, 2012 Interdisciplinar\nL’artista M. Mercè Casanovas impartirà a l’entitat, a partir del proper 24 de febrer, un taller de sis sessions sobre el llibre com a objecte artístic. El taller es realitzarà els divendres de 18:30 a 21 hores. Els interessats es poden inscriure fins al 21 de febrer.\nSessions: els divendres, de 18.30 a les 21.00h; cinc a la Sala Vancells, Amics de les Arts i Joventuts Musicals, (C/ Sant Pere 46, 1r pis, Terrassa) i una al taller d’un artista.\n24 de febrer – Introducció al llibre com a objecte artístic. Presentació d’exemples de treballs.\n2 de març – Estructura narrativa, anàlisi d’exemples, diversitat de llenguatges expressius.\n9 de març – Visita al taller d’enquadernació d’Àngels Arroyo a Tinta Invisible, Barcelona.\n16 de març – Estructures. Diversos sistemes de plegat, enquadernació japonesa; exercicis pràctics.\n23 de març – Presentació de diversos creadors que treballen el llibre com a objecte artístic.\n30 de març – L’edició i el llibre únic, exemples. Sistemes d’edició.\nM. Mercè Casanovas és professora titular d’universitat i artista gravadora, doctora en Belles Arts per la Universitat de Barcelona; des de 1984 treballa com a professora a la Secció de Gravat del Departament de Pintura de la Facultat de Belles Arts de Barcelona. La seva àrea de recerca es desenvolupa en diferents camps de la gràfica, però s’ha especialitzat en la litografia sobre pedra, sobre planxa i la fotolitografia. Ha realitat nombrosos treballs en l’àmbit del llibre d’artista i forma part del grup 13L constituït per tretze artistes que desenvolupem sobretot obra en art gràfic, però també en altres mitjans i sempre al voltant del llibre d’artista o bookworks.


Ni odi ni animadversió: Dignitat – Cortum\nFa uns dies la representant del pretès sindicat de prostitutes va dir a unes declaracions a la TV que les feministes odiem a les prostitutes. Jo, que en sóc, de feminista, no he sentit mai enlloc tal barbaritat. El que volem és acabar amb el mercantilisme amb el cos de les dones i, per sobra de tot, amb la treta que va eternament lligada a aquesta pràctica sexual. Legalitzar un sindicat de treballadores sexuals només beneficia als proxenetes i als puteros.\nFa mes de deu anys es va legalitzar la prostitució a Alemanya (per posar un exemple). Els polítics esperaven millorar les condicions de les treballadores sexuals i eliminar la treta. El resultat està molt lluny del que s’esperava. El propi Ministeri de família alemany va fer un informe on ens constatava que les condicions de les prostitutes no havien millorat i que la legalització tampoc havia acabat amb la tracta.\nL’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, amb un pretès progressisme malentès, subvenciona amb diners de l’erari municipal entitats de prostitució on, per exemple, s’ensenya com fer una bona mamada, anglès per a putes principiants i cursos per l’estil.\nLes Nacions Unides estan fent l’esforç de intentar defensar els drets i la dignitat de les víctimes d’explotació. Els progressistes hauríem de caminar tots i totes en la mateixa línia de l’abolició no de la protecció malentesa que està demostrat no dona resultats positius.\nAutor adminPublicat el 6 setembre, 2018 2 setembre, 2018 Categories ÀtomsEtiquetes abolicionisme, dones, Feminisme, prostitució\nAnterior Entrada anterior: Tant poder tenen?\nSegüent Entrada següent: La ferida


L'Ajuntament de Lleida, distingit amb el Premi Reina Letizia 2015 d'Accessibilitat Universal de Municipis - 7accents\nLleida 24.10.2015 11.30 h\nImatge de la façana de la Paeria. (Foto: Arxiu)\nL'Ajuntament de Lleida ha estat premiat amb el guardó Premi Reina Letizia 2015 amb el projecte "La majoria d'edat d'una Lleida accessible' en la modalitat Accessibilitat Universal de Municipis. El projecte presentat per la Paeria fa una revisió de totes les accions d'accessibilitat en els diferents àmbits de la ciutat que passen per accions de mobilitat urbana, des dels serveis de transport adaptat, taxis o autobusos als codis QRM; accions en matèria d'habitatge, d'educació, de formació, d'oci, de cultura i d'esports, on destaquen actuacions i projectes com ara les escoles municipals esportives, que porten a terme activitats adaptades per a nois i noies amb discapacitats, i accions de foment de la inserció laboral de persones amb discapacitat mitjançant contractes i convenis de pràctiques laborals dins del propi consistori.\nD'altres accions són les de comunicació i d'impuls de la participació d'aquest col·lectiu en la vida social de la ciutat i l'adaptació de les noves tecnologies de la informació, com és la creació d'una app, eAccessible, que permet saber quins establiments de la ciutat són accessibles mitjançant una aplicació de telefonia mòbil, una actuació que va rebre la felicitació de las Nacions Unides Discapacitat i Accessibilitat.\nL'alcalde de Lleida, Àngel Ros, ha destacat que aquest guardó reconeix l'esforç que es fa des de la Paeria per a la normalització i la integració de la ciutadania, així com per a la seva participació activa en l'àmbit local. Ros ha explicat que el conjunt d'accions que es mostren en el projecte contribueixen a la sensibilització i fomenten la igualtat ciutadana. L'alcalde ha afegit que la Paeria continua treballant amb els mateixos objectius de fons que l'han fet mereixedora d'aquest guardó.\nL'element clau en el desenvolupament d'aquestes polítiques i accions municipals d'accessibilitat ha estat l'elaboració el 2006 del Pla local d'acció per afavorir la participació i la inclusió de les persones amb discapacitat a Lleida. Es tracta d'un Pla integral que ha actuat com a eix vertebrador i impulsor de les polítiques locals d'integració per a persones amb discapacitat, amb un treball intensiu i participatiu de la ciutadania i les entitats del sector.\nEl Premi Reina Letizia està dotat amb 15.000 euros i serà entregat durant el primer trimestre de 2016. El Premi té com a finalitat el reconeixement als municipis que han desenvolupat una tasca continuada en un període de temps no inferior a cinc anys en el camp de l'accessibilitat universal de les persones amb discapacitat al medi físic, l'educació, l'oci, la cultura, l'esport, el transport, el turisme i les noves tecnologies de la informació i de la comunicació.\nLleida ha obtingut el Premi d'Accessibilitat Universal de Municipis en la categoria destinada a municipis de més de 100.000 habitants, mentre Almodóvar del Campo (Ciudad Real) ha obtingut el guardó per a municipis de fins a 10.000 habitants i Pozuelo de Alarcón (Madrid) i Plasencia (Càceres) comparteixen el premi destinat a ciutats d'entre 10.000 a 100.000 habitants.