Torna a sa Coma el concurs Nacional d’Escoles de Cuina Protur Xef 2022! | card.cat\nTorna a sa Coma el concurs Nacional d’Escoles de Cuina Protur Xef 2022!\nL’Any 2017 el recordat i bon amic Jaume Nebot ( que va morir víctima d’un infart el 24 de juny de 2020) va ser el conseller delegat de Protur de la 1a edició del Concurs Nacional d’Escoles de Cuina Protur Xef, junt amb els xefs Tomeu Caldentey i Koldo Royo, varen presentar el nou concurs, per tal d’oferir als estudiants de cuina l’oportunitat de mostrar el seu talent.\nPel que respecte al xef Tomeu Caldentey, destacava la importància de l’esdeveniment, tant pel que fa a l’intercanvi d’experiències entre els alumnes com dels alumnes amb els professors. També es va apuntar que el concurs ajudaria a posar en valor una zona gastronòmica d’alt nivell com és el Llevant mallorquí (Cala Millor, sa Coma, Costa des Pins, etc.) com així va ser.\n5 de març de 2020, el recordat amic Jaume Nebot a les noves oficines de Protur\nL’any passat no es va poder celebrar el concurs degut als confinaments ocasionats per la Covid-19. Enguany tornà amb més força que mai i a la nova convocatòria de la IV edició s’han inscrits alumnes de diferents escoles d’hostaleria de tot l’Estat.\nEl 4ª Concurs Nacional d’Escoles de Cuina de Protur Xef sa celebrarà del 17 al 20 de març del 2022 a sa Coma (Mallorca) a Protur Biomar Gran Hotel & Spa Protur Chef Protur Hotels. La nova convocatòria a estat un èxit, al concurs participaran alumnes de tot el país.\nProtur Hotels anuncià amb gran alegria que #ProturChef22 torna per fi aquest any, més ambiciós i nacional que mai. El concurs s’ha convertit en tot un referent a la formació de les joves promeses de la cuina del nostre país. La consolidació definitiva d’un certamen gastronòmic únic en una setmana espectacular del 17 al 20 de març de 2022.\nEl període d’inscripció del 4ª Concurs Nacional d’Escoles de Cuina ha batut records aquesta edició amb 192 alumnes inscrits de més de 50 escoles representatives de tota la geografia espanyola:\nCiutat Real, Barcelona, Las Palmas, Àlaba, Girona, Màlaga, Illes Balears, Granada, Pontevedra, Saragossa, La Corunya, Navarra, Cadis Huelva, Múrcia, Guipúscoa,Biscaia, València, Almeria, Osca, Còrdova, Astúries, i Madrid. Primera edició any 2017\nDavid Deop, Tomeu Caldentey, Sara Bauza i Jaume Nebot. A la 3a edició del concurs any 2019.\nAquest article s'ha catalogat com a Escoles, Gastronomia, Sa Costa i s'ha etiquetat amb Concurs Nacional Protur Chef 2021 per Magdalena Ordinas. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç.


Injecció de 300.000 euros al moviment “maker” | betevé Web\nRoger Torres i Liñán@RTLbcn dimarts 14 de febrer, 2017 , 14.57\nL’Ajuntament obrirà una línia de subvenció per potenciar els projectes d’innovació digital i economia col·laborativa\nUna representació del govern municipal encapçalada per l'alcaldessa, Ada Colau, ha visitat alguns dels tallers de fabricació que conformen el Poblenou Maker District. En les trobades han vist de primera mà projectes del que s'anomena indústria 4.0 i han rebut les peticions dels emprenedors. El primer tinent d'alcalde, Gerardo Pisarello, també ha anunciat la línia de subvencions per a aquest sector de l'economia.\nAmb el paquet de subvencions (que puja fins als 300.000 euros) l'Ajuntament vol potenciar projectes d'innovació social i digital. En concret s'atorgaran cinc ajudes de 50.000 euros i cinc més de 10.000. Així, segons Pisarello, es vol "enfortir aquest ecosistema que genera un retorn social i ambiental al districte".\nÉs exemple del col·lectiu "maker" el restaurant Leka, que va dissenyar el seu propi mobiliari i el va fabricar conjuntament amb el FabLab. Com que la col·laboració i la compartició de coneixement són pals de paller de la indústria 4.0, els comensals del restaurant poden descarregar-se els dissenys i endur-se'ls a casa.\nAda Colaueconomia col·laborativael Poblenou


El Mercantil perd en l'últim segon i s'apropa a la zona perillosa | Ràdio Sabadell\nEl Mercantil perd en l'últim segon i s'apropa a la zona perillosa\nRoberto Picón va portar molt perill per la banda dreta. | Mercantil\n04.02.2019 12:04 Sergi Park\nEl Club Esportiu Mercantil va caure a casa per la mínima (0-1) davant el Girona 'B' de la forma més dolorosa. Un gol de Lorenzo Bianco sobre la botzina va deixar molt tocats els locals. En primer lloc, perquè amb la mala dinàmica que presenten els blaugrana (un triomf en els últims nou partits), els mercantilistes s'acosten a la zona de descens. I en segon lloc, perquè els d'Arraona-Merinals van ser superiors a la segona part, i si s'havia de decantar la balança, semblava que havia de ser en favor dels locals.\nNo va ser així, però els gironins van dominar la primera part de forma clara. De fet, vora la mitja hora de joc, va arribar una triple ocasió que entre el pal, el porter Carles Segura i el poc encert dels visitants, impedien que el filial del Girona s'avancés en el marcador. Un dels homes més destacats del Mercantil, Roberto Picón, resignat per la derrota, creia que l'empat hagués estat el més just: “Ha estat un partit igualat. Ells han tingut la possessió al primer temps, però a la segona hem canviat el xip i hem creat nosaltres les ocasions”.\nEn la segona meitat, els blaugrana van pressionar més la sortida de pilota rival i van imposar el ritme de joc. Picón, molt incisiu per la banda dreta, i Joan Poch, van tenir oportunitats per posar l'1-0, però la mala sort es va apoderar del Mercantil. Quan tot feia indicar que el matx acabaria sense gols, va arribar el gol de Lorenzo Bianco, amb el temps ja complert i amb certa polèmica. Carlos López, l'entrenador dels blaugrana, explicava la jugada impotent: "És una jugada desafortunada. Hi ha un rebot i sembla que hi ha unes mans. A més, passava un minut del temps afegit. Perdre així és molt dur".\nA part de la derrota, la nota negativa va ser una picabaralla final entre tots dos conjunts que va implicar alguna cosa més que una empenta. Picón denunciava haver rebut una escopinada: “Ha estat el dorsal 5 d'ells (Aitor Reinon), amb qui ja havia tingut alguna enganxada abans, però jo només havia sortit a separar els jugadors”. El tècnic mercantilista, però, li treia importància: "Són coses que no han de passar, però tampoc ha sigut molt greu. Són enganxades normals per l'edat dels jugadors". El fet és que a causa de la batussa, Joan Poch i José Soto van veure la targeta vermella. Seran dues baixes molt importants contra el Sant Andreu, un duel contra un rival directe.\nEscolta l'entrevista amb Roberto Picón:


ENLLAÇATS NO ACATEM: de setembre 2012 Google+ Google+\nEN BAUZÁ DEFENSA LA COVARDIA I L'AMAGAR LA CARA DELS JOVES DE NNGG DEL PP\nCOMUNICAT DE PREMSA D'STEI-i (Balears) http://dbalears.cat/actualitat/balears/-110.html\nEl president Bauzá, du les sabates girades de peu. Aplaudeix un vídeo que pot ser considerat un cas de CIBERASSETJAMENT i no ha previst la transcendència que tendran les seves paraules. De cop i volta allò que pretén esser un acte ofensiu cap al professorat de les illes, perpetrat per\n"Nuevas Generaciones del PP", es converteix en un acte que té el suport del president del govern. En Bauzá defensa la covardia i l'amagar la cara dels joves de NNGG del PP.\nS'entén per ciberassetjament quan una persona humilia o ridiculitza una altra per mitjà d'internet, telèfons mòbils o altres tecnologies telemàtiques.\nEl professorat se sent doblement molest per aquestes paraules pronunciades al nostre Parlament per part de la persona que encapçala el govern, el senyor José Ramón Bauzá. En temes de llengua i d'ús del català ja li hem vist perdre les formes i els papers, al president, en unes quantes ocasions públiques i privades.\nSenyor president, som davant un possible cas de Ciberassetjament i vostè encara ho aplaudeix? Aplaudeix que, a més a més de l'alt índex de fracàs escolar, de l'augment de les ràtios d'alumne per aula i de les hores lectives del professorat, de la disminució del sou i la supressió de la paga extra, es vulgui atacar el professorat? Troba vostè que ens ha d'obsequiar amb pronunciaments antipedagògics i antisocials d'aquest estil? Vostè, com a màxima autoritat votada pel 20% del cens de l'electorat, ha de poder comptar amb el professorat si és que realment té interès en desenvolupar el punt estrella del seu programa electoral, cosa que no ha fet fins ara, i és posar en marxa les famoses AUTOPISTES DE L'EDUCACIÓ.\nCreim que el paper del president del govern no és animar el jovent a no mostrar la cara, a fer un acte de covardia, a atacar sense proves el professorat que treballa per l'educació de tots els infants i joves de les Balears, que defensa un model d'escola que és un referent internacional i un model d'integració social.\nMés informació: Secretària de Normalització lingüística i política educativa de l’STEI Intersindical\nContundent intervenció de Joan Tardà al congrés en defensa de la llengua\nJoan Tardà, diputat d'Esquerra al congrés espanyol, va pujar ahir a la tribuna de l'hemicicle a defensar la llengua catalana, atès que avui era el dia europeu de les llengües. Una contundent intervenció que va començar recordant Martí Gasull, activista i fundador de la Plataforma per la Llengua, que va perdre la vida fa pocs dies a l'Himàlia: 'Ens encoratja en la lluita per la salvaguarda de la llengua nacional dels Països Catalans.'\nTardà va recordar les dotze famílies que han demanat l'escolarització en castellà a Catalunya contra les 125.000 que no van tenir el dret d'escolaritzar-se en català al País Valencià, i també va recordar el discurs del rei espanyol, que fa onze anys va dir que el castellà no havia estat mai una llengua imposada. 'Ens ho va dir a nosaltres, que hem viscut èpoques de genocidi lingüístic. I encara avui no ha tingut ni l'honradesa de corregir-se.' Tot i amb això, va recalcar: 'No aconseguiran de sembrar l'odi en el nostre poble i entre els pobles'.\n'Qui vulgui dividir el poble de Catalunya no ho aconseguirà. Contra la democràcia no hi ha res a fer', va dir tot recordant que molts del milió i mig de persones que havien sortit al carrer l'Onze de Setembre tenien com a llengua materna el castellà. 'No ens dividiran per això. Catalunya som tots. No tenim res contra de la llengua castellana, de la mateixa manera que no tenim res contra cap llengua'. I adreçant-se als diputats de la sala, va instar a 'imposar-se la raó'. 'Si no, patireu molt amb vosaltres mateixos. Em feu una mica de pena'.\nEl problema, en efecte, només es planteja en funció de les Illes i del País Valencià, els dos «regnes» a part que creava la voluntat conqueridora del rei Jaume I. I és evident que, en un principi, tant els «valencians» com els «mallorquins» havien de trobar ben natural el fet de dir-se «catalans». Una realitat immediata, de tipus primàriament ètnic, ho decidia: uns i altres, en l'etapa fundacional dels regnes» respectius, no eren sinó «catalans» -catalans del Principal - trasplantats als nous territoris. Desplaçada o sotmesa la població sarraïna de les zones conquistades, calia erigir-hi una societat cristiana que la substituís, i això hagué de fer-se a través d'una colonització massiva, que va sortir sobretot de Catalunya. Pel que fa a les Balears, la cosa és clara. La conquista de l'arxipèlag va ser una empresa catalana, i exclusivament catalans -en xifres bàsiques-, els repobladors que s'hi instal·laren. En el cas del País Valencià, va haver-hi una àmplia participació aragonesa, però foren també els catalans que contribuïren d'una manera determinant a l'eficàcia última del repoblament cristià. Les comarques del litoral i algunes altres de l'interior i la ciutat capital del «regne» van ser absolutament catanitzades: elles, hegemòniques en tots els aspectes -cultural i demogràfic, polític i econòmic---, van assegurar la catalanitat essencial en la vida valenciana. «Són vers catalans, e parlen del bell catalanesc del món», escrivia Ramon Muntaner en referir-se als habitants del Sud limítrof amb Múrcia.\nSens dubte, Jaume I va tenir raons poderoses per a convertir les Illes i el País Valencià en «Estats» autònoms. No és de la nostra incumbència discutir-les, ara i ací. Si el rei hagués obrat altrament, les Illes haurien quedat integrades en el Principat, però potser Aragó hauria absorbit el País Valencià. Sigui com sigui, aquella constitució en «regnes» a part, no alterava de moment la «realitat ètnica» a que al·ludíem. El procés de la repoblació cristiana no va ser ràpid, precisament, i en el País Valencià encara no podia donar-se por conclús a darreries del segle XV. Una constant, o gairebé constant, immigració do, gent del Principat venia a edificar la nova societat valenciana, com havia edificat la mallorquina. L'ascendència «catalana» de valencians i mallorquins, doncs, no era una simple dada remota, vinculada a l'origen dels «regnes», amb els episodis diguem-ne èpics de 1a Conquista i els assentaments familiars del Repartiment. Hi havia, de més a més, la repetida incorporació d'homes i dones que procedien de Catalunya i consolidaven l'estructura catalana d'aquestes regions. Les minses fronteres polítiques que separaven del Principat els dos «regnes» filials no interrompien la continuïtat del fons humà comú: continuïtat -unitat- d'idioma, de predisposicions col·lectives, de cultura, de formes de vida. I d'això, tothom en tenia consciència.\nD'altra banda, com a «catalans» érem coneguts, tots plegats, els del Principat, els de les Illes i els del País Valencià, a tot arreu de l'Europa medieval i renaixentista. Formàvem un bloc socialment i lingüísticament compacte, i un estranger no hauria estat en condicions de distingir-hi les nostres variants de «regnes» : al capdavall, aquestes variants s'esborraven davant la sobirania única dels reis d'Aragó. Ni valencians ni mallorquins no van tenir més nom internacional que el de «catalans». Com a «catalans» eren coneguts, i corn a «catalans» es donaven a conéixer. Podríem citar l'exemple insigne dels Borges, de Xàtiva. «O Dio, la Chiesa Romana in mani dei catalani !» exclamaren els italians en veure com aquella tribu de valencians espavilats s'enfilava al Soli papal i als alts càrrecs de l'Església. El mateix Calixt III al·legava el seu propi pontificat -«Papa catalanus» es deia-, com un signe més, entre altres, d'un instant gloriós por a la «nació catalana» : «Magna profecto est gloria nationis catalanae diebus nostris ... » De vegades i tot, el gentilici «català» arribava a aplicar-se a tots els súbdits de la Corona d'Aragó, encloent-hi els aragonesos. Però era la identitat de llengua i d'estirp el que feia que mallorquins, valencians i catalans estrictes, apareguessin com un sol poble. Com un sol poble apareixien als ulls dels altres pobles. I com un sol poble se sentien ells mateixos en confrontar-se amb els pobles veïns: «catalans» en definitiva.\nPerò no solament en confrontar-se amb als pobles veïns. Hi hagué un temps en què tots els catalanoparlants -o, si això us fa més goig, tots els catalanòfons-, acceptaven ben de gust anomenar-se i ser anomenats «catalans» en el mateix àmbit domèstic.\nUn erudit tindria tasca útil i amable en la indagació d'aquest punt: precisar la durada i les condicions de la nostra unanimitat en el gentilici. Era lògic que, establerta la divisió jurídico-administrativa dels «regnes» -un «regne» de Mallorca i un «regne» de València, al costat del «principat de Catalunya»-, uns gentilicis privatius entressin en concurrència amb el de «catalans». Era lògic i necessari: els «regnícoles» del «regne de València» havien de dir-se «Valencians», i els del «regne de Mallorca», «mallorquins». Ho imposaven les circumstàncies, amb una exigència indefugible. Es tractava de denominacions més aviat «polítiques», que d'entrada, no estaven en contradicció amb el nom nacional genèric. Tanmateix no podien ser eludides. L'existència, dels «regnes» comportava la inevitabilitat de les designacions locals. Si de cara a l'exterior tots podíem passar per «catalans», en ordre als tràmits interns de la Corona bé calia fer discriminacions. La unitat dels catalans es desglossava, així, en tres «ciutadanies», si puc dir-ho en termes moderns, i cada «ciutadania» descansà en, un nom especial.\nDes d'aquest angle, per tant, hi hauria «valencians», «mallorquins» i «catalans». Hi hauria, de fet, uns catalans, més «catalans» que els altres. Perquè e1s nadius del Principat de Catalunya -els catalans originaris-, conservaren l'apel·latiu de «catalans». I això, és clar, proporcionava un perillós inici de confusionisme. La paraula «català» esdevenia amfibològica: tant podia servir por referir-se al conjunt com per mencionar una de les parts. Era una ambigüitat prenyada de conseqüències incòmodes. Aquell «un sol poble» que eren i se sentien els catalanoparlants de la Baixa Edat Mitjana corria el risc de quedar-se insatisfactòriament «innominat». Una forma o altra de particularisme no tardaria a interferir-s'hi, i el risc s'agreujà. Valencians i mallorquins començaren a covar un amor propi regional, i el mateix Principat es confeccionà el seu. Les organitzacions «estatals» distintes ho fomentaven. De més a més, als «regnes» es produïen situacions ben favorables a l'eclosió de sentiments localistes que, por un mecanisme obvi, havien de contrastar-se amb els del Principat. Mallorca va córrer l'aventura d'independència dinàstica que obre el testament de Jaume I i tanca la recuperació manu militari de Pere el Cerimoniós. El País Valencià, en el segle XIV, ascendeix a una plenitud econòmica i social molt estimable, la qual es refermarà en el XV, justament a expenses de la incipient decadència del Principat. Dir-se «mallorquins» o «valencians», després de tot això, implicava ja una punta d'orgull, de repercussions bastant previsibles.\nNo la unitat, però sí la consciència d'unitat dels catalanoparlants, hi quedava compromesa. En regionalitzar-se, el gentilici genèric perdia la seva força innervant. Serà un home de Girona. fra Francesc Eiximenis, qui formularà precisament la primera manifestació -ben precoç, por cert: 1383-, del particularisme valencià. Eiximenis diu del «poble valencià» que, «com sia vengut e eixit, per la major partida, de Catalunya, e li sia al costat, emperò no es nomena poble català, ans por especial privilegi ha propri nom e es nomena poble valencià». La diferenciació entre «valencians», «mallorquins», i «catalans» es trobava desproveïda duna instància superior en nomenclatura, que mantingués reunides les tres branques regionals. Des del moment que «catalans» eren, per antonomàsia, els habitants del principat, resultava fàcil la contraposició de «valencians» i «mallorquins» a la vella denominació. El camí de les dissidències intranacionals hi tenia una oportunitat. Un nom superador -uns noms que no haguessin estat el de «Catalunya» i el de «catalans»-, podria haver aturat la dispersió. Aquest nom, aquests noms, no hi eren. L'època, d'altra banda, no estava madura -per a fer-se càrrec de la dificultat i de la seva transcendència. Seria anacrònic, pel nostre costat, lamentar-nos-en. Al capdavall, si el nom comú es desvirtuava o s'esvaïa i cap altre no venia a substituir-lo, era perquè la nostra gent no en sentia la necessitat. Unes puntualitzacions cronològiques il·luminarien l'evolució del problema.\nMalgrat tot, «valencians» i «mallorquins» continuaren dient-se catalans. Amb una mica de paciència podria confeccionar-se una abundant antologia de textos històrics i literaris que ho demostrarien. Valdria la pena d'intentar-la. Jo em limitaré a adduir ací uns pocs testimonis, significatius si més no por la data. El 1417, en escriure la seva Disputa de l'ase, fra Anselm Turmeda afirma de si mateix -i copio el passatge de la versió francesa de l'obra-, que «est de nation cathalaine et nay de la cité de Mallorques». Durant la guerra entre «ciutadans» i «forans» en el regnat d'Alfons el Magnànim, i també a Mallorca, un capitost del partit dels «ciutadans», Jaume Cadell, diria: «Pensau que tots som catalans, e havem fama per tot lo món d'esser lleials vassalls a nòstron rei i senyor ... » Les paraules de Calixt III ja reportades són indiscutiblement, una important referència provinent del País Valencià. I encara, en 1539, quan es publicava a València la primera edició dels versos d'Ausiàs Mareh, amb la traducció de Baltasar de Romaní, la portada, del llibre fa constar que «el famosíssimo philósofo y poeta», era «cavallero valenciano, de nación catalán». Al Principat tampoc no s'oblidava aquella vinculació elemental. Els Consellers de Barcelona, el í456, celebraran la canonització del valencià fra Vicent Ferrer, i remarquen que el nou sant és «de nostra nació». Insisteixo que totes aquestos dades, i les moltes més que podrien afegir-s'hi, haurien de ser articulades amb una minuciosa pulcritud cronològica, a fi de fixar la trajectòria de la perduració del nom «català» amb un abast general. Però crec que no estarà de sobres recordar el que escrivia Gaspar Escolano el 1610. Aquest amable cronista valencià diu: «Como fue poblado desde su conquista casi todo de la nación catalana, y tomó della la lengua, y están tan paredañas y juntas las dos provincias, por más de trescientos años han pasado los deste reino (de València) debajo del nombre de catalanes, sin que las naciones extranjeras hiciesen diferencia ninguna de catalanes y valencianos». I afegeix que això durà «hasta que cien años o poco más a esta parte, que el rey católico don Fernando de Aragón unió su corona con la de Castilla, cada una de estas naciones («valencians» i «catalans») ha tirado por su cabo, como sintiendo la ausencia de su cabeza, y así tenidas por diferentes».\nNo hi ha dubte que Escolano tenia raó. A partir del regnat de Ferran el Catòlic, «catalans», «valencians» i «mallorquins» van ser «tenidos por diferentes». Abans, la diferència de noms no afectava, la unitat del poble catalanoparlant. Tot i que el terme «català» era equívoc, no per això es desvaloritzà. Ho acabem de veure. Després de Ferran el Catòlic les coses canvien. El prestigi de la Monarquia introduirà conceptes i denominacions supraregionals que no recolzaran ja en la nostra identitat col·lectiva estricta. Per a nosaltres s'enceta aleshores un període de «decadència» i «cada una de estas naciones», efectivament «tira por su cabo». «Valencians», «mallorquins» i «catalans», es distancien. El nom de «catalans» sels fa estrany, a valencians i mallorquins. La llengua comuna sofreix una marcada dialectalització, la qual, com que fereix 1'element unitari més «visible» provoca l'aparença d'uns «fets diferencials» idiomàtics capaços de ser interpretats com a discrepàncies nacionals Mai no s'esfuma la memòria de la unitat anterior, naturalment: ni de bon tros. Fins i tot trobem afirmacions com aquesta, que feia el bisbe Josep Climent el 1766, en prendre possessió de la Mitra de Barcelona: «Si bien se mira, Valencia puede llamarse con propiedad una colonia de Cataluña, casi todos los valencianos somos catalanes en el origen, y con corta diferencia son unas mismas las costumbres y una misma la lengua de los naturales de ambas provincias». Però en realitat predomina allò altre: la dispersió. En enfrontar-se, ara «catalans», «mallorquins» i «valencians» no voldran reconèixer-se com «un sol poble» -amb un o amb tres noms, tant hi fa-: més aviat es veuran com tres «pobles germans», o en tot cas, amb un lligam de filiació llunyà, valencians i mallorquins respecte dels «catalans».\nEl particularisme regional s'havia esclerosat, de mica en mica, entre el XVI i el XIX. Res no resulta més instructiu, a propòsit d'això, que examinar les opinions sostingudes pels erudits d'aquests segles sobre la llengua autòctona. Accentuats els matisos dialectals de cada regió, pretendran justificar-los amb la consideració categòrica d'idiomes diferents. Si en el Quatre-cents els escriptors valencians havien tendit a anomenar «llengua valenciana» la llengua catalana, mai no havia estat amb la intenció de proclamar l'existència d'una variant local distinta ni menys encara independent de les variants del Principat i de les Illes. Però després del 1500, aquesta intenció hi és. Els valencians reinvindiquen una «llengua valenciana» i els mallorquins una «llengua mallorquina» que no seria ja la «llengua catalana». Una evidència però, perdurava intacta: l'idioma antic, que servaven els documents i els manuscrits medievals, el qual havia estat idioma únic i comú de «valencians», «catalans» i «mallorquins». Per una aberrant confusió filològica, els homes de la Decadéncia van creure -almenys molts d'ells-, que el català antic no era sinó «llemosí», la mateixa llengua dels trobadors. L'ús del terme «llemosí» per designar el català medieval venia a ser, tot ben comptat, un expedient confortable que esquivava les susceptibilitats localistes. La «regionalització» del nom «català» era suplida pel nom fals de «llemosí» quant a l'idioma. En el fons, era una manera encara d'afirmar la unitat dels catalanoparlants: una unitat retrospectiva, sí, però que seguia pesant en la tradició cultural de cada una de les nostres regions. Les tres «llengües» modernes -el «català» el «mallorquí», el «valencià»-, eren filles directes del «llemosí», i això les relligava amb un parentiu diàfan. Les frases d'Escolano i del bisbe Climent, ja citades, prou demostren que la consciència d'unitat idiomàtica subsistia netament.\nAmb la Renaixença es produeix una radical i taxativa revisió de criteris. La represa del conreu culte del vernacle havia de suposar, simultàniament a totes les regions de llengua catalana, la superació del destí dialectal, i per consegüent un retorn. a la idea unitària dels nostres principis històrics. Això, pel que fa a l'aspecte literari. Amb el temps, no solament serà la unitat d'idioma el que es presentarà als ulls dels «valencians», dels «mallorquins» i dels «catalans» que continuen l'esforç renaixentista: una altra unitat, més ampla i, més profunda, eclipsada fins aleshores, torna a la superfície de les reflexions civils de la nostra gent. És el fet de ser i de sentir-nos «un sol poble», que es planteja com un presupòsit i com un projecte de cara al futur. Importa poc, ara, que aquest plantejament sigui compartit per nuclis més o menys extensos del Principat, de les Illes i del País Valencià. El que importa és que hi hagi «mallorquins» «catalans» i «valencians» que assumeixen aquella il·lusió i aquella responsabilitat. Cau fora de l'àmbit d'aquesta nota analitzar les causes políticosocials que ho determinen, aixó. Basta que hi sigui. La qüestió dels noms sorgia immediatament amb una renovada acuïtat. La nomenclatura localista era, d'entrada, un obstacle ja en el pla de les consideracions culturals: la llengua i la literatura autòctones havien de tenir una denominació única. El graciós miratge «llemosinista» era liquidat per filòlegs i historiadors: calia dir «llengua catalana» «literatura catalana». D'altra banda, tot i que les designacions regionals havien de mantenir-se, perquè responen a realitats sociològiques palmàries, també arribava l'hora de restaurar un gentilici comú, que abracés la totalitat del poble catalanoparlant. Res no era tan indicat com rehabilitar el nom de «català», que inicialment havia tingut aquell sentit. Però no podia desfer-se en quatre dies una situació sedimentada al llarg de quatre segles. Els particularismes són uns prejudicis difícils d'extirpar. No oblidem tampoc -fóra ingenu!- que no són gratuïts: hi ha particularismes perquè hi ha particularitats. I en aquest punt és on comença la nostra tasca, avui.\nPrejudicis, deia. Tots ells es concerten entorn de la paraula «català». D'ençà del XV, «català» vol dir exclusivament home o cosa del Principat. El gentilici comú -repeteixo- es regionalitza, perd aquell abast «total» que tenia en la ploma de Ramon Muntaner, que acceptava fra Anselm Turmeda, que enorgullia Calixt III. I el localisme s'hi aferra. D'un costat, al País Valencià i a les Illes. Mallorquins i valencians es mostren refractaris a subsumir-se en una denominació com la de «catalans» que ja no té per a ells el valor genèric dels orígens, sinó una específica aplicació regional -que no és la d'ells. De l'altre cantó, al Principat, també el terme «català» ha adquirit una accepció restrictiva. En el millor dels casos, i sempre al Principat, és corrent que el terme «català» sigui emprat amb exactitud quan es parla de llengua i de literatura; però en referir-se a història política o social, a economia, fins i tot a les altres facetes de la cultura, es prescindeix de les Illes i del País Valencià i només el Principat queda coma a titular del gentilici. El particularisme, dones, hi és, a tot arreu. S'ha convertit en una mena d'automatisme mental, per a uns i per als altres.\nI la veritat és que, pel que es refereix a les Illes i al País Valencià, ben sovint el fenomen no és res més que allò que acabo d'insinuar: una repugnància al nom. Al nom i no a la unitat. El 1875, Constantí Llombart, un dels més tenaços treballadors de la Renaixença valenciana, escrivia, en polèmica amb Careta i Vidal: «Per a no donar motiu a rivalitats entre los pobles que parlen la nostra llengua, sempre hem cregut lo més convinent l'aplicació de lo calificatiu llemosina a les diferents rames que, despreses de l'antic arbre naixcut a la provençal Limoges, varen arraïlar en Catalunya, València i les Illes Balears». Llombart encara queia dins la seducció de la teoria llemosinista sobre l'origen de la llengua. Però el que en el seu text interessa és l'opció que fa, en decantar-se per un nom d'aparença suparregional, «llemosí», que «no donaria motiu a rivalitats entre los pobles que parlen nostra llengua». Les presumptes «rivalitats» -els particularismes-, doncs, només incidiren en «lo calificatiu». També per defugir la denominació «català» un altre valencià, Nicolau Primitiu, inventaria la curiosa fórmula «bacavès» per designar l'idioma comú -i Bacàvia per al conjunt de les terres on es parla. Totes aquestes proposicions -salta a la vista-, parteixen de l'afirmació prèvia de la nostra unitat, i només des d'una afirmació unitària tenen sentit.\nVal la pena de subratllar unes altres frases de Constantí Llombart que segueixen a les ja transcrites. «Res té de particular -deia-, que, aixina com la llengua que es parla en tota Espanya se nomena castellana, perquè en Castella va nàixer, la que parlem hui en la pàtria llemosina, com lo senyor Balaguer l'anomena, o siga Catalunya, València i Mallorca, prenent lo nom d'aon tingué lo bressol, se denomine llemosina, a imitació de lo que els espanyols hem fet en la castellana». El paral·lelisme amb el cas espanyol-castellà no estava gens malament, per argüir contra el localisme reticent de valencians i de mallorquins. L'al·legació de Llombart se'n va a terra des del punt de mira filològic, ja que la llengua «que parlem hui en la pàtria llemosina» no procedeix de «la provençal Limoges», sinó de Catalunya. Però l'argument és vàlid per això mateix, i les resistències «regionalistes» enfront de la denominació de català per a l'idioma comú havien de pensar que entre nosaltres es donava un cas ben semblant al del castellà, idioma que conserva el nom de la regió originària. Els romanistes de tot el món, que no podien fer cas de les nostres picabaralles cantonals, es limitaren a donar el nom de catalana a la llengua de valencians, mallorquins i «catalans»; novament i ni que fos en el camp filològic, el vell nom internacional del nostre poble revivia.\nDe fronteres endins, a la llarga, la recuperació d'aquest nom per a l'idioma no podia deixar d'acomplir-se. Quan mossèn Antoni Ma Alcover canviava el títol del seu Diccionari, i en comptes de dir-ne «de la Llengua Catalana» en deia «Català-Valencià-Balear», obeïa potser a unes pressions d'ambient que avui ja no existeixen. «Català-Valencià-Balear» de més a més, era una rastellera massa feixuga per a ser viable en altre lloc que no fos la portada d'un llibre. El mot «bacavès» o llengua «bacava», mirava de corregir aquest defecte, i es construïa amb les síl·labes inicials dels gentilicis regionals. Naturalment, era un truc artificiós, amb poques possibilitats d'èxit. Forjat de cara al País Valencià, avui ja resulta del tot inútil: era entre els valencians on havia prosperat més -i per raons més antigues-, la resistència a dir-ne «català» de la llengua que parlen, i aquest recel ha amainat i ben bé desaparegut en els últims temps. I és sorprenent que, just ara, quan sembla esvaïda una tal dificultat, vegem reflorir, i no menys que a Barcelona, algun altre conat similar: «cabarovès» és la pintoresca etiqueta que un full de propaganda de «Criterion» penjava a la llengua catalana. El mot era enriquit amb una quarta síl·laba per no deixar-hi fora el Rosselló. Salvador Espriu ja havia satiritzat aquestes foteses terminològiques escrivint la paraula rosalbacavès: una al·lusió a l'Alguer completava les referències geogràfico-lingüístiques...\n«Llengua catalana» -i «literatura catalana»-: tant si es vol com el no es vol. I tot això de «bacavès», i de «cabarovès» a aquestes altures no són sinó el darrer estertor del particularisme dialectal. En les noves generacions intel·lectuals de les Illes i del País Valencià no pot influir més, d'ara endavant, la temptació localista. Si un senyal clar presenta el panorama actual d'aquestes regions, és el d'un rotund dessistiment dels prejudicis diferenciadors. Ho veiem en el lèxic de les publicacions joves, en l'actitud que la majoria adopta enfront dels problemes culturals i cívics, en l'ànsia decidida de corregir les desviacions i timideses de cent anys de Renaixença indecisa. Al marge d'aquests grups actius, la gran massa del poble tampoc ja no troba «xocant» el fet de veure designada la seva llengua amb el nom de catalana. No ha calgut fer massa esforços per aconseguir-ho. Ha estat suficient que, des dels diaris, des de les tribunes públiques, des dels llibres firmats pels indígenes, l'expressió «llengua catalana» hagi estat emprada amb naturalitat per referir-se a la parla local. La insistència ho ha acabat de refermar. No vull dir que el vell particularisme idiomàtic hagi mort per complet. Però a hores d'ara no és sinó una trista reminiscència, que bé podem col·locar dins les vitrines ameníssimes del folklore.\nPerò, a més del nom de la llengua, hi havia -hi ha- pendent el nom de la col·lectivitat dels qui la parlen. «Pàtria llemosina» havia dit i propagat Víctor Balaguer. Hem vist que Constantí Llombart no trobava la fórmula inacceptable. Entrava de ple, això, en el joc dels tòpics i dels malentesos de la Renaixença. Quan ja es va fer insostenible la posició de qualificar de «llemosina» la llengua dels catalanoparlants, dir «pàtria llemosina» esdevenia ipso facto un absurd desagraït. I la necessitat que tractava de satisfer-se amb el terme «pàtria llemosina» quedava oberta. Convé retenir que ja era simptomàtic que, a l'hora de donar un «cognom» a la «pàtria», els homes de la Renaixença triessin el de la llengua. Ningú no hauria tingut res a objectar-hi : resultava lògic que fos així, donat que la llengua constituïa el vincle que ells, homes romàntics, culturalistes exclusius, podien sentir amb una vivència més precisa. En haver de prescindir del «llemosinisme» era irremeiable tornar a la paraula vidriosa: «català». Tanmateix, a partir de la primera dècada del segle XX, ja hi hagué a les Illes i al País Valencià grups que professaven allò que començava a dir-se'n «pancatalanisme». Més o menys, al Principat, entre alguns sectors dirigents del catalanisme polític, penetra la idea d'una reconstitució integral de la nostra personalitat col·lectiva. Pel que fa a la nomenclatura, la solució que millors assistències obtenia era la més natural també: dir «Catalunya» del conjunt del poble catalanoparlant.\nÉs clar que la paraula «Catalunya» oferia, de moment, dificultats especioses. No mancava de precedents històrics il·lustres, en l'accepció que ara es volia revitalitzar. Quan Ramon Muntaner, en la seva Crònica, explica el seu retorn a terres valencianes, on acudia per casar-se amb una dama indígena, no diu que va «a València» o «al regne de València», sinó a Catalunya. Sant Vicent Ferrer, una vegada, s'adreça a la gent de la serrania valenciana -als «serrans»-, i els recorda que viuen «entre Castella e Catalunya». Però es tractava de precedents esporàdics i remots. Si el gentilici catalans havia tingut una acceptació planera durant segles, la forma «Catalunya» no havia pogut competir mai amb les de «regne de València» o «regne de Mallorca». Hi faltava tradició, per tant, en vistes a una reintroducció del nom de Catalunya amb l'abast a què ens referim. D'altra banda, l'amfibologia era ací encara més molesta. «Catalunya» és el Principat a seques. Un recurs per evitar-la va ser dir «Gran Catalunya» o «Catalunya Gran» al conjunt dels territoris de llengua catalana. «Catalunya» era el Principat; la «Catalunya Gran» era la totalitat dels pobles catalans.\nResultava encara prematur, això. Potser -si més no és el meu punt de vista-, l'ideal fóra adoptar, no ja la forma «Catalunya Gran», sinó senzillament Catalunya, per designar les nostres terres. Ara bé: aquesta aspiració ha d'ajornar-se sine die. Podem preparar les condicions materials i morals perquè, un dia sigui ja factible. I és per això que en certs moments caldria recomanar una cautela esmolada en l'ús de la paraula «Catalunya». Hauríem de fer els majors esforços per reservar-la en el futur aquella amplitud integral. Es per aquesta raó que convé emprar sistemàticament la denominació «el Principat» per referir-nos a la Catalunya estricta: Principat o, si es vol, «Catalunya estricta» justament. Al cap i a la fi, en tot aquest problema del restabliment d'una terminologia col·lectiva apropiada, la victòria sobre els anacrònics prejudicis particularistes ha de ser guanyada a força de reiterar les fórmules escollides i procedents, i a força d'acostumar-nos i acostumar els altres a utilitzar-les d'una manera metòdica. No ens hem pas d'enganyar: es tracta d'una qüestió de rutines. Contra la rutina creada en els temps de la nostra disgregació com a poble, hem de crear-ne una altra que resumeixi la nostra voluntat de reintegració. No diré que el procediment serà veloç ni còmode. No podrà ser mai, tampoc, una maniobra artificial maquinada per unes minories. La nova rutina -l'hàbit-, que propugno, ha de ser correlativa a una evolució social de gran envergadura, i quallarà en la mida que aquesta evolució es realitzi. El que interessa, ara com ara, és preveure i facilitar els recursos escaients, a fi que tot pugui acomplir-se d'una manera sincrònica i amb la més rigorosa eficiència.\nMés apta que la forma «Gran Catalunya» o «Catalunya Gran», és la de «Països de Llengua Catalana». I millor encara, la de «Països Catalans», que tant s'ha estès en els últims deu anys, i que amb això mateix ha fet la prova de la seva viabilitat. Països Catalans té, en primer lloc, l'avantatge de la concisió i de la «normalitat». En té, de més a més, un altre, que provisionalment salva i acull les persistències dels particularismes tradicionals: és un plural. He dit abans que hi ha particularismes perquè hi ha particularitas. Negar que, dins la nostra radical «unitat de poble», no existeixen uns matisos regionals de perfil decidit, seria estúpid i suïcida. La història i les estructures socioeconòmiques ens han marcat, fins avui, amb un «caràcter» local lleugerament distint. La «unitat» que som abraça i tolera una pluralitat perceptible. És lògic que el nom que pretenem imposar-nos reflecteixi aquesta pluralitat alhora que afirmi i afermi la nostra unitat. Per això Paisos Catalans és el terme més oportú que hi podríem trobar. Estic persuadit que no sols és el més oportú: crec, que és l'únic que, en les nostres circumstàncies actuals, pot servir-nos.\n«Països Catalans» i després «Principat», «País Valencià», «Illes Balears», «Rosselló», «Andorra» és probable que hi hagi puristes que, en nom de la història i de les seves enyorances personals, mirin amb disgust algunes d'aquestes denominacions. ¿Per què «Illes» i no «regne de Mallorca»? ¿Per què «País Valencià» i no «regne de València» o «Valéncia»? ¿Per qué «Rosselló» si el Rosselló «vertader» no és sinó una part de l'anomenada «Catalunya francesa»? I per què mantenir «Principat», quan deixem de banda els «regnes» de les altres regions? No puc demorar-me ara a justificar una per una aquestes solucions -solucions que d'altra banda han entrat en l'ús comú escrit i fins i tot oral de molta gent. Diré només que són, tot ben sospesat, les solucions més útils, tant des del cantó local respectiu com des de l'angle de la comunitat. En el tema que ens ocupa, la primera exigència que cal satisfer és la de la claredat. Hem de preferir els termes inequívocs i superadors de tota mena de confusions. Avui, per exemple, dir «València» per referir-se a la totalitat de la regió valenciana, té el perill de fregar la sensibilitat particularista que el provincialisme ha suscitat en «alacantins» i «castellonencs». Perquè el particularisme és inesgotable, i no es limita a les regions... Hem de moure'ns, no hi ha dubte, en l'espai que ens deixen les determinants històriques i socials vigents. Però, dins d'elles, hem de procurar mantenir i reforçar el sentit integrador. Opino que, en aquesta direcció, el camí més natural i més adequat és el que vinc subratllant.\nSempre quedarà en peu, però, un extrem ambigu. Direm «Principat» en comptes de «Catalunya»: tanmateix, ¿com distingirem els «catalans» del Principat, dels «catalans» de tots els Països Catalans? És el problema que sembla més insoluble: el que majors escrúpols ha despertat i desperta. Vicens Vives l'insinuava en una ocasió. I realment, no hi ha manera raonable d'eludir-lo. Cal descartar, per principi, qualsevol intent d'«inventar» un gentilici noti per a la gent del Principat; fóra ridícul Fóra, ben mirat, la contrapartida de l'artificiós «bacavès», «cabarovès» o «rosalbacavès». No hi ha més remei, doncs, que resignar-nos-hi. En tant que sigui imprescindible parlar de «catalans» per distingir-los dels «valencians» dels «mallorquins» i dels «rossellonesos», la dificultat subsistirà. L'historiador, l'economista, el polític, el geògraf, per més adherit que se sentí a la idea de Països Catalans, ha d'enfrontar-s'hi cada dia. Si vol evitar la «regionalització» del terme «català», ha d'emprar circumloquis o bé ha d'afegir «estricte». «Català estricte» o «del Principat» és tot el que pot dir. Això és un fet. Però, en última instància, tampoc no és un procediment massa penós.\nTenim dret a esperar -per molt llunyana que se'ns presenti aquesta esperança-, que un dia serà suficient dir català per al·ludir a la nostra condició de poble únic, i agregar-hi una precisió comarcal per localitzar la cosa o persona de què es tracti. Les actuals «regions» poden esvair-se i només el fet radical de la comarca i el fet general de la comunitat idiomàtica i civil seran importants. Mentrestant, però hem de treballar en les condicions que hem heretat i, a partir d'elles, ajudar a la seva transformació a través del nostre esforç. No som pocs els «catalans» que ens ho hem proposat i marxem ja en aquesta línia. De la voluntat de tots els «catalans» dependrà que aquest començ de reconstrucció autèntica, potser el més ambiciós que registra la nostra història com a poble, i també el més desarmat pels mitjans amb què compta, arribi a desplegar-se en totes les generoses possibilitats que conté. Confiem que estarem a l'altura de les necessitats i que sabrem fer-nos-en responsables.\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 8\nSuma-t'hi i ajuda'ns!\nEnvia el teu suport a l'adreça:\nFes constar el teu nom i/o el de l'entitat que representes i ajuda'ns a fer-ne difusió.\n#EnllaçatsNoAcatem #ésMaó #ésPalma #ésElx #ésCanigó #ésPaísValencià #SomPaïsosCatalans\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 7\nMor Martí Gasull, fundador i principal activista de la Plataforma per la Llengua\nCOMUNICAT DE LA PLATAFORMA PER LA LLENGUA\nMort en un accident de muntanya al Manaslu (Nepal) Martí Gasull, sens dubte en aquests moments el principal activista i lluitador per la llengua catalana al nostre país. Activista per la llengua i la cultura catalana. Fundador i màxim impulsor de la Plataforma per la Llengua, de qual n'era dirigent. Independentista i apassionat de l'alta muntanya, Compromès amb la llengua, la cultura catalana, i prou conegut per la seva humanitat i compromís en la lluita pel nostre país. La Plataforma per la Llengua expressa el seu més sentit condol a la família.\nDes d'ENLLAÇATS NO ACATEM, ens sumem al condol de la família i amistats, i agraïm la seva tasca generosa en defensa de la llengua que ens uneix com a poble.\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 6\nBALEARS ES MOBILITZA PER LA LLENGUA\nL’STEI Intersindical i l’Assemblea de mestres i professors en català Illes Balears, ens vàrem adherir a la campanya ENLLAÇATS, NO ACATAM que es proposa celebrar dia 26 de setembre EL DIA DE LES LLENGÜES. Es tracta de fer un acte a tot el territori dels Països Catalans a favor de la unitat de la llengua i com a manifestació del que, el que passa a una part del territori és important i vital per a tot el seu conjunt. Tant pel que fa als atacs com pel que fa als avenços.\nUs proposam que faceu dia 26 de setembre la lectura d’un manifest que us enviam o una adaptació del mateix, si el trobeu massa extens. Digau-nos qui fa comptes i a quin centre fer alguna cosa per celebrar aquest dia i si us adheriu a la campanya de fer un acte de Països Catalans. Mantenim els canals de comunicació oberts amb la resta de persones i entitats del nostre territori.\nACTE D’UNITAT DE LA LLENGUA A TOTS ELS PAÏSOS CATALANS\n26 DE SETEMBRE DIA INTERNACIONAL DE LES LLENGÜES\nLLEGIM EL MANIFEST !!\nSom 11 milions! Els atacs rebuts darrerament pel català a la Franja d'Aragó, a les Illes Balears i Pitiüses, al País Valencià I Principat de Catalunya; atacs precisos com son la eliminació del requisit de saber català per treballar a l'administració pública, el canvi de topònims al castellà, el tancament de Ràdio Televisió de Mallorca, la marginació de Canal9, la impossibilitat de veure TV3, IB3 i Canal9 a tots els territoris tal i com recomana la Carta Europea de les llengües regionals i minoritàries, -signada pel govern de l’estat-, els decrets que marginen el català com a llengua preferent en l'educació, les decisions polítiques i sentències jurídiques contra els decrets que regulen la immersió lingüística, així com les "detencions irregulars i indiscriminades" de manifestants contraris a les polítiques del PP, justifiquen una acció contundent d'afirmació de la llengua comuna que ens faci visibles dins i fora dels Països Catalans.\nCal reivindicar "la unitat territorial, és a dir, que s'entengui que els atacs que pateix una part del territori, afecta tot el domini lingüístic. En aquest sentit, no oblidem les denúncies sobre la situació lingüística a la Franja, amb la recent invenció de l'aragonès oriental que nega el català; al País Valencià amb la imposició del castellà a més de 125.000 alumnes; o les dificultats de la Bressola i el català en general a la Catalunya Nord.\nReconeixem que la llengua que compartim és la llengua pròpia d'un extens territori, que té una extensió de 68.000 km2, distribuïts en quatre estats. La part principal del qual es troba a l'estat espanyol, però també a Andorra, França i Itàlia (illa de Sardenya). També reconeixem com a pròpia de la Valh d’Aran, l’Aranès, variant de l’Occità, llengua germana que ha seguit el mateix procés d’extermini que el català de la Catalunya Nord per part de l’estat francès.\nDe Salses a Guardamar i de Fraga a l’Alguer. Aquests són els extrems geogràfics del català i segons les darreres dades sobre el grau de coneixements lingüístics, devers 9 milions de persones saben parlar català i 11 milions són capaces d’entendre’l; pel que fa a la demografia, és la llengua número 88 al món.\nCoincidim en anomenar a la llengua pròpia d'aquests territoris, la qual pertany al grup Occidental de les llengües romàniques, Llengua Catalana, d'acord amb les definicions de l'Institut d'Estudis Catalans, l’Acadèmia Valenciana de la Llengua i la Real Acadèmia de la Lengua Española, entre altres. Coincidim també en què totes les parles de la Llengua Catalana són genuïnes en la seva denominació de català, i així existeix com a expressió quotidiana tant el català parlat al País Valencià o valencià com el tortosí o les variants illenques, les variants del Principat i Andorra, els parlars de La Franja i de les comarques de la Catalunya Nord, així com de la ciutat d'Alguer a Sardenya.\nConscients de la responsabilitat que tenen els actes o les omissions i de l'auto-odi que sovint ens fa canviar de llengua, demanem a la ciutadania dels territoris de parla catalana, el respecte que mereix la parla pròpia, ni més ni menys que qualsevol altra. Animem a tothom a defensar-la amb il·lusió i perseverança, fent-la servir com a primera opció per a dirigir-nos tant a les administracions com a la resta de població tot exigint-ne el respecte i els drets que la protegeixen, regulats a la Declaració Universal dels Drets Humans, la dels Drets Lingüístics i les Lleis de Normalització Lingüística.\nPer últim, afirmem que els drets lingüístics de la nostra llengua no poden ser determinats ni legislats des d'administracions ni tribunals forasters, ni per constitucions que no tracten per igual les comunitats nacionals i lingüístiques de l’estat. Rebutjam les sentències i els decrets que ataquen el català i fem una crida a tots els territoris perquè, ENLLAÇATS lluitem pels nostres drets i pels canvis constitucionals que siguin necessaris per a la igualtat de drets de totes les comunitats lingüístiques o per si és el cas pel dret d’autodeterminació dels pobles.\nSom víctimes de la substitució de la nostra llengua per unes altres, i ens estan impedint, prohibint "de facto", estudiar, treballar, relacionar-nos i conviure en la nostra pròpia llengua, mentre la divideixen, la menyspreen, la menystenen i l'ofeguen en lluites induïdes, impedint per tots el mitjans que el català, en tota la riquesa de variants dialectals, sigui una llengua de ple dret tant a Europa, com als territoris on n'és l’única llengua pròpia.\nENLLAÇATS, NO ACATEM !!\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 5\nEl català, llengua vehicular! - videoclip de Josep M. Porté\nSom una cultura rica, viva i habituada a superar les dificultats amb imaginació. Som una cultura capaç de transformar les contrarietats, les injustícies, els atacs i les persecucions, en expressió artística. Som per tant una cultura capaç de crear vida allà on han pretès anorrear-nos. Sentim la força que desprenem i fem-ne us; sense por. Per a construir un poble, uns territoris germans i tot el món, per convertir-los en indrets on valgui la pena de viure-hi.\nAquest és el suport que hem rebut, en forma de vídeo-clip, de l'artista Josep M. Porté.\n"Benvolguts i benvolgudes:\nus adjunto un videoclip que vaig elaborar el curs passat a propòsit dels atacs del català a les escoles. Sentiu-vos lliures a l'hora de difondre'l si ho creieu oportú.\nSalutacions i endavant sempre!\nJosep M. Porté"\nUs animem a donar suport a la llengua de la millor manera que sapiguem.\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 4\nEnvia el teu suport a l'adreça: ppccena@gmail.com\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 3\nEUROPA INTERVÉ EN EL CONFLICTE LINGÜÍSTIC A LES BALEARS\nAcció al parlament europeu en defensa del català\nEl dia 14 de juny passat, STEI Intersindical i l'Assemblea de mestres i professors en català Illes Balears, varen formular una denúncia davant l'Intergrup del Parlament Europeu a Estrasburg, dels atacs que, per part del Govern de les Illes Balears (PP) pateix la comunitat lingüística de parla catalana a les illes Balears, mentre que Cil Buele, com a membre de DRETS HUMANS DE MALLORCA, enviava una petició de suport als eurodiputats.\nEnllaços relacionats que completen la informació i la intervenció en seu parlamentària:\nPlataforma comuna contra les agressions als Països Catalans\nLes entitats desplaçades al Parlament Europeu també reivindiquen "la unitat territorial, és a dir, que s'entengui que el que es fa a una part del territori, s'està fent a tot el territori lingüístic". En aquest sentit, la portaveu Magda González recorda que l'intergrup de minories del Parlament Europeu ha recollit les denúncies sobre la situació lingüística també a la Franja i al País Valencià.\nGonzález ha manifestat la voluntat de treballar conjuntament des de tots els territoris i crear una "plataforma comuna contra les agressions als Països Catalans". "Si la dreta és capaç d'unir-se per tenir un pla orquestrat per desmantellar la nostra identitat, nosaltres hem de ser capaços d'organitzar-nos per un objectiu comú", ha afegit.\nResposta europea instant a Bauçà a rectificar, a través d'una carta al president Balear\nLa màxima institució democràtica europea, de representació directa, en una acció sense precedents intervé davant un conflicte lingüístic d’aquesta naturalesa en un document escrit integrament en català.\nAquest gest respon a la voluntat explícita del Parlament Europeu de fer suport a la llengua i cultura catalana. No oblidem que el president del Parlament Europeu, Martin Schulz, n’és un gran admirador.\nAra s’iniciarà la fase del segon compromís adquirit pel president de l’Intergrup després d’escoltar la compareixença de les entitats. Es tracta d’elevar preguntes a la Comissió europea.\nVolem recordar que les entitats van ser convocades en el termini d’un any just per avaluar la situació.\nPassi el que passi a la votació del dia 17 al Parlament Balear, volem recordar a la ciutadania que tot és a les nostres mans i sempre tenim el recurs de NO ACATAR.\nDestacar que de manera insòlita, la carta del Parlament Europeu duu la signatura dels dos vicepresidents de l'intergrup de Minories Tradicionals, Comunitats Nacionals i Llengües,\nFRANÇOIS ALFONSI (França, Partitu di a Nazione Corsa, ALE)\nCSABA TABADJI (Hongria, Magyar Szocialista Párt, S&D)\namb el suport d'eurodiputades i eurodiputats de tres grups parlamentaris:\n1) l'Aliança Progressista de Socialistes i Demòcrates -S&D-: RAIMON OBIOLS (Catalunya, Partit Socialista Obrer Espanyol), MARIA BADIA (Catalunya, Partit dels Socialistes de Catalunya), TERESA RIERA (Illes Balears, Partit Socialista Obrer Espanyol)\n2) d'Els Verds/Aliança Lliure Europea (ALE): RAÜL ROMEVA (Catalunya, Iniciativa per Catalunya Verds), ANA MIRANDA (Galícia, Bloque Nacionalista Galego), CATHERINE GRÈZE (França, Europe Écologie), JILL EVANS (Regne Unit, Plaid Cymru - Party of Wales)\n3) de l'Aliança dels Demòcrates i Liberals (ALDE): IZASKUN BILBAO (País Basc, Partit Nacionalista Basc), IVO VAJGL (Eslovènia, ZARES-Nova Politika ), TATJANA ZDANOKA (Letònia, Par cilvēka tiesībām vienotā Latvijā), RAMON TREMOSA (Catalunya, Convergència Democràtica)\nEN ELS DARRERS DIES I EN ALTRES ÀMBITS\nEl PEN Internacional instarà l'ONU i la UNESCO a investigar els atacs contra la llengua\nDenuncia 'les accions que han portat i porten a terme els diferents governs de l'estat espanyol contra la llengua catalana'\nL'assemblea de delegats del 78è congrés del PEN Internacional ha aprovat per unanimitat avui una resolució proposada pel PEN Català per denunciar 'les accions que han portat i porten a terme els diferents governs de l'estat espanyol contra la llengua catalana'. Segons aquesta resolució, el PEN Internacional es compromet a demanar a les Nacions Unides i la UNESCO, dels quals és membre consultiu, que investigui les vulneracions del català a l'estat espanyol i actuï en conseqüència. L'assemblea s'ha celebrat a Gyeongju, Corea del Sud des del 12 fins al 14 de setembre.\nEl Manifest de Girona\nA principi de juny, es va fer la presentació oficial del 'Manifest de Girona' sobre drets lingüístics del PEN internacional, al Palau de la Generalitat, sota la presidència d'Artur Mas (VÍDEO). L'acte es féu coincidir amb la reunió anual del Comitè Internacional de Traducció i Drets lingüístics del PEN, que presideix el filòsof Josep M. Terricabras. La reunió també va servir per denunciar els casos de persecució i marginació dels drets lingüístics dins l'estat espanyol.\nJohn Ralston, president del PEN internacional, va subratllar, durant l'acte de presentació, la importància i la significació del fet que el PEN català hagués estat el tercer que es constituí, després de l'anglès i del francès. I el romanista alemany John Kabatec, de la Universitat de Tubinga, va llegir una esplèndida conferència sobre 'Llengua i llibertat'.\nEl 'Manifest de Girona', que consta de deu punts, compendia els principis essencials de la Declaració Universal de Drets Lingüístics. El manifest, que va ser aprovat pel Congrés del PEN internacional, tingut a Belgrad el setembre de l'any passat, ha estat promogut durant el mandat de Terricabras com a president del Comitè Internacional de Traducció i Drets lingüístics. De moment, ja s'ha traduït a seixanta-una llengua. Però Terricabras també té la intenció que, abans d'acabar el seu segon mandat, d'aquí a dos anys, el comitè impulsi un altre manifest sobre la traducció.\nEl PEN català no ha volgut deixar passar l'oportunitat de posar a la taula els atacs de què és objecte la llengua catalana a tot el territori, com ja va denunciar al mes de març.\nEN BAUZÁ DEFENSA LA COVARDIA I L'AMAGAR LA CARA D...\nContundent intervenció de Joan Tardà al congrés en...\nMor Martí Gasull, fundador i principal activista d...\nEl català, llengua vehicular! - videoclip de Josep...\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 2\nCONTUNDENT DEFENSA DEL CATALÀ A EUROPA\nENLLAÇATS NO ACATEM - RAÓ 1\n26 DE SETEMBRE, DIA EUROPEU DE LES LLENGÜES, ENLLA...\nI ARA, EL 26/S, ENLLAÇATS NO ACATEM\nNOSALTRES TAMBÉ HI SOM.\nJOAN FUSTER: LLENGUA I POLÍTICA\nJOAN SOLÀ: "Aquí no hi ha pau lingüística"\nJOAN SOLÀ AL PARLAMENT DEL PRINCIPAT\nSEGUINT LA LLUITA, ALTRES LLUITES\nSER JOAN FUSTER (Documental complert)\nJOAN FUSTER EN DEFENSA DE LA UNITAT DE LA LLENGUA


Park Hotel Saint Petersburg Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nPrimorskoye Shosse 536, Lit I, Kurortny District, Saint Petersburg, Rússia, 197720 - Veure al mapa\nAl visitar Zelenogorsk, vosté es sentirà com a casa a Park Hotel, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nPark Hotel també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Zelenogorsk. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com recepció 24 hores, habitació familiar, restaurant, bar, àrea de fumadors.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Park Hotel la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Zelenogorsk.\nTots els tipus de viatgers (246) Parelles (130) Viatgers en solitari (7) Famílies amb infants petits (74) Famílies amb infants grans (4) Grups (28)


Sanjosex publica 'Dos somnis', el seu nou disc\nSanjosex ha tret aquest divendres nou disc d'estudi sota el nom 'Dos somnis'. El projecte liderat pel cantautor de la Bisbal d'Empordà, Carles Sanjosé, ha tret al mercat, doncs, sis cançons noves per primera vegada en sis anys.\nSota el segell de la discogràfica Bankrobber, les peces van ser editades i produïdes just abans de l'inici del confinament i parlen d'un ventall de temes ben amplis, des de les escenes més quotidianes fins a plantejaments de caire gairebé místic.\nD'entre les sis composicions destaca el primer single 'La revolució' , que es pot escoltar gratuïtament a Spotify i Youtube. L'àlbum complet es pot adquirir només de forma digital a la web de Bankrobber. 'Dos somnis' és el setè disc de Sanjosex, i el cinquè que conté temes inèdits.


Junta Arbitral de Consum - Ajuntament de Mataró\nTancament clíniques dentals Dentix\nLa Junta Arbitral de Consum és l’òrgan administratiu amb el qual gestionem l’arbitratge institucional de consum. Presta serveis de caràcter tècnic, administratiu i de secretaria, tant a les parts com als àrbitres.\nL'arbitratge institucional de consum és un mecanisme de resolució extrajudicial de conflictes, de caràcter vinculant i executiu per a les dues parts, dels conflictes sorgits entre els consumidors o usuaris i les empreses o professionals en relació amb els drets legalment o contractualment reconeguts al consumidor i d'acord amb les seves competències fa les funcions següents:\nRep i gestiona les reclamacions en matèria de consum per mitjà de l'arbitratge.\nFomenta l'arbitratge de consum entre empreses o professionals, consumidors o usuaris i les seves respectives associacions, procurant l'adhesió de les empreses o professionals al Sistema Arbitral de Consum mitjançant la realització d'ofertes públiques d'adhesió.\nResol sobre les ofertes públiques d'adhesió i concedeix o retira el distintiu d'adhesió al Sistema Arbitral de Consum, i dona publicitat de les empreses o professionals adherits al Sistema Arbitral de Consum mitjançant ofertes públiques d'adhesió a la ciutat de Mataró.\nGestiona l'arxiu arbitral, en el qual s'han de conservar i custodiar els expedients arbitrals i el registre de laudes emesos, el contingut dels quals, respectant la privacitat de les parts, és públic.\nPosa a disposició dels consumidors o usuaris i de les empreses o professionals formularis de sol·licitud d'arbitratge, contestació i acceptació, així com d'ofertes públiques d'adhesió al Sistema Arbitral de Consum.\nPresta serveis de caràcter tècnic, administratiu i de secretaria, tant a les parts com als àrbitres dels col·legis arbitrals que han de decidir sobre el fons de les reclamacions de les persones consumidores i les reconvencions de les empreses.\nSi voleu assessorament o presentar sol·licituds de mediació i arbitratge en matèria de consum us heu d'adreçar a la Junta Arbitral de Consum.\nResolució de 23 de juliol de 2021, de la Direcció General de Consum, per la qual es publica el Conveni amb l'Agència Catalana del Consum i l'Ajuntament de Mataró, per a la constitució de la Junta Arbitral de Consum de l'Ajuntament de Mataró\nJunta Arbitral de Consum Descarregar\nRegistre públic d'empreses adherides al Sistema Arbitral de Consum i adherides a la Junta Arbitral Municipal de consum de Mataró\nEducació per a un consum responsable i sostenible\nEl consum responsable en els mitjans de comunicació locals


Els vigilants del campament tortuga – Samarucdigital\nEl refugi del lector 5 October, 2015\nEl campament Platja Punta II, situat a l’Albufera, espera el naixement de 79 tortugues marines. Els ous estan soterrats davall l’arena davant l’atenta vigilància d’un grup de voluntaris que de dia i de nit, amb pluja o mala mar s’encarreguen de vigilar el niu i protegir-los. Un d’ells, Enrique Lluch, ens envia este vídeo on mostra com transcorreix l’espera.\nUn grup de voluntaris espera el naixement d’un niu de tortuga marina en el campament Platja Punta II, dins el parc natural de l’Albufera de València. La vigilància es mantindrà dia i nit fins que les tortugues trenquen la closca i comencen a eixir de l’arena, dins un projecte organitzat per l’associació d’educació i conservació dels animals XALOC. Un dels voluntaris, Enrique Lluch, és l’autor del vídeo que vos presentem en el Refugi del Lector, on mostra com és l’activitat al campament.\nEls 79 ous del niu foren trobats en una platja de La Mata Torrevieja. És el tercer cas en els últims anys en que es detecta la presència de nius de tortuga babaua (Caretta caretta) al territori valencià. Els altres dos nius es localitzaren a Puçol i a la platja de Sant Joan d’Alacant. Les cries d’esta última posta foren alliberades recentment a Elx. Els tècnics decidirem en tots els casos traslladar els ous a la platja de La Punta, una zona de reserva tranquil·la i apartada on es pot fer un millor seguiment del niu.\nLa posta d’ous de tortuga marina al mediterrani occidental és un fet insòlit, del qual no es tenen registres des de fa més de 200 anys. Una descobriment de gran transcendència mundial, perquè les tortugues solen pondre els ous en la mateixa zona on van nàixer.\nSamarucDigital manté el seu particular seguiment d’este projecte on col.laboren la conselleria de Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural, l’Oceanogràfic i la Universitat de València, i que té el suport logístic de la Unitat Militar d’Emergències i el Parador de Turisme del Saler.\nRelated ItemsActualitatCanvi Climàtic i Desenvolupament Ruralconselleria de AgriculturaEl refugi del lectorEnrique Lluchl’OceanogràficMedi AmbientParador de Turisme del Saler.parc natural de l’Albufera de Valènciatortuga babauaUnitat Militar d’EmergènciesUniversitat de ValènciaVoluntarios\nTuesday 06 06UTC October 06UTC 2015 at 12:21\nCorrección, en la Punta hay 70 huevos, gracias.\nTuesday 06 06UTC October 06UTC 2015 at 17:04\nGracias Jesús por la corrección. Y gracias por seguirnos\nFriday 16 16UTC October 16UTC 2015 at 03:38\nExplica que el canvi clim tic planejar sobre les diferents pol tiques del nou govern i assegura que es reduir la burocr cia en els estudis d avaluaci ambiental.


P202211 – Material manipulatiu de Innovamat | Cooperativa de Consum de l'Escola GOAR\nMaterial complementari a l’aula que completa el material propi de l’alumne. Treballar les matemàtiques de manera manipulativa es tracta d’un mètode que es treballa a la nostra escola, els nostres nens comencen amb l’experimentació i la manipulació d’objectes diversos, per facilitar l’accés als infants als aprenentatges abstractes.\nEls materials ens serveixen per a desafiar, per a provocar, per a proposar…. manipular materials diversos és imprescindible en l’aprenentatge de les matemàtiques. El material manipulatiu ajuda als infants a generar comprensió i a generar idees.\nDintre de l’horari escolar i dintre del currículum escolar programat.\nDifusió de material audiovisual on es vegi l’ús dels nous equips\nEl llistat de material per definir en funcio del presupost: reglets Cuisenaire, policubs, pattern blocks, tangram, daus, boles i bosses, collaret de boles, àbacs, geoplans, miralls, blocs lògics, cintes mètriques, blocs multibase… 1500€\nFormulari d’avaluació per part dels alumnes i dels técnics o profesors.


Ballaruga serveis culturals: de novembre 2009\nCOL·LECCIÓ DE LLIBRES PER AL GOVERN BALEAR\nJa s'han començat a distribuir pels centres de Salut i hospitals de les Illes Balears els tres primers llibres de la col·lecció que des de Ballaruga Serveis Culturals estam coordinant per al Govern Balear, en concret per a les conselleries de Sanitat i d'Educació i Cultura. Es tracta d'una col·lecció que té la finalitat d'acostar la lectura a un lloc on sovint es té molt temps per llegir: les consultes mèdiques dels hospitals. Així la literatura compleix també una virtut terapèutica afegida a la de la transmissió del coneixement.\nEn aquesta primera remesa els lectors poden trobar dos llibres de relats, un de l'eivissenca Fanni Tur Riera i un altre d'un dels autors clàssics de la nostra literatura, el menorquí Pau Faner. El tercer volum és una llarga entrevista-reportatge de Sebastià Bennassar amb l'actriu mallorquina Llum Barrera.\nBallaruga Serveis Culturals s'ha encarregat de la gestió dels continguts i de la col·lecció i Baltar de la feina tècnica i impressió. Les portades de tota la col·lecció són fotografies de Carles Domènec.\nEl diario de Ibiza se'n va fer ressó fa ja alguns dies:\nSi voleu contactar amb nosaltres ho podeu fer a ballaruga@hotmail.com\nPublicat per Tià a 17:55 Cap comentari:


Coto Adánez |\nArxiu d'etiquetes: Coto Adánez\n– GREC2015 – Teatre – LA CLAUSURA DEL AMOR (🐌+ 🐚) – Teatre Lliure de Gràcia – 24/07/2015\nJa hi tornem a ser, quan una producció ve precedida d’elogis i li auguren un èxit garantit, nosaltres, potser qüestió d’expectatives o potser només qüestió d’opinions, hem de constatar el contrari. LA CLAUSURA DEL AMOR ens ha deixat freds, esperàvem una conversa dura entre els dos membres d’una parella que ha decidit acabar amb la seva relació i ens hem trobat amb dos monòlegs distanciats física i verbalment.\nUna parella clausura el seu amor.\nEl moment escollit per l’Isra per plantejar el final de la relació, és just el moment en què arriben a la sala d’assaig on tots dos treballen plegats i tot llençant els llibres que porta a la mà a terra, es gira i comença a cridar. Crida les seves queixes, el seu ofegament per una relació que fa anys que dura, la seva rabia per no haver enfrontat abans aquesta decisió. Crida el seu amor que encara sent però que no és prou per continuar, crida el seu desig de què, malgrat la separació, puguin mantenir una relació cordial amb els tres fills que comparteixen, crida que es vol quedar la cadira amb els brodats de color rosa i crida i crida …. més de 55 minuts en què només crida ell a ella, i la Bàrbara es manté impàvida amb només petites mostres gestuals de què el que ell diu li arriba i no ho esperava.\nRecordem que estem en una sala d’assaig i un grup de nens irromp perquè la tenien reservada per assajar una cançó. És potser el moment més càlid de la representació. L’Isra i la Bàrbara aprofiten per intercanviar les posicions, és el torn d’ella …..\nAra és ell el que callarà durant més de 55 minuts i és la Barbara qui diu el que pensa, i també crida encara que potser d’una manera menys visceral, li diu que es pot quedar amb tot el que tenen compartit perquè ella es quedarà amb els records del que han compartit i per descomptat es quedarà amb els tres fills. I deixa anar un seguit de records de vivències amb l’afegitó de “me lo quedo”.\nI és ella la que posa el punt final als retrets amb la racionalitat, perquè treballen plegats i ho continuaran fent. Separats però junts. No els hi queda altra opció.\nLes interpretacions són d’una entrega absoluta, això no podem pas negar-ho, però a nosaltres no ens han convençut, de fet no ens els hem cregut. Un text amb un llenguatge complex i d’una dificultat evident per interpretar-lo, però el fet de ser dos monòlegs sense descans, sense dialogar, ens ho ha dificultat.\nLa posada en escena l’hem trobat freda, molt freda i distant. No acabem d’entendre el perquè se situen als dos extrems de l’espai escènic, no parlen, no dialoguen i tot s’ho han de dir a crits, mitjançant uns monòlegs que es fan interminables i curiosament gairebé no s’apropen l’un a l’altre, si no és per demostrar una violència absoluta, sense ni tocar-se….. una violència psicològica que descarta tota violència física….. segurament més intel·lectual, però menys real. Algú a la sortida comenta que potser és un text per ser llegit, mes que per ser interpretat i segurament te raó, però creiem també que nosaltres seríem incapaços d’acabar de llegir-lo.\nPascal Rambert és l’autor d’aquesta producció que va triomfar al Festival d’Avinyó el 2011, aquesta és la ultima vegada que es representarà i la primera que es fa en castellà. Ell mateix l’ha dirigit en la seva gira per diversos països i sempre ha exigit que els intèrprets fossin parella real.\nDramaturgia, concepció i direcció : Pascal Rambert\nTraducció i versió: Coto Adánez\nInterpretació: Israel Elejalde i Bárbara Lennie\nCor de nens i nenes: Cor Petits Cantors Amics de la Unió\nEscenografía: Eduardo Moreno // Il.luminació: Pau Fullana // Vestuari: Sandra Espinosa // Lligadures: Clara Cortàzar // Ajudantia de direcció : Fernanda Sánchez-Cabezudo // Ajudantía de producció : Pablo Ramos // Road Manager: Léa Béguin // Direcció de producció : Jordi Buxó i Aitor Tejada // Fotografía : Fede Serra.\nimpossible l’amor ?\nAquesta entrada s'ha publicat en Teatre i s'ha etiquetat amb Bárbara Lennie, Cor Petits Cantors Amics de la Unió, Coto Adánez, Israel Elejalde, LA CLAUSURA DEL AMOR, Pascal Rambert, Teatre Lliure el 26 de juliol de 2015 per Imma Barba.


Riudellots de la Selva celebra un homenatge a fra Dalmau Ciurana - Diari de Girona\nRiudellots de la Selva celebra un homenatge a fra Dalmau Ciurana\nEl venerable va néixer l’any 1574 i les seves restes descansen a la capella de Sant Miquel del municipi\nUn moment de l’acte en honor a fra Dalmau Ciurana. | ICONNA\nRiudellots de la Selva va acollir dissabte passat, 5 de juny, una cerimònia en honor al venerable fra Dalmacius Ciurana, les restes del qual descansen a la capella de Sant Miquel del municipi. L’historiador Elvis Mallorquí va oferir una conferència i es va realitzar una ofrena floral per part de la família, una per part de l’Ajuntament i una missa.\nSegons recorda el consistori, fra Dalmau Ciurana va néixer l’any 1574 a Riudellots, al mas Ciurana, conegut actualment com Ca n’Aimeric. El mas, però, ja existia al segle XIII amb el nom de mas Guerau de Benaula. La família havia superat les mortaldats derivades de la pesta negra i, després d’incorporar terres de masos rònecs, es va convertir en una de les principals famílies de Riudellots. Un fill no hereu, de nom Jaume, va entrar a l’orde dels dominics (o predicadors) de Girona, al convent de Sant Domènec, el 1604 i va escollir el nom de Dalmau, en honor a un altre frare dominic, Dalmau Moner, de Santa Coloma de Farners, que va viure a principis del segle XIV.\nEls anys que va viure fra Dalmau Ciurana coincideixen, a nivell local, amb la configuració de l’actual poble de Riudellots: l’església es va acabar el 1593 i les cases més antigues del poble (l’antiga cellera) són de finals del segle XVI i inicis del XVII. A escala global, la seva vida coincideix amb l’arribada als pobles rurals de les directrius de la Contrarreforma catòlica dictats en el Concili de Trento, per lluitar contra els protestants.\nL’Ajuntament indica que fra Dalmau Ciurana va contribuir als ideals de Trento amb el recapte d’almoines als camins prop de la ciutat de Girona i amb la difusió de la veneració de la Marededéu del Roser. Molta gent li demanava consell per als seus afers i consol per als malalts, ja que molts es curaven.


Recepta de Salsa bolonyesa tradicional – Artesans en Xarxa\n1 juny, 2020 Receptes\nRecepta de Salsa bolonyesa tradicional\nAra que no podem viatjar, per què no dedicar-nos a fer a casa gastronomia d’altres països? Aquesta setmana us proposem una salsa bolonyesa, cuinada a la manera tradicional italiana. Això si, tot i que normalment s’acompanyen amb fettuccine, et recomanem menjar-la amb pasta integral o alguna amb farina sense gluten perquè sigui més saludable. També és ideal per acompanyar el puré, nyoquis o per fer empanades.\n300 g de tomàquet triturat\nEn primer lloc, pelem la ceba i l’all i els tallem fins, en forma de daus petits, de mida similar a la carn picada per tal que no destaquin més que la carn.\nDesprés fem el mateix amb la pastanaga i l’api.\nEn una paella amb oli calent posem totes les verdures i les cuinem uns 10 minuts, fins que la ceba estigui transparent.\nUn cop llesta la ceba, afegim la carn picada i la deixem cuinar a foc mig.\nQuan la carn hagi canviat de color, hi tirem el vi blanc i deixem que s’evapori mentre anem remenant.\nSeguidament, afegim el tomàquet triturat, el pebre i l’orenga i els 200 ml d’aigua i ho deixem cuinar durant 20 minuts.\nUn cop passats la salsa ja estarà feta, però si la volem a l’estil tradicional italià, l’haurem de deixar cuinar una bona estona més, ja que la clau del seu èxit rau en una llarga i lenta cocció. Per això, nosaltres la deixarem cuinar 1 h i mitja més, a foc lent. Durant la cocció, l’haurem d’anar vigilant per tal que no s’assequi la salsa, i si ho fes li anirem afegint una mica més d’aigua o vi blanc.\nAlimentacióAlimentació saludableCarn picadaReceptaRecepta italianaRecepta tradicionalSalsa bolonyesaSalsa bolonyesa tradicionalTomàquetVerdura\nRecepta de Gaspatxo andalús\nRecepta de Pollastre al curri amb llet de coco\nRecepta d’Allioli casolà (morter o batedora)\nRecepta de Xurrasco a l’estil argentí amb salsa “chimichurri”\nRecepta de Brotxetes de porc i pinya caramel·litzades


Browse: Home / Actuació a Girona per Fires de Sant Narcís (Plaça del Vi, 30-10-16).\n3 de novembre de 2016 · by gestorbloc · in Actuacions\nPrimer 3 de 9 amb folre i l’agulla descarregat de la nostra història.\nEl diumenge vam tornar a Girona, una plaça màgica pels Minyons i on des de fa un bon grapat d’anys portem els nostres millors castells. Aquest any no va ser menys i ens vam plantejar una actuació de màxims, amb quatre castells de la màxima dificultat.\nEn la primera ronda vam encarar el repte més difícil de la jornada potser, el 3d10fm. El castell es va enlairar amb rapidesa i va pujar amb el típic bellugueig, però es va centrar a la descarregada i donava esperances de descarregar-lo. Tanmateix, es va començar a girar a nivell de folre i manilles i es va acabar perdent irremeiablement a la sortida dels dosos.\nLa caiguda del tres no va fer que rebaixessim les pretensions, i vam continuar amb el guió preestablert. Així doncs a la segona ronda s’anuciava el tercer intent de la nostra història del 3d9fp, que finalment vam poder descarregar amb solvència i amb una gran feina a tots els nivells. L’eufòria es va desfermar i molts rostres van passar de la decepció inicial a l’alegria immensa per la nova fita assolida.\nA la tercera ronda vam tornar amb el 5d9f que ja havíem descarregat fins a tres ocasions enguany, i que vam tornar a descarregar novament. Quart de la temporada, i potser darrer??\nLa cirereta de la ronda de pilars va venir amb el segon pilar de 8 amb folre i manilles, novament descarregat. Segon consecutiu i de bella factura. Sembla que comencem a prendre-li la mida al pilar, i alguns ja demanaven un pis més…\nEns van acompanyar a plaça els amfitrions, Marrecs de Salt, que tenien la gran il·lusió del primer castell de 9, però que van quedar a escassos segons de carregar-lo, i els Capgrossos de Mataró que venien amb un programa força ambiciós i que van haver de modificar després de la llenya del 9d8 (primer carregat de la seva història).\n← Bons Minyons: Carles Rué.\nBones Minyones: Laura Cegri. →


Sexe, drogues i Marianne - Mònica Planas Callol\nSexe, drogues i Marianne\nPer fi hem pogut accedir al documental que aprofundeix en la relació sentimental entre Leonard Cohen i Marianne Ihlen, la dona que va inspirar, entre moltes altres, la famosa cançó So long, Marianne. Marianne & Leonard: Words of love el podeu trobar a Movistar +, Filmin o Rakuten TV.\nNick Broomfield, el director, que també va ser amic i amant de Marianne, intenta fer un acte de justícia amb la considerada musa del cantant i entrar en detalls d’una relació que la cançó ha simplificat i idealitzat. Si bé va ser un amor etern amb un final bonic, també va comportar un llarg patiment a Marianne. Broomfield reivindica la personalitat d’aquesta dona i li serveix per explicar la part menys agraïda de Leonard Cohen, no des del ressentiment però sí des del desig de posar cadascú al lloc que li correspon, tot i que amb cura de no desvirtuar mai l’amor que van sentir l’un per l’altre. Potser qui surt més mal parada en aquesta història és Suzanne. El director tampoc es deixa fascinar per la vida a l’illa grega d’Hidra. N’exalta el seu poder embriagador per, més tard, retornar-ne les conseqüències més devastadores.\nFormalment, el documental és impecable. Nodrit d’imatges d’arxiu fantàstiques, pel·lícules de súper 8 i fotos en blanc i negre que et transporten a l’època que van compartir Leonard i Marianne. O potser és més correcte dir Marianne i Leonard, perquè el mateix director l’ha anteposat a ella en el títol del documental. Els testimonis entrevistats, amics comuns de la parella, ofereixen un punt de vista ple de veritat i matisos amb un gran avantatge: han passat tants anys que tots ells són capaços d’analitzar la relació amb una maduresa i sensatesa que acaben construint un retrat molt elaborat i consistent del que va ser.\nBroomfield, però, també acaba sent víctima de l’enorme poder de seducció de Leonard Cohen. El cantant s’emporta, durant una bona estona, la força de la narració. El retrat d’ell és cru però empàtic. No el jutja, però està tan ple de sinceritat que fins i tot pot incomodar els fans incondicionals del cantant: un Leonard Cohen egoista, turmentat, que estableix una relació artista-musa des del privilegi masculí i que l’èxit converteix en un home sota l’efecte permanent de les drogues i obsessionat per seduir les dones. Un home que estima Marianne però que només la vol quan li va bé a ell. El documental mostra l’evolució d’ella en aquestes circumstàncies, de musa dòcil i fràgil a dona sàvia i forta. El documental té algunes joies, com descobrir els detalls de la trobada entre Suzanne i Marianne i, molt especialment, el final. No el revelarem però és impossible reprimir les llàgrimes. Fa honor al So long, Marianne d’una manera molt potent i trista però també enormement bonica. Després d’aquest documental la cançó que porta el seu nom no sonarà mai més igual. Coneixent-la a ella, esdevé encara més preciosa.\nLeonard Cohen Documental


Millores al paviment en punts de Prat de la Riba\nS’actua en diverses parades d’autobús\n© Operaris encarregats de l’obra pavimentant una parada d’autobús a Prat de la Riba.\nOperaris municipals encarregats van actuar ahir en la millora del paviment en diversos punts de Prat de la Riba, dins la campanya anual de manteniment. En concret, es va renovar l’aglomerat asfàltic a la parada d’autobús que hi ha gairebé a la cantonada amb Alcalde Porqueres; al tram de carril bus que hi ha a l’altre costat del carrer, entre Onofre Cerveró i el carrer Pallars, i al pont sobre el cobriment de les vies, que va estar parcialment tallat al trànsit al matí.\nL’alcaldessa accidental, Montse Mínguez, va visitar les obres i va ressaltar que s’aprofita aquests dies d’agost per minimitzar les molèsties que ocasionen aquestes obres i que, en aquesta ocasió, els treballs fan una especial incidència a millorar parades d’autobús per tal d’augmentar la comoditat dels usuaris. També s’actuarà en parades a vies com Jeroni Pujades, Salmerón, Alcalde Porqueres i la rambla d’Aragó, així com a diversos aparcaments dissuasius i al carrer Xavier Puig Andreu. La campanya anual compta amb un pressupost total de 540.000 euros.


Shamrock Guest House...Habitacions per nit per només70 EUR Old Prince of Orange...Habitacions per nit per només Més zones a Gravesend\nCentral és el lloc perfecte per explorar les fascinants atraccions i llocs culutrals de Gravesend. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Una destinació d'innegable popularitat , Central ofereix una escapada memorable amb els seus famosos llocs i bon menjar. Gaudeixi de les millors ofertes d'Agoda.com quan decideixi estar a Gravesend. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Simplement entri les seves dates d'estada a la nostra pestanya de recerca per a trobar les millors ofertes d'hotels a Central.\nHotels destacats a Central, Gravesend\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Gravesend, no busqui més enllà de Shamrock...\nHotels a Central: Old Prince Of Orange\nLlocs d'interès a Central: New Tavern FortGuru Nanak Darbar Gurdwara


El concepte de «substància» a l’Assaig sobre l’enteniment humà de Locke\nEl concepte de substància té una llarga tradició filosòfica, a l’inici de la qual hi ha les definicions que va proposar Aristòtil. Simplificant molt, Aristòtil defineix la substància (individual i primera) com allò que és propi d’un ésser, allò que no pot ser predicat de cap altre. Locke es planteja la qüestió de la substància en la seva teoria de les idees. Però la pregunta que es fa no és la de Descartes (o la de Spinoza), val a dir, no es qüestiona: ¿què és allò que existeix?, ¿quines són les categories ontològiques fonamentals?, sinó, més aviat, ‘¿com explicar les regularitats en l’aparició de les idees?’, ‘¿què és el que permet que es consideri algunes combinacions d’idees com idees que representen qualitats d’una única cosa?’\nA l’ASSAIG SOBRE L’ENTENIMENT HUMÀ (II,12,6), Locke descriu les idees complexes que són idees de substàncies individuals com a: «such combinations of simple Ideas, as are taken to represent distinct particular things subsisting by themselves; in which the supposed, or confused Idea of Substance, such as it is, is always the first and chief». A II,23.2 descriu la «notion of pure Substance in general», com l’idea que afegim a un complex d’idees que es reuneixen regularment totes juntes, suposant que la causa d’aquesta coordinació d’idees dels accidents és la substància d’aquests accidents en un substrat.\nLocke considerava que la idea de substància està implícita en la nostra manera de pensar les coses, però no és ni clara ni distinta.\nEn la tradició analítica, s’ha interpretat la teoria de la substància de Locke com si es tractés d’una primera versió (com una versió primitiva) d’altres dues teories de la substància posteriors i més sofisticades: la que es troba en Berkeley i Hume, anomenada també «bundle theory» [teoria del farcell, del feix], i la teoria dels «sense-data», pròpia de la filosofia del segle 20:\n1.- Segons la «bundle theory», la substància és una ficció; cal eliminar la hipòtesi segons la qual necessitem un substrat que sostingui i uneixi les diferents qualitats d’una cosa. Si el propi Locke considerava confusa i indiferenciada la noció de substància, hem de ser coherents i prescindir-ne. Aquesta serà la posició de Hume per a qui no hi ha cap fonament ontològic que, mancat ell mateix de totes les qualitats, les estructuri i les mantingui juntes. No tindria sentit dir que hi ha una ‘substància’ del color que no és un color, però que uneix les qualitats a través de les quals percebem el color. Hume senzillament va considerar que la posició de Locke era incoherent: o sabem què és una substància o no ho sabem, però dir que hi ha una noció de substància i que no podem definir-la no és consistent.\n2.- La teoria dels «sense-data» (Carnap, Russell) és sensualista; per als filòsofs analítics del segle 20, la substància seria únicament la font de les idees i, en particular, de les sensacions. Alguns textos de Locke a l’ASSAIG... semblen fonamentar aquesta lectura, per exemple quan diu: «these Potentialities amongst the simple Ideas, which we recollect in our Minds, when we think of particular Substances» (II,23,7), però una lectura d’aquesta mena és enganyosa, perquè també hi ha textos en què Locke reconeix que les essències de les substàncies ens són desconegudes i que poden contenir qualitats mai percebudes i àdhuc imperceptibles.\nCom es pot interpretar el concepte de substància en Locke? Una possibilitat, inspirada de lluny en l’obra de David Armstrong «A World of States of Affairs», (Cambridge U.P., 1997), és llegir el concepte de substància com allò que fa que tots els estats de coses de la forma A siguin F, o com el representant d’una cosa la natura de la qual ens és desconeguda, però que té la potencialitat de tenir qualitats.\nEl propi Locke, en la seva correspondència amb Stillingfleet (i particularment a la primera carta), va proposar una anàlisi genètica de la idea de substància (individual): percebem algunes qualitats que no podem concebre sense un suport i, per tant, la ment afegeix la idea de suport per donar consistència a la percepció. Així, doncs, la idea de substància és relacional: és la idea d’un suport de les qualitats, d’un substrat. Per tant, la idea de substància seria gairebé buida, no és ni la idea de cap color, ni la idea de cap pes, àdhuc si les idees de color o de pes tenen una substància.\nPerò es miri com es vulgui, la tesi de la substància en Locke és inconsistent. No explica per què les coses tenen necessitat d’algun element (o substància) per percebre’s juntes o cohesionades (de fet podem concebre el color blau tot sol, no cal que sigui blau cel o blau marí).\nD’altra banda si des del punt de vista del llenguatge, la paraula ‘substància’ és un sinònim de l’expressió ‘una cosa que és com ...’, llavors ens podem estalviar perfectament dir-ne substància. ‘Una cosa que és com una vaca’ és senzillament una vaca, i no ‘la substància d’una vaca’.


Fiasco! – 9mm Parabellum\nAccessoris Add comments\nHe tardat força dies en comentar-ho, però… recordeu aquell post en que parlava amb orgull de la meva recent adquisició, fent referència a un visor per a facilitar el recompte de punts fets a la diana?\nDoncs hem veig obligat a rectificar: No hem serveix! I no és que sigui un mal aparell, no! Tot al contrari, és espectacular la visió que et dóna, i la claredat…! Però simplement no és un visor adequat per a l’ús al qual jo el volia dedicar: Recompte de punts a 25m.\nEl resultat de tenir un visor massa potent per al que jo el necessitava, s’ha traduït en la impossibilitat de veure nítidament els forats, ja que amb el zoom que equipa està preparat per a veure amb claredat objectes situats a 80-100m, sense problemes.\nAixí que vaig haver de tornar-lo a la botiga, Gal·lia 74 crec que es diu, i per ser sincer hem va semblar extraordinaria la manera amb que hem van tractar: Hem van retornar els diners (!) (bé, de fet hem van fer un retrocés directament a la targeta de crèdit, que encara és millor). No hi ha dubte que quan necessiti algun altre aparell que ells venguin, tindré una clara preferència cap a la seva botiga. Si tots els petits comerciants d’Andorra fossin així de vogals!\nLa recomanació que hem va fer el Tito de l’Armeria Dolsa:\nVisor senzill de 15/45×50-60 augments. Amb això en tens més que suficient per a l’ús que li vols donar. Aproximadament 100€\nPosted by jaume at 18:24\tTagged with: Accessoris, visor\nJP Enterprises, accessoris Glock Neteja de les vaines: El tumbler


Col·lecció MACBA. Fundació MACBA. © Antoni Llena, VEGAP, Barcelona, 2022.\nL’any 1968 […] feia petites escultures que eren trossos de paper descolorit, tallat o esqueixat i enganxat, de vegades plegat fent escaletes. En tenia tres que no passaven de tres o quatre centímetres de dimensió màxima. Deia que volia fer un art pobre, efímer, perquè la pobresa era allò que havia après a la vida real. I la feblesa. Aquestes estatuetes eren monuments de paper, febles, per als grans homes. El bronze i la pedra són materials inhumans que costen esforç i diners, i que aixafen. Un monument de paper pot ésser posat a la vora de la gespa d’un parc. És millor que la pluja o el vent se l’emportin. És més humà.\nVolia ésser útil. Volia fer estatuetes de paper dibuixades, perquè la gent les retallés. També dibuixava vestits retallables, vestidets, perquè la gent pogués vestir-les o despullar-les. Deia que li interessava la feblesa. Que trobava que l’art industrial, com el cinema, és fort, i que, en contrast, la plàstica pura només pot ésser l’experiment personal, feble. […] S’interessà molt en les relíquies, a dissecar coses, com a forma de refús de la sensibilitat i de les qualitats. La dissecció indica que una cosa ja no serveix. Va contra l’afany de posseir. Quan això és fet amb una bombolla [de sabó], ja de per si efímera, la dissecció posa molt neguitós l’home acostumat que les coses que posseeix siguin sòlides […]. De vegades posa una obra en un lloc públic. Ningú no se n’adona.\nFotografia a les sals de plata sobre paper fotogràfic. Foto d'Antoni Bernad


INS Antoni de Martí i Franquès | ESO Batxillerat IOC\nLa Gaseta del Martí\nBenvinguts a l’institut Antoni de Martí i Franquès\nReunions telemàtiques dels tutors amb les famílies:\n1r d’ESO: 7 d’octubre\n2n d’ESO: 14 d’octubre\n3r d’ESO: 21 d’octubre\n4t d’ESO: 28 d’octubre\n1r de Batxillerat: 4 de novembre\n2n de Batxillerat: 11 de novembre\nVols veure què fem a l’institut? Els alumnes de 4t d’ESO d’informàtica audiovisual ens preparen La Gaseta del Martí. hi trobaràs tots els números de la revista de l’institut, vídeos d’activitats i projectes, fotos de les activitats…La vols llegir? Visita La Gaseta del Martí.\nCom s’aprèn amb el programa AICLE?\nEl programa AICLE us permet aprendre una matèria en anglès. D’aquesta manera, mentre apreneu ciències naturals, ciències socials o física i química també apreneu anglès. En voleu veure algunes classes?\nCom s’aprenen les llengües estrangeres a l’institut?\nEn aquest vídeo trobareu l’explicació del programa AICLE, de l’ensenyament de l’anglès, l’alemany i el francès i totes les combinacions que podeu fer per tal d’aprendre llengües estrangeres a l’institut.\nLOGOTIP ESCOLA AMBAIXADORA PARLAMENT EUROPEU 2


Junts pel Degà torna a presentar la moció de censura a Joan Pau Pérez - Diari de Girona\nJunts pel Degà torna a presentar la moció de censura a Joan Pau Pérez\nEls opositors reclamen que la votació es faci el 21 de juny i han aconseguit el suport de diversos socis en la reclamació\nramon ribas 05.06.2018 | 09:10\nPere Aliu, de Junts pel Degà Ramon Ribas\nEmbolica que fa fort. Mentre el Palamós ja ha posat en marxa la maquinària per construir la plantilla en el seu retorn a la Primera Catalana, el grup Junts pel Degà, no defalleix en l'intent de celebrar una moció de censura en contra de Joan Pau Pérez i la seva directiva. El grup opositor va presentar divendres l passat una nova sol·licitud, en aquesta ocasió avalada per més de 40 firmes de socis. La primera demanda va ser rebutjada per la junta al·legant defectes de forma i que els firmants no demanaven explícitament un vot de censura.\nAquell primer escrit tenia el suport de 36 socis de l'entitat, i ara els promotors asseguren que tenen algunes firmes més. Després que el club rebutgés la primera, ara tornen a la càrrrega, Pere Aliu, exdirectiu i portaveu d'aquest grup de socis, no es mossega la llengua a l'hora de valorar la posició de la junta directiva. Segons Aliu, «considerem que és una presa de pèl en tota regla denegar les signatures. Allò que volen és guanyar temps i fer trampes utilitzant males arts». Pere Aliu assegura que «amb una moció de censura damunt la taula no té sentit fer aquests fitxatges en comptes d'escoltar la veu dels socis i posar a debat la seva gestió».\nPer la seva banda, el president del Palamós, Joan Pau Pérez, defensa que la junta ha de continuar treballant en la planificació de la temporada. Malgrat el vot de censura, segons el president palamosí «la moció va ser endarrerida per unes raons òbvies que estan en els estatuts i creiem que no és correcte com ho van presentar. Pérez entén que si aquesta acció en contra de la seva gestió prospera «ens n'aniriem al mes de juliol i no crec que aquest grup vulgui un club sense cap mena d'ordre ni treball». Els promotors de la moció de censura presentaran, d'altra banda, un nou recurs davant la Federació Catalana. Creuen que no cal exhaurir el termini de 30 dies per votar, que marquen els estatuts del Palamós, i reclamen que la votació es faci el 21 de juny. Junts pel Degà compta amb el suport de l'empresari i expresident del Girona Patxi Otamendi.


Contenir l’erosió i afavorir la regeneració: prioritats de l’actuació urgent a la zona de l’incendi de la Ribera d’Ebre - Món Rural\nPla general d'un munt d'arbres talats apilats a la zona dels treballs per restaurar l'espai afectat per l'incendi de la Ribera d'Ebre. Imatge del 3 de setembre de 2019. (horitzontal)\nL’empresa pública Forestal Catalana ha iniciat al terme municipal de Flix els treballs urgents per contenir l’erosió, evitar plagues i afavorir la regeneració forestal de la zona afectada per l’incendi de la Ribera d’Ebre del juny passat. Uns treballs que s’allargaran fins l’estiu de l’any vinent i que se centraran en les zones arbrades amb pendent. El Departament d’Agricultura té previst invertir 2,2 milions d’euros, pels quals els propietaris no hauran de pagar. Els operaris estan tallant els arbres afectats pròxims a la xarxa de camins i carreteres, que s’apilen per generar estella, així com creant feixines de terra per reduir la velocitat de l’aigua. Els treballs afectaran només una part dels espais afectats i es deixaran aquells que només concentren matolls, que s’hauran de regenerar per ells mateixos.


Presentació del cartell de la temporada 2015 de la Passió d’Esparreguera\nAvui, diumenge 23 de novembre ha estat un dia de presentacions a la Passió d’Esparreguera. S’ha presentat la JOCPE (Jove Orquestra de Cambra de la Passió d’Esparreguera) així com també el Cartell de la temporada 2015 de la Passió d’Esparreguera.\nLa presentació del cartell, és un compte enrere a la nova temporada 2015. Una temporada amb moltes novetats. Hi haurà un reforç a l’àrea musical amb la presència de la JOCPE, hi ha nous dissenyadors pel cartell, així com també, nova direcció escènica. Així com també altres novetats que s’aniran descobrint.\nDurant les últimes temporades i en diverses ocasions, el disseny del cartell de la Passió va estar en mans del dissenyador esparreguerí Olivier Grau. Aquest any, la junta de la Passió ha confiat el disseny a dos dissenyadors esparreguerins, Imma Mestre i Joan Pérez.\nPels dissenyadors, i tal i com han explicat, ha estat un gran repte per ells, ja que no només és un cartell que es veu al poble, sinó que també te una gran projecció.\nEls dissenyadors han mantingut el format del cartell d’anys anteriors i també han utilitzat el recurs de la fotografia. Segons I. Mestre, “així seguíem una mateixa línia estilística i que no volíem perdre, i així, fixar-nos més amb l’estètica i el propi concepte que volíem transmetre”.\nEls autors del cartell, s’han volgut desmarcar de l’estètica que ja hi havia però que igualment fos directe, clara i impactant però alhora que fos minimalista. En aquest cas, tal i com ha remarcat l’Imma Mestre, el color predominant és el blanc, que pretén explicar una història amb un únic fil argumental.\nFinalment, els autors del cartell de la Passió d’Esparreguera 2015, han agraït a la Passió el fet d’haver col·laborat en el disseny del cartell, així com també la col·laboració del David Puente (actor de Jesús a la Passió i també protagonista en el cartell).


Un pianista japonès toca durant deu minuts un piano en flames al mig d'una platja\nUn reconegut pianista de jazz japonès ha volgut acomiadar-se del seu antic piano d'una manera molt especial. Yosuke Yamashita se'n va anar a la platja d'Ishikawa, al Japó, i amb la posta de sol al fons es va posar a tocar el piano mentre cremava. Amb un uniforme ignífug, Yamashita, de 66 anys, va estar tocant durant deu minuts, el temps que va trigar el foc a acabar amb les cordes de l'instrument.\n18/03/2008 - 09.11 Actualitzat 18/03/2008 - 14.09\nNo era la primera vegada que ho feia. Fa 35 anys, quan era un pianista novell, Yamashita ja va tocar un piano en flames, però en aquella ocasió per encàrrec d'un dissenyador gràfic que volia gravar l'escena per a una exposició d'art contemporani. Precisament, tornar a veure aquestes imatges ha estat el que li ha donat la idea al famós pianista de repetir-les. Al Japó ja hi ha qui s'ha queixat, però, perquè es faci malbé un piano d'aquesta manera.