territoris.cat 18:20 20/01/17\nLa presidenta del Parlament de Catalunya ha encapçalat aquest divendres l’acte inaugural de la 54a edició de la Fira de l’Oli Qualitat Verge Extra i les Garrigues que se celebra fins diumenge a les Borges Blanques\nfira seva des carme territori destaca\nTall de la cinta inaugural de la 54a edició de la Fira de l’Oli Qualitat Verge Extra i les Garrigues\nLa presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, ha encapçalat aquest divendres al matí l’acte inaugural de la 54a edició de la Fira de l’Oli Qualitat Verge Extra i les Garrigues que se celebrarà fins diumenge 22 de gener a les Borges Blanques. En el seu parlament, Forcadell, ha afirmat que la Fira és un certamen consolidat, de prestigi, que promociona l’oli i el territori, des de la seva pròpia identitat. Així mateix, ha volgut posar de manifest que "durant aquests 54 anys tots els organitzadors s’hauran trobat entrebancs, però gràcies a l’esforç i la perseverança s’ha pogut arribar fins aquí". Per últim, ha afegit que “defensar la identitat en un món global és un valor afegit”.\nPer la seva part, l’alcalde de les Borges, Enric Mir, ha afirmat que aquesta Fira “és un goig i un orgull, és la festa de casa nostra, de la nostra comarca, que cada dia ens reconeixen més a Catalunya i, avui fins i tot ja arreu de l’Estat”. Mir ha destacat que la presidenta del Parlament de Catalunya hagi volgut inaugurar aquesta edició i ha agraït a totes les institucions, equip humà, expositors i visitants, que facin possible el certamen.\nEn l’acte inaugural de la 54a Fira de l’Oli Qualitat Verge Extra i les Garrigues també hi han intervingut diferents autoritats com el regidor de Promoció Econòmica, Jordi Ribalta, que ha afirmat que la Fira combina origen, tradició i modernitat i és una Fira activa, dinàmica i participativa. A la vegada també ha volgut recordar que “les Garrigues és terra d’oli, un lloc per sucar-hi pa”.\nForcadell ha obsequiat l'Ajuntament de les Borges amb una bandera catalana d'edició limitada i numerada\nDurant el transcurs de l’acte, s’ha fet entrega del Premi Cultura 2017 a la dibuixant i ninotaire Pilarín Bayés que s’ha mostrat molt orgullosa de veure com un producte tan magnífic i tan casolà com l’oli es tracta d’una forma tan excel·lent.\nAl seu torn, Antoni Villas, president del Consell Comarcal de les Garrigues, ha remarcat que “a la Fira venem un gran producte i ens ho hem de creure”.\nUn cop finalitzats els parlaments, s’ha procedit al tall de la cinta inaugural i s’ha iniciat una visita pels diferents estands ubicats al pavelló de l’Oli. A l’hora de dinar, s’ha celebrat una paella popular elaborada amb oli i safrà de les Garrigues i per finalitzar la presidenta del Parlament s’ha apropat a un altre dels punts emblemàtics de la ciutat, l’Espai Macià.\nLa dibuixant i ninotaire Pilarín Bayés ha recollit el Premi Cultura 2017\nPrèviament, Carme Forcadell ha assistit a l’Ajuntament de les Borges Blanques per firmar el Llibre d’Honor, on ha volgut expressar que “és un honor com a presidenta del Parlament de Catalunya visitar les Borges Blanques amb motiu de la Fira de l’Oli” i també ha volgut donar les gràcies per tot el suport mostrat en aquests moments.\nForcadell ha obsequiat al consistori amb una bandera catalana, de la qual n’hi ha 1.000 exemplars, tots d’ells numerats. En aquest cas, s’ha entregat a l’Ajuntament l’exemplar número 17. Al seu torn, el consistori ha obsequiat a la presidenta amb una parella dels gegants de la ciutat, fets de ceràmica.\nLa consellera Neus Munté destaca el creixement i la innovació de la Fira de l’Oli i les Garrigues


Aquesta darrera opció és l’aposta de l’Ajuntament de Castell-Platja d’Aro, a partir del divendres 22 de maig (de 8 a 14 hores) per al mercat municipal setmanal de Platja d’Aro. El consistori ha ampliat la zona a l’entorn de la Masia Bas per poder acollir totes les parades habituals –fins a 150– i de tots els productes, ara agrupades per gèneres (alimentació, roba, calçat, etc.).\nLes previsions indiquen la presència mínima d’un 70% dels estands i d’àmbits variats, ampliant així més enllà de les d’alimentació, presents durant les setmanes de confinament. El nou disseny de l’espai preveu tres punts d’entrada i sortida, distància de seguretat entre les parades, zones de pas per a vianants de 4 a 7 metres i l’estrena un equip de 10 informadors municipals, tant per ajudar als paradistes a localitzar la seva nova ubicació quan s’instal·lin com per atendre al públic visitant i recordar-los la necessitat de seguir les distàncies i mesures de seguretat necessàries, indicacions també recollides en rètols a les entrades.\nTambé coincidint amb la Fase 1 l’Ajuntament va reobrint nous espais urbans per al gaudi de la ciutadania, respectant franges horàries com a municipi de més de 10.000 habitants i les limitacions de distància d’1 km del domicili per passejar o fer sortides amb infants menors de 14 anys. També a partir de divendres 22 de maig reobren els dos parcs de lleure per a gossos –a Mas Semi de Castell d’Aro i entre el carrer Luxemburg i l’Avinguda de París de Platja d’Aro– amb 10 persones d’aforament i la recomanació d’una estada màxima de 30 minuts, i el Parc dels Estanys de Platja d’Aro (cada dia de 7 a 21 hores), excepte l’accés als miradors, que es mantenen tancats.


Avis legal - Gremi del Cafè, torradors de Catalunya\nAquesta pàgina Web és propietat de GREMI DE CAFE amb NIF nº G58893041 i domicili a c/ VILADOMAT, 174 5º 08015 Barcelona ( BARCELONA ) i Inscrita a la Generalitat de Catalunya – Departament de treball, amb el número 08/892-C.\nPer a qualsevol pregunta o proposta, contactin a l’e-mail: info@gremicafe.cat\nAquesta pàgina Web es regeix per la normativa exclusivament aplicable a España. Es sotmeten a ella, tant usuaris nacionals com estrangers que utilitzin aquesta Web.\nL’accés a la nostra pàgina Web per part de l’USUARI és gratuït. L’accés està condicionat a la prèvia lectura i acceptació íntegra, expressa i sense reserves de les presents CONDICIONS GENERALS D’US vigents en el moment de l’accés. Preguem que llegeixi aquestes condicions detalladament. En el moment que l’usuari utilitza el nostre portal, continguts o serveis, accepta i se sotmet expressament a les esmentades condicions. Si l’usuari no estés d’acord amb aquestes condicions d’ús, haurà d’abstenir-se d’utilitzar aquest portal i operar per mitjà del mateix.\nLa confidencialitat i la seguretat són valors primordials del GREMI DE CAFE i, en conseqüència, assumim el compromís de garantir la privacitat de l’Usuari en tot moment i de no recollir informació innecessària. A continuació, li proporcionem tota la informació necessària sobre la nostra Política de Privacitat en relació amb les dades personals que recollim, explicant-li:


El mosquit i el camell: Al·lucinacions o ingenuïtats polítiques\nAlgunes propostes urgents per millorar la política:\n1. Repensar el finançament dels partits i abandonar les males pràctiques (finançaments indirectes a través d'assessors i d'estudis fantasmes que proclamen obvietats, pagaments en negre, i, naturalment, formes corruptes: cursets inexistents, favors particulars, auditors amb parentiu...). Crec sincerament que hi ha diversos nivells de corrupció, però que el més suau que es pot dir del finançament dels partits és que no és gens transparent.\n2. Recordar que en una democràcia, el govern té un paper i l'oposició en té un altre, però que no està escrit que hagin de ser enemics irreconciliables. Seria fer un favor al bé comú reconèixer que hi ha mesures governamentals (de qualsevol govern) encertades i que de vegades l'oposició té raó. És fatal aquesta forma d'atac mutu permanent i la manca de sentit de poble, de país, d'estat. La política es converteix aleshores en una simple lluita pel poder i no en un instrument per viure en millors condicions.\n3. Fer pedagogia de les coses. Abandonar el pèssim costum de "marcar perfil" i sortir als diaris sigui com sigui. Ni que sigui a base de tonteries.\n4. Respectar els acords, també els que tenen a veure amb el transfuguisme, i encara que "els altres" se'ls saltin a la torera.\n5. Abandonar la rigidesa dels argumentaris. Deixar un espai a l'autocrítica. Repartir protagonisme. Evitar identificar el líder amb el partit. Just el que no deuen recomanar els assessors de campanya. Evitar actuar com a robots que repeteixen consignes.\n4. Reconèixer els límits. Reconèixer la complexitat de les coses. Respectar les formes. No perdre el sentit de l'humor.\n"Accedir al govern és sotmetre's a un bany d'humilitat", em deia en Pere un dia, parlant del seu poble. Doncs això. Deixar d'exigir als polítics no sé quina perfecció, immediatesa i eficàcia. Valorar esforços i temptatives, ser conscients de les dificultats d'algunes coses. I ser-ne conscients a base també de la nostra participació real. Avui sembla que es complementin la manca de motivació per participar de la gent amb la manca de ganes d'escoltar d'alguns polítics.\nEn fi. No sé què m'ha agafat. Potser arran de l'interessantíssim llibre de Javier Cercas sobre el 23F que estic llegint. O potser perquè els debats parlamentaris d'aquests dies em posen de mal humor.\nTant de bo el cactus polític arribi a florir com aquest del terrat de casa!\nPublicat per Mercè Solé a 23:06\nOi tant que tens raó.\nDona...posats a demanar no t'has quedat pas curta, eh?\nLes organitzacions poderoses, en aquests cassos, tenen dos camins:\na) ensenyar la porta a qui és tant primmirada, o\nb) donar-li un càrrec superior, que sens dubte li produirà determinades amnèsies. (També el Baix Llobregat n'és ple d'"amnèsics" per una simple(?)poltrona a l'ajuntament de torn).\nTanmateix el cactus fan unes flors precioses, però tenen unes punxes...\n30 de setembre de 2009 a les 13:59\nHome, més val ser ambiciosos en aquest sentit... no et sembla?\nSí que punxa, sí, la política, sobretot si un té poca predisposició a l'amnèsia!\n30 de setembre de 2009 a les 22:08


Creixen els casos atesos a l'hospital per consum elevat d'alcohol | BonDia Diari digital d'Andorra.\nCreixen els casos atesos a l'hospital per consum elevat d'alcohol\nDg., 03/12/2017 - 17:25\nL'hospital Nostra Senyora de Meritxell ha atès entre el 2013 i el primer semestre del 2017 a 1.689 persones per consum d'alcohol, de les quals 1.111 eren homes, i 578 dones. D'entre aquesta xifra hi ha 217 persones que quan se'ls va efectuar el control d'alcoholèmia van superar la taxa de 3 grams per litre en sang. Fins a 168 eren homes i 49, dones. La taxa superior a 3 es defineix com fase anestèsica o d'estupor i coma, en d'altres paraules, hi ha el risc que el pacient entri en coma etílic. En general les persones que van arribar a aquest estat d'embriaguesa se situen a la franja que va dels 35 als 54 anys.\nAixí mateix, fent un cop d'ull a l'evolució de les dades des del 2013, es constata un augment progressiu de la xifra de casos atesos per intoxicació elevada d'alcohol, per sobre d'aquests 3 g/l: 33 el 2013, 41 el 2014, 54 el 2015, 60 el 2016, i 30 durant el primer semestre del 2017. L'evolució és similar si el que s'analitza són els totals de casos atesos. L'any passat van ser 402, la mateixa xifra que el 2015, i una seixantena més que al 2014. Durant el primer semestre del 2017 ja s'ha arribat fins als 222.\nPer sobre el coma etílic hi ha la franja més enllà dels 5 g/l en sang, que s'anomena fase bulbar o de mort i en què la persona pot arribar a patir aturada cardiorespiratòria i fins i tot mort. En aquest punt, l'hospital ha registrat tres casos des del 2013, el darrer l'any passat, d'un home d'entre 35 i 44 anys.\nAnant ara a una anàlisi per franges d'edat, entre el 2013 i el 2015 va augmentar considerablement el nombre de casos de joves que van ser atesos a l'hospital per consum d'alcohol. El 2013, 63 joves d'entre 15 i 24 anys van ser atesos, que van passar a ser 74 el 2014, i fins a 108 el 2015. L'any passat, però, la xifra va baixar fins a 85. Durant els primers sis mesos del 2017 l'hospital ha tractat 35 joves. La projecció, si es mantingués el que ha passat al primer semestre, seria de tancar l'any amb 70 joves atesos.\nDins les edats, sobresurten també els casos de persones per sobre dels 75 anys en estat d'embriaguesa. Aquest any s'han registrat cinc casos, però el 2016 van ser set, i l'any en què més va ser el 2014, amb setze.\nA banda de les franges de 3 i 5 g/l en sang, també es divideixen els casos per la franja per sobre els 2 g/l (hipnòtica o de confusió), per sobre els 0,5 g/l en sang (d'eufòria o excitació) i per sota els 0,5 g/l. En línies generals la franja on hi ha més casos és, en el cas dels homes, la que està per sobre els 2 g/l i, en el cas de les dones, per sobre els 0,5 g/l.\nSegons estableix el Codi Penal, i pel que fa a la conducció sota els afectes de l'alcohol, es procedeix a detenir a les persones que superen una taxa superior a 0,5 g/l de sang en el cas que siguin conductors professionals, i superior a 0,8 g/l per als no professionals. Pel que fa a les sancions, s'apliquen a partir dels 0,2 g/l als conductors professionals, i a partir dels 0,5 g/l a la resta.\nTallers de prevenció contra l’alcohol per a 600 alumnes


Màster en gestió cultural. Graduada en flabiol i tamborí per l'Esmuc.\nRetrat del sistema de gestió de les cobles\nDins l’àmbit de la música tradicional catalana, les cobles ocupen una posició rellevant per la seva transcendència històrica (orígens populars, d’identitat, festius i orals) i per la voluminosa activitat que generen.\nSón una especialització professional que s’acompanya d’una formació i es regeix per mecanismes reguladors. Per això, l’objectiu del meu treball és delimitar els paràmetres del sector per poder determinar i descriure com és el circuit professional de la música tradicional catalana per a cobla, analitzar-lo per detectar-ne les problemàtiques i proposar mesures de millora.\nEls estudis dels instruments tradicionals, com els estudis de música antiga, teoria musical i d’altres, formen una especialitat en sí mateixa. Si ens endinsem concretament en la música tradicional, veurem com es detalla i genera dos “sub-àmbits”: el dels instruments tradicionals en sí (gralla, sac de gemecs, acordió...) i el dels instruments de la cobla (tenora, tible, flabiol...). Una segona dicotomia es produeix al confrontar els orígens populars de transmissió oral amb la nova reglamentació dels estudis: els intèrprets sovint adquireixen les habilitats interpretatives fora del sistema acadèmic estricte, tenen una inserció laboral prematura i no se'ls requereix titulació per exercir. Quin marge sustenta l’equilibri entre l’accessibilitat, la devaluació i la normativa?\nAixí doncs, què comporta ésser intèrpret d’un instrument tradicional? La tradició dels nostres instruments configura part de la seva concepció actual, però fins a quin punt condiciona? La tradició -paraula implícita del nostre àmbit- pren una connotació de conservació i suposa la implantació natural (heretada, acceptada, transmesa i en gran mesura inconscient) d’unes idees estètiques que finalment dibuixen l’oferta musical. Les noves tendències suposen un trencament o variació de les inèrcies del mercat i dels públics i demanen una atenció especial.\nEn un àmbit amb tant pes històric, cultural i polític, és imprescindible constatar quin és el paper que juguen les institucions públiques, així com la resta d’agents. La promoció (o no) de la cultura tradicional, les polítiques culturals que s’hi implementen (conservadores, regeneradores, passives, intervencionistes...), les normatives i les anàlisis, són determinants per auscultar la salut del sector i la seva continuïtat.\nSom com som gràcies al nostre origen\nSegons l’estudi fet per Joaquim Rabaseda, Anna Costal i Jaume Ayats (Sardanes, 2009) la “cerdana” (sardana curta) ja formava part dels balls de moda als segles XVI i XVII. Aquests balls s’iniciaren a les comarques del Bisbat de Girona, del Bisbat de Perpinyà i a l’àrea Pirinenca (estesa fins a Andorra), eren molt diversos (de parella, rotllana...), estaven mal vistos per l’església i s’associaven a la disbauxa. Les formacions musicals que els interpretaven eren obertes (no hi havia ni nombre, ni instruments fixos, ni nom que les identifiqués), encara que era molt freqüent la parella de cornamusa amb flabiol i tamborí (actualment coneguda com a “mitja cobla”) o formacions d’entre un a quatre músics (normalment nissagues familiars que combinaven la pràctica musical amb oficis artesans) i el repertori era farcit de cançons populars i melodies de moda del moment que es transmetien oralment.\nJa al segle XIX, melodies romàntiques extretes de motius bèl·lics i d’òperes d’autors com Rossini i Bellini n’ompliren els compassos, naixé la sardana llarga, el conegut ritme de “dos corxeres i una negra” i l’art de comptar i repartir. Aquesta modernització fou conseqüència del rebuig de la cultura i la ideologia de l’Antic Règim (vinculat al contrapàs), per donar lloc al Nou Règim (sardana) que pretenia un individu independent, valors col·lectius laics i l’oci com a variable autònoma, vertebradora i generadora de nous comportaments socials. El músic era exemple d’home emprenedor, autosuficient i autònom gràcies a la seva capacitat d’esforç i procurat d’una situació liberal (exempt de tasques canòniques).\nDurant la Renaixença (portes del segle XX), la sardana rebutjà la vinculació amb altres gèneres –com l’òpera i la sarsuela–, retornà a les formes clàssiques amb un estil més simfònic (començaren a conviure les sardanes “balladores” amb les de “concert”), se’n fomentà la internacionalització i es mostrà a favor del catalanisme i de la identitat catalana, promovent-la entre totes les capes socials i arreu de Catalunya. Paral·lelament, se’n fixà la forma musical, naixé la cobla com a conjunt instrumental fix d’onze músics, es milloraren les condicions tècniques dels instruments i sorgí la figura del solista.\nActualment, es manté la forma i la instrumentació del segle XX -incloent notòries millores tècniques als instruments-, amb el despertar d’un esperit innovador en nous formats i estils que pretén renovar el gènere. Alguns exemples en serien la Sardanova, la Sardana lliure, les fusions creades amb Roger Mas, Gazpacho i un llarg etcètera.\nQuè hem esbrinat\nCom es pot intuir a partir del context, moltes de les particularitats actuals del sector provenen de la seva pròpia dinàmica històrica; el passat ens explica el present i per complementar-lo hem inclòs experiències directes de músics en actiu, qüestionaris respostos per les cobles, un sistema d’anàlisi inspirat amb el del CONCA (L’Avaluació Estratègica – Model metodològic) on creàvem indicadors generals (àrees de recerca) i dins d’aquests els específics (particularitats de cada àrea) i la utilització de dades provinents de l’Idescat, la Confederació Sardanista i associacions sardanistes. Com és sabut, les estadístiques poden camuflar casos que no s’adapten exactament al perfil majoritari, per això cal jutjar aquests resultats amb cura i flexibilitat.\nSi treballes al món de la cobla, sàpigues que: l’esquelet i les condicions de treball\nActualment les cobles ofereixen una mitjana de 60 actuacions anuals concentrades majoritàriament a les províncies de Barcelona i Girona, i que tenen lloc sobretot durant els períodes estivals (segurament per la vinculació històrica a les festivitats). La tipologia de feines té relació directa amb el nombre d’actuacions: més ocupació equival a més variabilitat de projectes i major participació als aplecs. Les cobles que ofereixen nous formats encara són minoria i es nodreixen de les actuacions convencionals.\nQue les actuacions es concentrin a l’estiu propicia que es realitzin a l’aire lliure, sense haver resolt correctament els aspectes tècnics (l’exemple per excel·lència seria l’escenari al sol, al migdia i en ple estiu) i no acostuma a haver-hi cap document contractual on s’especifiquin les necessitats, fet que evidencia la necessitat d'una regulació, la vulnerabilitat de les parts i la bona voluntat necessària a l’hora d’acordar resolucions (per exemple en cas de cancel·lació per pluja).\nQuè ens diuen les lleis\nAl no existir una legislació específica ni una forma jurídica concreta, les cobles han optat per seguir les mateixes directrius que la resta de col·lectius artístics. Aquest modus dificulta la compatibilitat d’ocupacions (la majoria dels músics compaginen diverses feines), una adaptació favorable i mollejada de la legislació, despeses molt elevades en relació a la facturació, transaccions desprotegides com es comentava anteriorment i dificultats per plasmar quina és la realitat econòmica del sector (la paraula és el segell majoritari de la contractació de les actuacions).\nEl catxet que les cobles reben a canvi de les actuacions representa la principal -i pràcticament única- font d’ingressos directa (una mitjana del 75% de les actuacions realitzades en un any són sense taquilla i en cas d’haver-n’hi, acostuma a beneficiar l’organitzador). Indirectament, cal remarcar que les agrupacions contractants acostumen a rebre subvencions públiques.\nLa xifra del catxet es fixa subjectivament (no existeixen unes condicions aprovades i implementades pel conjunt de cobles). Hi ha unes inèrcies de sector amb mínims i màxims, sustentats -com bona part dels productes generalistes- sobre lleis d’oferta i demanda, el prestigi de cada conjunt -les més cares també són les més sol·licitades-, les despeses en desplaçaments o si figures com el director hi participen directament, entre d’altres. Tot i ser criteris subjectius, la relació de catxets entre les cobles queda organitzada en coherència, amb preus que guarden relació entre sí, el nombre de ballades i/o la tipologia de les actuacions (aplecs, nous formats, ballades...).\nA diferència de la majoria de professions, no es tenen en compte les hores destinades a l’actuació i la facturació anual es determina segons el total de ballades realitzades (que tenen un catxet similar, pel fet d'exercir en zones pràcticament delimitades) i no en relació a la inversió que requereix cada actuació (per exemple assajos extra o més hores de cotxe).\nLa datació del cobrament dels catxets és molt irregular –pot demorar-se més de 3 mesos-, amb l’agreujant que els músics en depenen directament per rebre la seva remuneració -és pràcticament l’única font d’ingressos de la formació- i aquests són molt ajustats (no tenen en compte la inversió prèvia). Per tot, esdevé realment difícil mantenir-se únicament dels ingressos d’una cobla.\nEls catxets i les nòmines poden liquidar-se en metàl·lic, via transferència bancària o amb talons i declaren que els guanys que obtenen es destinen majoritàriament a sufragar despeses de gestió i impostos, apel·lant que és complicat invertir en nous formats que majoritàriament han de subvencionar directament els músics.\nLa possibilitat d’obtenir una titulació superior en interpretació d’instruments tradicionals ajuda a igualar-ne la categoria i millora la consideració vers la resta i la professionalització del sector. La mitjana de 4 músics amb estudis específics per cobla (un 39% dels intèrprets que exerceixen) es manté per igual entre les cobles amb més actuacions i les que en tenen menys, i demostra que la formació encara és una opció voluntària i “innecessària” (no es té en compte a l’hora d’accedir a les formacions, mantenint l’aire popular i successori). No sembla estrany si hi contraposem les condicions laborals ja esmentades (només un 30% del total dels intèrprets enquestats tenen com a única ocupació la cobla); és considera, majoritàriament, una pràctica complementària.\nEls càrrecs que permeten el funcionament de les cobles estan repartits entre els mateixos membres de la formació, el què afavoreix el tracte cap al públic/organitzador (hi contacten directament) i redueix despeses de gestió (queden absorbides internament com en petites empreses familiars). Els càrrecs han variat històricament; per exemple, el de solista, que era el responsable i líder, pràcticament ha desaparegut i podem trobar-hi el de representant, programador o comptable, entre d’altres. Malauradament, només en un 55% dels casos es percep una remuneració per aquestes responsabilitats i, a l’igual que els catxets generals, no està estipulada globalment.\nD’entre els càrrecs, s’observa que n’hi ha de generalitzats (el 100% de les cobles l’incorporen) com el de programador o “repertorista”, el de representant (que en un 95% dels casos és un músic i només en un 5 % és extern a la formació) o el de comptable (amb un 80% de presència interna i un 20% de cobles que el prefereixen extern). L’encarregat d’organitzar els desplaçaments, la comunicació, la direcció musical o el vestuari serien exemples de càrrecs amb menys expansió (no figuren en totes les agrupacions). En relació als nous formats, només un 30% de les cobles disposen d’un equip o persona amb l’objectiu de treballar-hi.\nPercentatge de cobles que disposen d'aquests càrrecs\nRepresentació per part dels propis músics 95\nRepresentació externa 5\nRepartiment de km 60\nEspectacles de nou format 30\nDirecció musical 75\nTot i que el 100% de les cobles enquestades reconeix no haver fet mai cap estudi de públic, coincideixen a l’hora de descriure’l: té una edat compresa entre els 50 i els 80 anys, li apassiona la dansa i el seu ambient, li atrau la cobla i el virtuosisme, en alguns casos es tracta de turistes, manté una relació cordial i amistosa amb els músics, li agrada tenir-hi contacte, es desplaça als indrets on s’organitzen les ballades i acostuma a ser fix i personalitzat. Per altra banda, afirmen trobar-se en dificultats per generar-ne de nou.\nLa cobla ha incorporat les TIC i diverses xarxes socials com facebook (l’utilitzen un 85% de les cobles) o twitter (un 30%) entre d’altres; plataformes especialitzades com la de la Confederació Sardanista (l’utilitzen un 70% de les cobles), les agendes culturals (utilitzades per un 65% de les cobles), a més dels mitjans convencionals per difondre la seva activitat.\nNombre de cobles enquestades que utilitzen els següents mitjans de comunicació\nAgendes culturals 13\nFederació sardanista 22\nEmissores de ràdio 6\nLa visió de les cobles\nD’entre les aportacions de les cobles més significants, es detecta una profunda voluntat de millora del sector, sobretot en relació a les condicions de treball (emplaçaments en bon estat, adequats a la climatologia...) i a les relacions laborals (penalització de les demores de liquidació, una fórmula jurídica específica, convenis i agregació com a sector, millora dels catxets...). Entenen que cal voluntat conjunta per part de tots els agents implicats (cobles, organitzadors, institucions...) i que no és la tendència, que és complicat desviar les inèrcies automàtiques -sobretot davant la possibilitat de guanyar competitivitat individual- i que la manca de regulació no ho afavoreix, però mantenen que és factible dur-ho a terme.\nDesitjo que, tot i la llunyana narrativa, desvieu l’enteniment de la fredor de cada gràfica, cada xifra i cada lletra per extreure’n la veritable figura d’on emana (i que és veritablement): un/a músic -com tu-, un/a treballador/a -com tu- i un/a apassionat/da -com tu- que diàriament ofereixen l’emoció i l’experiència a tothom qui vulgui recollir-la. Us invito a descobrir allò que certament és la cobla -res del que hagi dit aquí- i a llegir l’únic document que la perfila minuciosament: ella mateixa. Una vegada coneguda, entendreu com de petit és aquest article.\n Moviment cultural vuitcentista promotor de la recuperació de la llengua i la literatura catalanes (IEC, 2015). Les corals, els castells i les sardanes, entre d’altres, esdevenen símbols del nou catalanisme, iniciant, així, un procés de folklorització i d’institucionalització de nombroses tradicions i mites catalans.\n Cal tenir en compte que la victòria de la Lliga Regionalista de Catalunya a les eleccions del 1901 s’associà a un moviment catalanista i conservador (volia recuperar i establir factors d’identitat), en oposició al moviment d’esquerra radical de Lerroux, que en el seu discurs vinculava el moviment obrer amb l’anticatalanisme. Per aquest motiu i per primera vegada, la sardana semblava anar en contra del moviment republicà i tornava a adquirir un simbolisme polític, aquesta vegada de “dretes” provocant fins i tot aldarulls.


Converses De Neu de Real Martí, Antoni 978-84-9034-373-9\nTelevisió de Catalunya celebra els trenta anys de Temps de neu amb l'edició d'aquest llibre. Converses tranquil·les, pausades, sense pressa, sense rellotge. Converses de neu, a la... Más información\nDónde encontrar "Converses de neu"\nSinopsis de: "Converses de neu"\nAntoni Real (Barcelona, 1959) és periodista, escriptor i guionista. Fa més de trenta-cinc anys que treballa en premsa, ràdio i televisió. Des de 1986 dirigeix i presenta un dels programes més antics de Televisió de Catalunya, Temps de neu i des de 2002, Temps d?aventura. Els seus reportatges televisius han estat reconeguts amb diferents premis nacionals estatals i internacionals. Ha publicat llibres d?història, turisme i tres novel·les, Sota la neu (Cossetània, 2010), Salnitre (Meteora, 2013) i Pentimento (Meteora, 2018).\nMás títulos de Real Martí, Antoni


La Sagrerina | Treball indigne, patrimoni malmès\n07 maig Treball indigne, patrimoni malmès\nPosted at 06:27h in Divendres us fem 7 centims, Home destacat, Opinió\tby\tCristina Raso\nTravessar a la dècada dels 70 el pont del Treball constituïa un repte arriscat. Especialment si eres menor, ja no diguem si eres una noia, i si, a més, era fosc. La proximitat de les barraques de La Perona, sense ànim d’estigmatitzar el personal que les habitava, convertia aquell reducte en el més perillós de la zona. Si no era estrictament necessari, l’evitàvem. Recordo que alguns companys de l’Esplai que vivien tot just superat aquell viaducte havien d’esperar a què els pares els vinguessin a buscar perquè no gosaven aventurar-se a creuar aquell pas en solitari; en una època, tot sigui dit, en què la canalla no estàvem tan sobreprotegits com ara i, almenys jo, ens podíem moure pel barri amb relativa confiança.\nUn paisatge lamentable\nTravessar als nostres dies aquest pont provisional que els perepunyetes habituals han volgut vestir de dignitat, en un acte de suposat desgreuge amb què més d’un devia quedar-se descansat i pensar que, amb aquesta impagable contribució, ja havia treballat suficientment durant la vida, és un desafiament a la circumspecció. Perquè, més enllà de l’emprenyament que provoca el retard de les obres de l’estació de la vergonya (una autèntica burla, un veritable insult al veïnat), resulta lamentable el paisatge que s’albira des d’aquesta infraestructura. I no em refereixo als munts de terra acumulada, i als horrorosos blocs de ciment que s’acumulen a la zona, que és quelcom assumible en una àrea que es troba en obres. El que resulta realment desagradable és, des d’aquest punt, comprovar com els grafits s’han anat apoderant, crec que en contra del sentiment majoritari, del nostre entorn.\nDes d’aquest pont del Treball la perspectiva és prou àmplia com per comprovar la dimensió del problema. La majoria de parets apareixen impregnades d’aquesta “estètica” importada dels Estats Units, que destaca pels colors estridents i els traços agressius. Hi haurà qui reivindiqui que es tracta de manifestacions artístiques i qui apel·li a la llibertat d’expressió. Però crec que la majoria també convindrà que la majoria d’aquestes mostres (començant per les que, lamentablement, també vesteixen molts dels combois que circulen per les vies i que, a més de posar obstacles als viatgers perquè gaudeixin de les vistes durant el trajecte, també posen en risc la seva integritat en dificultar la visió dels maquinistes) encaixen més en la categoria de gamberrada que no pas en la d’art. Res a veure, per exemple, amb la majoria de creacions que es poden veure en la propera nau Bostik, sense entrar en consideracions de si són més encertades o menys. Pel cap baix, s’hi endevina un cert enginy i una invitació a la reflexió, que és al que hauria d’aspirar qualsevol expressió artística. En canvi, en aquests grafits que apareixen espontàniament només s’hi ensuma un exagerat egocentrisme, una evidència de la immaduresa i, per suposat, un flagrant mal gust. Una manifestació present en creacions menors i que també inunden portals i parets dels nostres edificis i perpetrades per infeliços amants de la provocació, l’ambició dels quals només rau a fixar la seva rúbrica als màxims punts possibles del mapa; i aquí hi juguen un paper fonamental els vagons de tren i Metro, per “escampar” al màxim aquella “marca personal”.\nOperaris que escampen els seus nyaps\nPerò igual d’indigna i d’indignant és l’obra d’un altre tipus de personatges, aquests a sous de grans multinacionals. Es tracta d’aquests instal·ladors de cables, que cada vegada demostren menys cura amb el nostre paisatge urbà i que, amb la seva pràctica matussera, sense cap mínim criteri ètic, sense cap sensibilitat estètica, escampen els seus nyaps pels nostres carrers, sovint ocultant plaques amb els noms dels carrers o senyals de trànsit amb la mateixa anuència municipal que passa amb els mafiosos cartells dels controladors d’obres.\nTot això passa sense que ningú no hi posi remei i, el que és pitjor, sense que ningú no ho denunciï; com si tothom beneís aquests atemptats contra el nostre patrimoni més proper. Perquè, no ens enganyem: tots aquests elements no desitjats que apareixen i s’apoderen del nostre barri, l’estan fent tan malbé com els incívics que no recullen les defecacions dels seus gossos, els qui malmeten el mobiliari públic o els qui llencen la brossa allà on més els escau (a ells).\nJa va sent hora d’exigir a les empreses de telecomunicacions un respecte per al barri. Ja va sent hora d’exigir a aquestes empreses que els seus operaris facin un treball mínimament digne.\nJordi Vilagut, pont del treball


La frenada de Puigdemont sumeix en la decepció els independentistes\nUnes 30.000 persones es van aplegar al passeig de Lluís Companys per seguir la compareixença del president\nDimarts, 10/10/2017 | Actualitzat el 18/10/2017 a les 10:16 CEST\nVa començar com un cine d’estiu i va acabar com un partit de futbol en què l’afició escridassa el seu propi equip. Els congregats alguna cosa s’oloraven a l’arribar al passeig de Lluís Companys de Barcelona. A diferència de la resta de convocatòries liderades per l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) i Òmnium Cultural, no es respirava ni alegria ni determinació, més aviat tensió i desconcert.\nLa cita s’havia oficialitzat a les sis de la tarda, però des del migdia anaven arribant centenars de persones amb estelades sense fer gaire soroll. Quan ja estaven tots reunits, 30.000 persones, segons la Guàrdia Urbana, tampoc van entonar més de tres vegades el seu himne: I, inde, independència. No es va sentir cap altre càntic entre tanta expectació. Només aplaudiments i xiulades, els primers per als diputats sobiranistes, en especial el president de la Generalitat, Carles Puigdemont; els segons, dedicats a la bancada del PP, Ciutadans i el PSC. Poques al·lusions van dirigir als comuns.\nL’atenció se centrava en la pantalla gegant que havien col·locat les entitats sobiranistes al centre del passeig. Retransmetia en directe TV-3 per viure la compareixença del president. Tot estava preparat a les sis en punt però es va truncar quan es va anunciar la pròrroga del discurs.\n«Calma, que això va per llarg», va emfatitzar un dels més esperançats al notar tant desconcert. Alguns es van posar còmodes a la gespa que envolta l’avinguda central, van treure cartes i van començar una partida. Altres ho van aprofitar per proveir-se als colmados del passeig de Sant Joan. Els que no es van moure de l’espai seguien pendents de la retransmissió buscant alguna explicació que justifiqués el retard del ple. Es van desencadenar les especulacions.\nUna hora després del que estava previst, l’entrada de Puigdemont a l’hemicicle va aixecar l’ànim de l’afició, que el va ovacionar a crits de president, president. Però llavors, va tornar la tensió al no veure a la pantalla ni rastre dels diputats de la CUP i sentir com sonava sense parar el timbre del Parlament que els reclamava. Van aguantar la respiració fins que van veure desfilar els anticapitalistes per l’escala de l’hemicicle.\nEl partit va començar amb l’entrada dels àrbitres: els membres de la Mesa del Parlament al complet. La seva presidenta, Carme Forcadell, que també va ser aplaudida, va inaugurar la sessió, el president llavors va ocupar el faristol i es va fer el silenci. El públic es va concentrar llavors a ser tot orelles. Van aplaudir que el desafiament català era un assumpte europeu i que el poble de Catalunya s’havia de mantenir unit. S’aventurava el clímax quan Puigdemont va esmentar que compareixia per explicar els resultats de l’1-O. L’eufòria llavors es va desfermar al retrunyir pels altaveus: «Assumeixo […] el mandat del poble que Cata-lunya es converteixi en un Estat independent en forma de república». Abraçades, petons, salts i crits. Però la pilota es va estavellar al pal.\nL’eufòria es va ensorrar aviat. El president va anunciar que la declaració d’independència se suspenia per entaular el diàleg. Alguns van quedar estupefactes. D’altres van deixar anar al moment una llarga esbroncada. Alguns van arrencar a plorar. Això sí, les cares de tots plegats es van desfigurar. I el moment va deixar una imatge inèdita: un dels assistents va esquinçar la seva estelada i la va llançar a terra per tot seguit trepitjar-la.\nNo van aplaudir més fins al final del discurs; molts ni això. «Hem sigut enganyats, això no és una DUI», va cridar als quatre vents un dels reunits, buscant assentiments entre la multitud. I és que els va costar entendre, i encara més definir, el missatge de Puigdemont. «Això és un sí però no, ¿oi?», es va preguntar un altre en veu alta. També va aparèixer en aquell moment aquell que sempre havia desconfiat dels plans del Govern per culminar el procés: «Ja ho sabíem. ¿Què esperàveu que digués?».\nSense que ningú donés la trobada per desconvocada, els milers d’assistents van iniciar la retirada. Un mar de desil·lusionats se’n van anar en silenci i només van reviure al sentir la líder de l’oposició, Inés Arrimadas, pujar al faristol per replicar el discurs del president. La van escridassar sense desmesura.\nI ho van repetir davant els discursos de Xavier García Albiol i Miquel Iceta els que es van quedar al passeig. Els tractors que havien aparcat als voltants de l’Arc de Triomf per recolzar el president també van iniciar la retirada després del discurs, aclamats pels assistents.\nUn sobtat atac de mal d'altura\nTrempera desescalada a Lluís Companys\nTemes: Declaració unilateral d'independència (DUI) Referèndum a Catalunya Govern Carles Puigdemont Independència de Catalunya ANC Òmnium Cultural Parlament


Dijous amb domini del sol i núvols a última hora del dia - maresme360 - Portal de notícies de la comarca del Maresme\nInicioUncategorisedDijous amb domini del sol i núvols a última hora del dia\nDijous amb domini del sol i núvols a última hora del dia\n22 maig, 2013 Redacció Uncategorised 0\nLa previsió del temps al Maresme per aquest dijous segons el servei meteorològic del Consell Comarcal del Maresme indica que el sol dominarà a tota la comarca tot i que al final de la jornada augmentarà la nuvolositat. Tot i això no s’esperen precipitacions.\nEls vents seran fluixos, de força 2 a 3 i de component sud a sud-est. Mar arrissada amb àrees de marejol a tota la costa del Maresme. Les temperatures es mantindran sense canvis importants, amb màximes que aniran dels 20 als 23 graus i mínimes que oscil·laran entre els 10 i els 14 graus.\nEl Consell Comarcal crea un nou segell de qualitat que reconeix les empreses de serveis\nIniciativa porta al Parlament la derivació de pacients de l’Hospital de Mataró a centres privats


El Pebrasset: Els diabètics deuen vigilar la seua salud bucodental\nEls diabètics deuen vigilar la seua salud bucodental\nEn general la Salud bucal es importantíssima per tota la població, ja que pot produir infermetats com la periodontitis, gingivitis, caries, etc, les quals afecten a una de las parts anatòmiques mes importants en quant a la seua utilització diària. Especialment es important per a un grup de la població que per les seues característiques es mes vulnerable , el diabètics.\nSegons la Societat Espanyola de Periodoncia (SEPA) i la Fundació de la societat Espanyola de Diabetes ,infermetats com la periodontitis poden afectar amb mes graveta a aquest sector de la societat i pot iniciar o augmentar la resistència a la insulina .\nHi ha estudis que demostren que el 85% diabètic entre 35 i 40 anys tenen alguna patologia bucodental, un 59% presenten gingivitis i un 25 % periodontitis.\nDavid Herrera, professor titular de Periodoncia en la Universitat Complutense de Madrid assegura que moltes infermetat periodontals tenen mes incidència i avancen mes ràpidament en els diabètics. També que les inflamacions en les genives repercuteixen negativament en el control i el risc de la diabetes, així com també que les infermetats periodontals estan relacionades amb un pitjor control de glucèmia en sang.\nNanotecnología per a tractar la diabetes.\ncausa de la preclamsia\nPublicado por RosanaTormoCalvo en 9:49\nEtiquetas: bh, curs 2011-2012, diabetes, tormocalvor


Creighton Hotel Cluain Eois Irlanda - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nFermanagh Street, Cluain Eois, Cluain Eois, Irlanda - Veure al mapa\nMés informació sobre Creighton Hotel\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Creighton Hotel és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Cluain Eois. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nCreighton Hotel ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix instal·lacions per a reunions i banquets , habitació familiar, restaurant, premsa, bar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nL'ambient de Creighton Hotel es reflexa en cada habitació. calefacció, servei de despertador, escriptori, telèfon, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com camp de golf (a 3 km), pesca, equitació, jardí. Creighton Hotel és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Cluain Eois.


Martorell – Pàgina 60 – Portal del Montserratí – tot un món per descobrir\nNau#2. Discoteca. DJ Pau Sencillo\nDiscoteca. DJ Pau Sencillo (Microfusa) Entrada: 6 euros (inclou consumició). Programació de la Nau#2 de Ca n’Oliveras Continua llegint Via: Ajuntament Martorell (Agenda)\nCicle Gaudí. ‘Entre dos aguas’\nEls germans Israel i Francisco José Gómez Romero protagonitzen Entre dos aguas, el llargmetratge d’Isaki Lacuesta que barreja el gènere documental amb la ficció i que és la pel·lícula del mes de març del Cicle Gaudí. En aquesta ocasió, s’ha triat una pel·lícula guanyadora de set Premis Gaudí, entre els …\nTaller de cuina infantil a El Círcol\nL’associació de comerciants Fem Vila organitza un taller de cuina infantil. Els nens i nenes aprendran a fer pizza saludable i galetes, i participaran al concurs d’olors. Inscripcions: Teteria Mura (c/ Francesc Santacana, 28), 93 774 23 59. Continua llegint Via: Ajuntament Martorell (Agenda)\nTaller de creació de jocs tradicionals\nTaller de creació de jocs tradicionals Durant aquest taller s’explica una tècnica de creativitat que s’aplica a la creació de jocs de taula. El resultat final són les normes d’un joc nou. Per a canalla a partir de 9 anys Continua llegint Via: Ajuntament Martorell (Agenda)\nEspectacle infantil a El Círcol. ‘Contes del món’ amb Toni Massagué\nToni Massagué presentarà Contes del món, primera activitat relacionada amb el Dia de la Cooperació al Desenvolupament. Continua llegint Via: Ajuntament Martorell (Agenda)\nEls Bombers de la Generalitat i el Banc de Sang i Teixits tornen a organitzar la campanya ‘Els Bombers t’acompanyen a donar sang’. Es desenvolupa durant el mes de març amb l’objectiu d’aconseguir el màxim nombre de donacions. A Martorell es durà a terme, de 16.00 a 21.00h, a la …\nDia Internacional de les Dones. Experiències compartides. ‘Dones amb diversitat funcional i treball’\nDia Internacional de les Dones. Experiències compartides. ‘Dones amb diversitat funcional i treball’. Continua llegint Via: Ajuntament Martorell (Agenda)\nPresentació llibre ‘Vides truncades’ de Mercè Parera\nPresentació del llibre: Vides truncades de Mercè Parera El llibre recull diferents fragments dels dos diaris de guerra dels seus avis: Gabriel Raspall i Culell (1906-1963) i Magí Parera i Parera (1907-1993), uns relats impregnats d’humanitat al bell mig d’un sense sentit. Presenta el llibre: Alfred Mauri Continua llegint Via: …\nDia Internacional de les Dones. Experiències compartides. ‘Com combinem la maternitat i el treball’\nDia Internacional de les Dones. Experiències compartides. ‘Com combinem la maternitat i el treball’. Continua llegint Via: Ajuntament Martorell (Agenda)


El paper del farmacèutic, protagonista als mitjans del mes d'abril - Blog COFBBlog COFB\nEstàs aquí: Inici > Destacats > El paper del farmacèutic, protagonista als mitjans del mes d’abril\nLa farmàcia ha estat notícia reiterades vegades aquest passat mes, i t’expliquem el perquè:\nTVE, La Vanguardia i TV3, entre els mitjans que s’han fet ressò de la nostra denúncia dels retards en el pagament\nEl passat dia 5, com cada mes, vam tornar a denunciar el retard en el pagament, una xifra que aleshores ascendia als 340 milions d’euros, corresponents a les factures de desembre, gener i febrer. Es van fer ressò d’aquesta situació tant la premsa especialitzada, com El Global (també amb l’editorial “Siempre el vaso medio lleno“, que destacava “la capacitat dels representants dels farmacèutics de capejar el temporal com han pogut (…) Tot perquè el problema afecti el menys possible als farmacèutics”), Correo Farmacéutico, imFarmacias, Redacción Médica, Farmaventas i El Farmacéutico; així com la premsa generalista, com ara Europa Press, Aldia, Acn, La Vanguardia, Vilaweb, Abc, elEconomista, Teinteresa, La Rioja, Crónica Global, Ara, Empordà, Regió 7 i Las Provincias; algunes televisions, com ara TVE, que va entrevistar el president del COFB, Jordi de Dalmases, al programa “El debat de La 1” (del minut 52’22” al 57’49”); i algunes emissores, com La Xarxa, que també va entrevistar el president (del minut 14’01” al 15’06”).\nEn aquest context, Francesc Pla, vicepresident del Col·legi, va escriure a La Vanguardia “Els cansats”, un article que reflecteix la situació en la qual es troben els farmacèutics.\nD’altra banda, la farmàcia va tornar a estar present al programa de TV3 “Polònia”. A aquest enllaç podreu veure que a partir del minut 2’20’’ es fa referència al deute que acumula la Generalitat amb les farmàcies catalanes.\nFinalment vam cobrar la factura de desembre, tal com van recollir Correo Farmacéutico, El Global i imFarmacias, i més tard, el 30 d’abril, vam cobrar la de gener, tal com es van fer ressò alguns mitjans com El Global i imFarmacias.\nLa importància de la farmàcia assistencial\n“La diferència entre detectar precoçment un càncer de còlon, una infecció per VIH o un risc cardiovascular alt, i no fer-ho pot ser abismal. Abismal per al pacient, per a la família i per al sistema sanitari”. Així començava el president del Col·legi, Jordi de Dalmases, la tribuna publicada aquest mes a Correo Farmacéutico, on destacava La diferència que hi ha entre comptar amb una farmàcia assistencial i no fer-ho. Una diferència que també ha quedat palesa en les intervencions que els diferents vocals del COFB han fet als mitjans aquest darrer mes per explicar els projectes que la farmàcia catalana està duent a terme actualment. En són un exemple les declaracions de Pilar Gascón, secretària del CCFC, sobre el programa de seguiment a pacients crònics (PCAF) a Correo Farmacéutico, i les de Montserrat Gironès, vocal d’Ortopèdia del COFB, sobre el projecte Radars a Diariofarma.\nTambé han estat notícia els programes de Barcelona, ciutat cardioprotegida (a El Global), el de detecció de càncer de còlon, que s’ha estès a La Garrotxa, al Ripollès i a Osona (El Punt Avui i Correo Farmacéutico), i el del test de VIH a les farmàcies catalanes, motiu pel qual Mataró Ràdio va entrevistar a Rafael Guayta, director de projectes i recerca del CCFC, al programa “I tu…com estàs de salut”? (a partir del minut 34’24″).\nD’altra banda, els mitjans segueixen recorrent al COFB per informar dels temes d’actualitat, com l’ús excessiu d’ansiolítics o la prescripció de medicaments per Internet. En són un exemple les declaracions de Mercè Barau, vocal d’Atenció Farmacèutica, al diari Ara, i les del responsable de la Comissió de Deontologia del Col·legi, Xavier Prat, a Correo Farmacéutico.\nValoració d’Infarma Barcelona 2015\nEls mitjans han coincidit a afirmar que l’edició d’enguany d’Infarma ha estat tot un èxit. Així es reflecteix a l’editorial “De todo, como en botica”, que El Global va publicar a principis de mes i que fa menció a la valoració que el president del COFB, Jordi de Dalmases, va fer sobre el Congrés; a El Farmacéutico, i a imFarmacias.\nÁgora Sanitaria: més formació, més informació\nÁgora Sanitaria, el portal de formació online creat pels col·legis farmacèutics de Madrid i Barcelona, treballa per optimitzar el coneixement dels farmacèutics i per oferir-los les eines necessàries que els permetin donar a la població un servei de qualitat. Prova d’això és l’enquesta sobre al·lèrgia respiratòria que va dur a terme Ágora Sanitaria amb la col·laboració de Stallergenes, tal com van publicar alguns mitjans com Telecinco, ComSalud, Te interesa, El Economista, El Dia, Dfarmacia, Farmanatur, imFarmacias i Infosalus, que van recollir declaracions de la cap del departament de Formació i desenvolupament professional del COFB, Cristina Rodríguez.\nD’altra banda, Ágora Sanitaria també ha estat notícia per impartir nous cursos per a l’atenció de símptomes menors; Rendiment cognitiu: recomanació basada en l’evidència, Fitoteràpia en les molèsties digestives, Recomanació farmacèutica en l’insomni, i CONFIA: consell i indicació en el desànim. Se’n van fer ressò algunes publicacions com El Global, Acta Sanitaria, Farmaventas i imFarmacias.\nAquest mes s’ha aconseguit el milió d’euros que es necessitava per construir el nou Hospital de Dia de Sant Joan de Déu. Les farmàcies catalanes van ajudar a reunir una part d’aquests diners a través de la campanya L’Arbre dels petits valents, tal com recullen l’Ara, BTV i La Vanguardia.\nÁgora Sanitaria Atenció farmacèutica Formació Impagaments Infarma Mitjans Oficina de farmàcia Salut pública


El govern de l'Índia anuncia el disseny de l'ordinador portàtil més barat del món\nEl mateix govern indi ho ha anunciat, a través del seu ministre de Desenvolupament de Recursos Humans de l'Índia, Kapil Sibal: l'ordinador portàtil més barat del món, amb els costos menors possibles fins ara, podria ser una realitat molt aviat. Un estudiant n'ha fet el disseny i el resultat podria ser l'ordinador més barat del món, segons l'orgullosa declaració del polític.\n23/07/2010 - 12.50 Actualitzat 23/07/2010 - 13.29\nPer això ja s'han començat negociacions, des del mateix Ministeri, per aconseguir una producció amb fabricants d'arreu del món. L'ordinador funciona amb el sistema lliure Linux i el seu cost actual, tot inclòs, és de prop de 28 euros, però el ministre Kapil Sibal s'ha mostrat optimista i ha dit que d'aquí a poc temps s'hauria de reduir el seu cost fins als 15 euros i més endavant per sota dels deu.\nAmb aquesta vocació, esperen introduir-lo a les institucions d'educació superior a partir del 2011. El desenvolupament s'ha fet amb una col·laboració dels dos principals instituts d'investigació de l'Índia.


ADERNATS INICIA L’EXPORTACIÓ AL PERÚ\nPRESTIGIOSOS PRESCRIPTORS I SOMMELIERS PERUANS ESCULLEN EL CAVA ADERNATS PER ALS SEUS RESTAURANTS I VINOTEQUES\nAdernats consolida l’exportació amb l’entrada de cava al Perú. Prestigiosos prescriptors i sommeliers peruans escullen la marca de Nulles per representar el cava als seus establiments.\nEn una cata realitzada a la seu de Lamartrade, a Lima, els sommeliers han conegut les particularitats d’Adernats i la seva elaboració al celler modernista. Tots han coincidit en destacar la qualitat dels caves que han tastat, una representació enviada tant de la gama reserva com gran reserva, així com l’exclusiu XC, un cava Brut Nature gran reserva amb 5 anys d’envelliment. Un dels establiments destacats on es podrà trobar el cava serà a la luxosa cadena hotelera Casa Andina.\nSorpresos per la qualitat del producte i la singularitat de la regió on s’elaboren, els prestigiosos prescriptors han manifestat la seva intenció de visitar el celler modernista i les vinyes de Nulles en la seva pròxima visita a Catalunya.\nAlguns dels prescriptors més prestigiosos presents en el tast i que ja han fet comandes de cava Adernats són els següents: Soledad Marroquín, escriptora i sommelier, és coautora de “Dos mujeres, cientos de vinos”, guia mundial de vins. Jose Bracamonte, sommelier i cantautor, guanyador del 2009 i 2010 del SUMMUM al segon millor sommelier de Perú. Marco Carollo, sommelier de Vinos y licors Wong s’ha forjat al vell món del vi entre els millors restaurants i enòlegs.\nDesprés d’aquesta bona notícia, la direcció d’Adernats espera seguir expandint les seves exportacions que ja són presents en tres contients. El món del vi cada dia valora més la singularitat i qualitat dels productes locals com Adernats.


Celebres la teva comunió, aniversari, naixement o festa personalitzada?\nAixí t’ajudem amb la teva festa:\nHo montem tot i així no et preocupes\nPersonalitzam l’ espectacle o l’animació per el/la protagonista\nAdaptam el contacontes o animació a l’ edat que ens demaneu\nT’assessorem gratis per escollir adequadament l’espectacle o animació segons el que desitgis\nPots escollir en l’idioma que prefereixis: castellà, català/mallorquí, anglès (en anglès només disponible per Monster Show)\nPodeu escollir un dels nostres contacontes o espectacles d’animació:\n1. Contacontes amb titelles tipus “Barrio Sésamo”. Tots el nostres espectacles de contacontes inclouen:\nDinàmiques e interacció\nViu una experiència memorable, sorprenent i divertida. Amb música pròpia, cançons en directe, dinàmiques amb el públic, balls, màgia, jocs, llums i titelles de creació pròpia.\nUn espai allunyat de les tasques i l’estrès.\nDurant l’espectacle juguen, comparteixen, canten, ballen, interactuen, riuen … Les rialles fan desaparèixer la ràbia, la tensió, l’ansietat i redueix l’estrès. Les rialles compartides creen i enforteixen un vincle amorós i saludable.\nAls nostres espectacles amb titelles els infants són protagonistes. S’impliquen, senten i resolen el que succeeix en la història.\nNo només els feim saber que ens importen sinó que els feim sentir que són estimats. En definitiva, els atenem i fem que gaudeixin. Això és crucial per a reduir el sentiment de solitud, tenir confiança, empatitzar amb els altres i ésser feliços.\nPer més informació visita: Contacontes i Espectacles\nTenim varietat de contes i cada temporada renovam la nostra oferta. Pots consultar la nostre oferta de contacontes aqui:\nOFERTA DE CONTACONTES\n2. Espectacles d’animació per fer la teva festa més especial:\nMonster Show. Ideal per a comunions, verbenes i festes especials. Gaudeixes d’ un show amb balls i coreografies, animació, màgia espectacular, jocs, i molta diversió i rialles! A mès una cabina de DJ que és un monstre de 2 metres. I mentres sonen les millors músiques! Tota una experiència memorable per a passar-ho bé! Què inclou Monster Show:\nEls Titelles i cançons de Conte Contat\nEfectes especials: Bombolles, Fum, Llums, Confetti…\n2 animadors i DJ\nAvís importat: No incloem cançons sexistes o violentes.\nDisponible versió infants o adults.\nMés info: MONSTER SHOW\nMini-disco. Ideal per després del contacontes. Gaudeix de la millor selecció musical de Conte Contat, amb llums, dj i molta marxa. Importat: No incloem cançons sexistes o violentes.\nSelecció de cançons ideals per festes amb infants (no sexistes o violentes)\nPhotocall Personalitzat. Increible photocall fins a 3 metres amb música i llums. A més els titelles del conte, divertits complements, globus, vestuari, cartells, perruques… Amb la temàtica que desitgis.\nI si necessites ajuda amb la organizatció o decoració de la teva festa n’ Aida t’ajudarà amb el que desitgis.\nTambé pots contactar amb nosaltres cridant-nos per telèfon o per Whatsapp.


Els GA i la ciència dels materials « ConstruCloud\nTags: cálculo, Investigación, Software\nEls GA i la ciència dels materials\nEl mètode científic es basa en l’experimentació per confirmar o refutar les teories, i com que la ciència dels materials és una ciència, tal com diu el seu nom, s’utlitzen constantment assaigs de laboratori per establir les lleis de comportament d’un material. En el món dels materials de contrucció aquestes lleis constitutives estan consolidades des de décades, sobretot pels materials habituals, en canvi, en alguns materials més novedosos encara s’està investigant. Aquest és el cas del formigó reforçat amb fibres (FRF).\nAplicant un Algoritme Genètic (GA) per tal de depurar els resultats de laboratori s’obté una llei constitutiva “creada” per l’algoritme que s’adapta a la informació que se l’hi ha introduït. Aquí presento alguns resultats, semblen molt caòtics, però es corresponen totalment amb els assaigs dels que s’ha partit. A mesura que s’afegeixin més dades d’entrada, l’algoritme anirà reduïnt el “soroll” degut a la variabilitat de cada assaig.\nTambé s’observa en la figura com convergeixen els errors (punts negres) i com s’agrupen els resultats de cada variable a mesura que va convergint la solució (punts verds i taronges del fons). Realment que visualment plasmat la evolució de la solució al llarg de les 50 generacions calculades. Qui diu que la inginyeria són només números?


The Daily Avalanche: d’octubre 2017\nSi avui és dissabte, toca apunt de metros. Si avui és dissabte, calculo que serem a Torí, ciutat que volia visitar d’ençà que la Marta Voladora em regalà el «Voyage autour de ma chambre» de Xavier de Maistre.\nBé, el metro de Torí no amaga cap misteri. Va ser inaugurat l’any 2006 amb motiu dels seus Jocs Olímpics d’Hivern (algú se’n recordava que hi havien hagut Jocs aquí?) i es regeix per un sistema de conducció automàtica similar al de ciutats franceses com Lille, Rennes o París.\nEn l’actualitat compta amb 13,2 quilòmetres de vies i 21 estacions; com que totes elles estan disposades sobre una sola línia, la veritat és que el disseny del seu traçat no suposa cap problema: la dibuixen sobre el mapa de la ciutat, tal qual, i es queden tan frescos! Sent Torí una de les capitals del "design" italià, caldria exigir-los una mica més. Trobo. Modestament.\nEl fenomen que s’ha anomenat «Segona Edat Daurada de la Televisió» parteix d’un substanciós grapat de sèries excel·lents; però no hauríem d’oblidar que el que abunda més és la mediocritat o el producte de fàcil comercialitat. D’entrada d’«Els Medici: senyors de Florència», luxosa producció italo-britànica de la RAI, caldria esperar una pàtina de qualitat prestigiosa, una mica de didàctica històrica i (per què no?) una certa dosi d’espectacularitat. Desafortunadament, i malgrat el ganxo comercial de Dustin Hoffman com a Giovanni de Medici (en un paper que no deixa de ser un «cameo» allargassat), la sèrie els hi ha quedat molt justeta.\nPertany al gènere de ficció històrica, amb tot l’accent posat a la paraula «ficció». De fet, un rètol final ja adverteix que la majoria dels personatges que apareixen a la pantalla van existir realment, però no així les coses que els hi fan fer. Segurament explicar la vida dels membres de la famosa família de banquers florentins d’una forma pròxima a la veritat històrica hauria resultat molt avorrit; així que tot es converteix en matèria de fulletó barat. A «Els Medici» gairebé ningú no mor al seu llit de vellesa o malaltia, sinó que són víctimes de verí, llança o punyal (o de falsejament de la realitat). Precisament la mort de Giovanni de Medici per ingestió de raïm enverinat (mètode inspirat per l’emperador August) constitueix el punt d’arrencada de la trama i la recerca del culpable formarà l’espinada de tota la sèrie. Que el Giovanni de Medici històric morís per causes molt menys melodramàtiques no treu ni un minut de son als guionistes.\nSi amb la història fan el que volen, amb les localitzacions tampoc es queden curts. A l’església de San Lorenzo de Florència hi pinten una cúpula que no es va construir fins un segle i mig més tard, mentre que a les escenes venecianes s’hi veu la barroca Santa Maria della Salute que trigaria uns dos cents anys a fer-se realitat. Tampoc entenc la insistència de presentar el perfil de Florència encimbellat a la carena, com si de Siena es tractés, quan tot avi turista sap que la capital de la Toscana se situa a una vall, la de l’Arno.\nSi em féssiu salvar alguna cosa d’aquest melodrama banal, m’ho posaríeu difícil. Les simulacions per ordinador d’una Florència renaixentista tiren a barates, cúpula de Bruneleschi inclosa. Les cançons pop dels crèdits inicials i finals són una atrocitat. I dels actors i actrius (un poti-poti d’anglos i italians) poc de bo se’n pot dir. Apart de Hoffman, que aporta experiència a un no res de paper, només Brian Cox pertany a la «major league». Richard Madden, el protagonista oficial, deu tota la seva celebritat a haver interpretat Robb Stark a «Joc de Trons». Aquí està atractivament oblidable; encara que no deixa de ser curiós que el seu sogre a la ficció italiana sigui David Bradley, el mateix actor que com Walder Frey presidí les Noces Roges.\n«Els Medici: senyors de Florència» aconsellable només a qui tingui vuit hores a perdre sense cap excusa decent a la vista.\n«Handia», que es podria traduir més o menys com «El gegant», és una d’aquelles delicades joies que de tant en tant ens regala la cinematografia basca, a partir de motius ben arrelats a la terra d’origen, però també molt universals. Dirigida per Jon Garaño i Aitor Arregi, amb un guió on també hi intervé Jose Maria Goenaga, dos d’ells presents a la sensible «Loreak», «Handia» narra uns fets reals succeïts a un poble de Guipúscoa a mitjans del segle XIX. Gira entorn del personatge de Migel Joakin Eleizegi (Eneko Sagardoy), anomenat «el gegant d’Atzo» per la seva descomunal alçada, i del seu germà Martín (Ramon Agirre), veterà esguerrat a la primera guerra carlista, embarcats tots dos en el món de l’espectacle dels monstres de fira per pobles i ciutats d’Europa.\nEl film evita els convencionalismes habituals del «biopic» històric i apunta més aviat als gèneres del conte de fades o a la paràbola al·legòrica de fructíferes interpretacions. Es pot llegir, entre moltes altres coses, dues visions oposades de l’existència (el que s’adapta al canvi i el que adopta l’immobilisme resistent, exemplificats per les faccions de la Carlinada), la condemna a la deshumanització de tot allò que surt de la norma, la realitat cruel de la societat de l’espectacle o, fins i tot, una representació d’España que pretén ser una de sola, però que no reconeix els elements de la seva composició.\nCom sol ser norma en el cinema basc, el guió és concís en paraules, però profund en intencions. Potser als actors no se’ls hi dona gaire oportunitat de lluïment; però la factura tècnica (fotografia, banda sonora o disseny de producció) excel·leix. Es nota que el pressupost no fou generós, però encara així, les diverses localitzacions urbanes (a Madrid, Lisboa, Bordeus o Londres) no desmereixen gota.\nPotser «Handia» peca de morositat i d’una certa fredor expositiva, però l’embolcall és impecable i conté alguns grans moments de cinema. Un d’ells de comicitat incòmoda, quan el gegant titular s’entrevista amb la reina Isabel I; un altre, d’estranya poesia, quan alguns colossos del continent fan un aplec entorn d’una mena de Stonehenge. És inevitable pensar en el «Freaks» de Todd Browning i en «L’home elefant» de David Lynch, però no de manera derivativa, sinó com una virtut que eleva aquest film molt per damunt del que passen a les sales. Recomano que l’aneu a veure.\nEn cinc anys la xarxa ha crescut notablement: 67 quilòmetres de via més i 53 estacions més. El mapa inclou línies projectades encara per inaugurar, sense que n’afecti la claredat. M’agrada el predomini de les diagonals a la zona central.\nUn logo del servei, que apareix com a imatge de fons, i que es pot llegir com un mapa estilitzat de l’illa, però també com una «S» estilitzada.\nCas potser únic al món de línies que s’identifiquen per dues xifres (per exemple, la vermella és la 4/5), el que permet precisar el destí dels convois.\nCinc curioses configuracions en forma de matamosques en les línies del metro lleuger (color gris).\nUn admirador de la novel·la realista del XIX, com jo, ja feia tard a llegir una de les seves obres mestres indiscutibles, com és «Els Maia» del portuguès José Maria Eça de Queiroz. Disposo d’una versió una mica antiga (1985) del Círculo de Lectores amb pròleg de Don Joaquín Calvo-Sotelo (de la Real Academia Española), o sigui que tot es manté en un to respectable i arnat. El meu exemplar pertany a la xarxa de biblioteques universitàries i per tant està convenientment vandalitzat. No deixa de sorprendre’m que els usuaris d’un servei tan admirable puguin ser tan desagraïts i cafres.\nJa d’entrada em pregunto com es molesten a subratllar locucions i frases (perfectament anodines, vistes des de l’exterior), com si el volum estigués eternament a la seva disposició. Aquests bàrbars del llapis (afortunadament els de la tinta indeleble són minoria) creuen posseir la veritat amb una barra estratosfèrica, o almenys això demostren amb la seguretat dels seus comentaris.\nEl brètol comentarista de companyia que m’ha tocat és digne d’estudi. I no cal que em cregueu, limiteu-vos a creure les seves anotacions al marge. D’acord que encerta algunes errades tipogràfiques (com «Albrilada» per «Abrilada»), però quan es fica amb les semàntiques ja no mereix ni oblit ni perdó. Així pensa que «desconocido» ha d’esdevenir «desconsolado» o que «enervaban» s’ha de substituir per «ablandaban»; que Jacob s’ha d’escurçar a Job i que a la frase «Se decía sobrino de los príncipes de Siria», el topònim en realitat volia dir Soria.\nNo he acabat encara. El comentarista anònim pensa que «idiosincrasia» equival a «temperamento», o que «temido» val per «tozudo», que «maneras prácticas» ha de ser «maneras patricias» i que «escoltada» s’ha de llegir «escotada». Cap a la pàgina seixanta calla; no sé si es va cansar de llegir o es va cansar de corregir Eça i el traductor. Una prova més en definitiva que ser aficionat a la lectura no eleva necessàriament la teva estatura moral.\nDe tant en tant sento la sobtada recança de no haver dedicat prou temps a la lectura de literatura fantàstica; per això vaig ullar amb interès el canon de literatura fantàstica (britànica) del segle XXI que en Josep Sala i Cullell va publicar fa poc al seu blog. Com que m’havia impressionat força «La ciutat i la ciutat» de China Miéville, no em va costar gaire decidir-me per una altra obra seva que Sala i Cullell cita, «La estación de la calle Perdido» (2000), segona novel·la de l’autor, publicada quan tenia 28 anys, i iniciadora de l’anomenada trilogia de Bas-Lag.\nTota l’acció del llibre té lloc a la metròpoli de Nova Crobuzon, una invenció entre «steampunk» i victoriana, amb molta boira, molta brutícia i encara més misèria. Fa pensar una mica en l’Ankh-Morpork de Discworld, però sense gota de l’humor de Pratchett; i les races que l’habiten no pertanyen al canon fantàstic tradicional sinó que sorgeixen de la imaginació febrosa de Miéville. Així hi trobareu els garuda, homes-ocell del desert de Cymek, els khepri, barreja d’humans i insectes, els cactus mòbils, o els vodyanoys, capaços d’esculpir l’aigua.\nEn quant a l’argument —on s’hi veuen involucrats el científic Isaac Dan der Grimnebulin i la seva amant Lin, escultora khepri—, comença com l’execució privada de dos encàrrecs paral·lels, l’un de científic, l’altre artístic; però acaba derivant en una empresa col·lectiva destinada a anorrear unes arnes psicodèliques i letals que literalment estan monopolitzant els malsons de Nova Crobuzon. Tota aquesta trama, que es podria explicar de forma bastant directa, ocupa gairebé 600 pàgines de florida prosa amb una profusió de detalls que només es pot imputar a l’ímpetu juvenil del novel·lista.\nAixí, Miéville descriu amb cura cadascun dels barris de Nova Crobuzon (un minuciós mapa de la ciutat es troba a les primeres pàgines), els seus carrers, els seus edificis i els seus habitants; però sembla confondre l’acumulació d’informació amb la creació d’un univers palpable. Entre aquesta prolixitat explicativa i un estil recarregat, on sembla que cada substantiu ha d’anar acompanyat d’un adjectiu, la lectura resulta sempre molt feixuga.\nNo negaré que «La estación de la calle Perdido» presenta en societat un autor d’imaginació desbordant, amb un nivell WTF digne d’atenció, tot i que la seva inventiva no sempre estigui al servei de l’obra i de vegades signifiqui únicament una digressió passatgera. Alguns paràgrafs de prosa pseudo-científica són tediosos sense pal·liatius; mentre que les escenes de sexe entre espècies indueixen més a perplexitat fisiològica que a comunicació entre éssers racionals i sensibles. A Miéville li agraden la misèria i la decrepitud, els cossos deformats, les vides viscudes a les costures de la frontera, els humors que el cos supura: la sang, els mocs, el pus i la putrefacció. Pot arribar a ser un escriptor contínuament incòmode. El text següent (sobre el particular èxtasi sexual d’una particular raça d’arnes) pot servir de test sobre la vostra capacitat d’aguant a l’autor.\nLas polillas flirteaban con un gemebundo y lascivo ballet aéreo. Se tocaban los tentáculos y los miembros, desplegaban nuevas partes nunca vistas antes. Las tres menos dañadas arrastraban a su hermana, la víctima de la Tejedora, por las corrientes de humo y aire. Poco a poco, esta polilla dejó de gazmiar y lamerse las heridas con la lengua trémula, y comenzó a tocar a sus compañeras. La carga erótica era infecciosa.\nAquel cortejo polimorfo a cuatro bandas era tenso y competitivo. Roces, toques, excitaciones. Cada polilla por turno ascendía hacia la Luna, perdida en la lujuria. Entonces rompía el sello de una glándula oculta bajo la cola y exudaba una nube de almizcle empàtico.\nPerdoneu els prejudicis, però crec que la literatura fantàstica a Espanya ha estat deficientment servida per editorials volenteroses adreçades a un públic de fans acrítics, editorials que oferien un producte danyat i no arribaven a més. Editorials com «La factoria de ideas», capaces d’espatllar de la pitjor manera possible, un disseny de coberta (encara) salvable. Capaces d’editar un llibre que té dues primeres parts i dues cinquenes parts, encara que siguin diferents (i no de manera voluntària).\nAra Ediciones B ha reprès la novel·la, ha reimaginat una coberta més elegant; però ha mantingut la traducció molt deficient de Carlos Lacasa Martín i Manuel Mata Álvarez-Santullano. Ja no em convencen amb el seu ús de paraules tan poc usuals en castellà com «acerarse», «gazmiar», «mollizna» i «cercha»; però no els hi perdono que s’inventin coses com «santimoniosos», «conundrum» o «pelo gengibre». Si cal reivindicar Miéville no serà a partir d’aquí. Llegiu en canvi, feu-me el favor, «La ciutat i la ciutat».\nEl xilè Sebastián Lelio, que ja ens havia ofert a «Gloria» un retrat profund d’una dona en plena crisi de maduresa (i ens descobria de passada la notable actriu Paulina García), descriu a «Una mujer fantástica» una figura femenina completament diferent, però igualment absorbent.\nA Marina Vidal se li mor el company pràcticament als braços al final d’una nit de celebració. A partir d’aquí s’haurà d’enfrontar a tota mena de problemes; no tant perquè el seu amant tingui ex-esposa i fills, sinó perquè Marina és una dona transsexual. El film ens detalla el calvari que la noia ha de passar pel seu senzill desig d’acomiadar-se per darrera vegada de la seva parella. Les reaccions dels que l’envolten —la família pròpia i la del finat, els metges, la policia, els companys de treball—, fluctuen entre la solidaritat (les menys de les vegades) i un reguitzell d’actituds negatives que passen pel prejudici, el paternalisme, el menyspreu, l’insult i la violència física a l’últim extrem. Desconec la realitat social xilena, però el que aquí es retrata no resultaria fora de lloc en una Espanya que es pensa més progressista del que ho és en realitat.\nAfortunadament el personatge de Marina, malgrat la humiliació perpètua, es nega a aparèixer com a víctima i aquesta fortitud és un dels fars que il·luminen la pel·lícula. Tot i que «Una mujer fantástica» està fent un molt bon paper a festivals i guardons diversos, no crec que sigui una pel·lícula rodona. Les fantasmagòriques aparicions del difunt són un recurs molt pobre per visualitzar l’absència que rau al cor de Marina. Hi ha també tota una falsa pista sobre un passatge d’avió a Iguazú, que provoca una llarga i sobrera digressió en una sauna finlandesa. I la banda sonora de flauta i violins lleument desballestats de Matthew Herbert sona bé en els títols de crèdit, però l’acabes avorrint deu minuts més tard.\nL’element que eleva «Una mujer fantástica» per damunt de la correcció és la dona que interpreta la protagonista. Daniela Vega, actriu i cantant clàssica, ofereix una veracitat enorme des de la seva condició transsexual. Aquí no hi ha el «tour de force» fraudulent i amb vistes a l’Oscar d’un Jared Letto o un Jeffrey Tambor, sinó pura vivència. Vega, bella, ambigua, vulnerable i forta al mateix temps, modula bé els seus sentiments i fa fàcil fer-l’hi costat. Tant de bo aquest sigui l’inici d’una fructífera carrera.\nLa xarxa de San Francisco és pràcticament la mateixa que el 2009; però si allà es mostrava el traçat geogràfic de la ruta, ara s'opta per una versió més geomètrica. Ja posats, podrien haver intentat que els angles seguissin l'estàndard londinenc dels 45º; així la línia groga no semblaria tan matussera.\nLa insistència de dibuixar la xarxa sobre el perfil real de la costa, provoca atapeïments antiestètics d'estacions, especialment a la zona centre. I per molts colorets que hi posin, no ens enganyaran: si hi ha cinc punts terminals, amb tres línies passaven.\n«La llamada» és una peça de teatre musical de petit format escrita per la parella formada per Javier Calvo i Javier Ambrossi. Va ser estrenada l’any 2013 i s’ha estat representant ininterrompudament a Madrid fins al moment present. Amb tal èxit no és d’estranyar que aparegui ara una versió cinematogràfica d’igual títol, dirigida pels seus autors i interpretada per les actrius (i l’actor) que durant moltes setmanes van defensar-la a l’escenari.\nL’argument: dues amigues adolescents —Macarena García en el paper de María Casado i la barcelonina Anna Castillo com Susana Romero— fa anys que freqüenten el campament catòlic, estiuenc, i segovià de «La Brújula». Malgrat la intenció d’algunes monges de tallar-les-hi les ales, elles s’escapen de nit per assistir a shows d’electro-latino on abunda el sexe, la droga i el reggaeton. Quan a Maria se li aparegui Déu —un exquisit Richard Collins-Moore, que entona a la perfecció els èxits de Whitney Houston—, s’establirà un problema de consciència que afectarà totes les implicades.\n«La llamada» era una estranya forma de vida teatral i també és una «rara avis» ara al cinema. Pertany a la no tan breu tradició espanyola de representar les monges de manera entre entranyable i simpàtica, però amb un component també de sensibilitat «queer» que s’emparenta amb «Entre tinieblas» de Pedro Almodóvar. «La llamada» és a més un musical molt peculiar on als estils ja citats s'afegeixen un parell de cançons originals de Leiva amb resultats senzills però eficients.\nEl pas al cinema d’una peça de només cinc personatges s’ha efectuat ampliant els escenaris de l’acció i afegint mitja dotzena de nous papers breus que enriqueixen la trama sense entorpir-la. Però el veritable tresor del film són les seves quatre protagonistes, que com ja he dit tenen els seus personatges molt apamats. Les promeses ja consolidades de Macarena Garcia i Anna Castillo aporten veracitat adolescent malgrat que sobrepassin l’edat de les noies catequitzades. Belén Cuesta encara fa gràcia amb l’habitual paper d’andalusa ingènua; però hauria de començar a pensar en un canvi de registre si no vol fatigar-nos. La meva favorita però és la veterana Gracia Olayo, que converteix el rol potencialment antipàtic de la monja resoluda i controladora en una de les presències més entranyables.\n«La llamada» potser no serà de gust de tots els públics; però, si t’està bé que Déu tingui una mica de ploma i s’expressi a través de les cançons de Whitney Houston, ja tindràs mig cel guanyat.\nPotser la cinta «Blade Runner», que l’any 1982 va dirigir Ridley Scott, era una de les obres mestres de la història del cinema que menys requerien una seqüela; però el Hollywood actual —mancat d’idees i amb tendència a extorsionar la memòria afectiva dels consumidors— ha preparat (trenta-cinc anys més tard) una continuació no sol·licitada, amb credencials però més que respectables: «Blade Runner 2049».\nEl director Denis Villeneuve, responsable de peces tan valuoses com «Incendies», «Sicario» o «Arrival», semblava una opció més excitant que no pas un Ridley Scott actualment en hores baixes. Hampton Fancher, el guionista original, repetia (ara amb la col·laboració de Michael Green), com també retornava Harrison Ford en el paper de Rick Deckard. Nous actors, sovint de prestigi, s’incorporaven al repartiment multiracial al costat d’alguna reaparició quasi cantada. Hans Zimmer, omnipresent però eficaç compositor de bandes sonores, i el magistral director de fotografia Roger Deakins completaven aquest «dream team». Què podia sortir malament? En efecte, pràcticament res; perquè tant crítica com públic sembla haver-se rendit als seus encants sense oposar-hi gairebé cap reticència. Però «Blade Runner 2049», tot i excel·lir en molts apartats, no és l’obra mestra que ens volen fer creure, però sí que és una mostra dels tics de les superproduccions del segle XXI.\nPer començar, és molt llarga (163 minuts, contra els 117 de l’original) i amb una trama aparentment complexa, però que té més fullaraca que substància. Com que l’«spoiler» és actualment el pecat mortal del comentarista de pel·lícules i el director Villeneuve va sol·licitar a la crítica que no revelés les espaterrants sorpreses del guió, em limitaré a dir que han passat 30 anys des dels fets de la pel·lícula anterior i que els androides «replicants» de nova generació són molt més obedients que els seus antecessors rebels, als quals es dediquen a eliminar amb un zel sense fissures. Ryan Gosling fa el paper d’un d’aquests menyspreats botxins («blade runners») dels seus congèneres i s’anomena K, tal com s’han anomenat sempre les víctimes individualitzades entre la multitud, d’ençà que Franz Kafka ho escrigué. Per descomptat, durant les investigacions de K es revelaran misteris portentosos que podrien afectar el futur de la humanitat. I fins aquí puc llegir.\nAra seriosament, «2049» i el seus aires ressonants afecten un to de transcendència de ritme majestàtic que només conté un nucli de buidor. No sé si se m’han escapat detalls, però el guió m’ha semblat farcit d’incoherències, de coincidències increïbles i de forats molt convenients; res a veure amb l’elegant senzillesa de la trama del primer «Blade Runner», tan suggestiva com ambigua. Dit d’una altra forma, «2049» és imponent i admirable, però innecessàriament complicada i no gaire entretinguda en el sentit més superficial de la paraula.\nPer altra banda, les poc subtils onades electròniques de Hans Zimmer i el seu col·lega Benjamin Wallfisch no aconsegueixen fer-nos oblidar els delicats sintetitzadors de Vangelis, ni aquell diví solo de saxo. En canvi, la fotografia de Deakins —empolsegada, hivernal, entre groga i grisa, però mai solar— mereixeria un reconeixement de l’Acadèmia, que sempre li ha sigut negat fins el present. Tampoc li faré fàstics al disseny d’aquest món, ara d’horitzons més amples i població escassa, que respira desolació post-apagada informàtica pels quatre costats. Però les escenes a l’interior de la Wallace Corporation semblen totes un anunci de perfumeria de Giorgio Armani.\nEn quant a l’element humà (vull dir els personatges, o potser els actors), hi ha per a tots els gustos. Gosling explota aquest fràgil mutisme melangiós amb rerefons tèrbol que tants beneficis li han reportat recentment. Mentre que Harrison Ford, que apareix cap a l’últim terç, es rescabala aquí de l’apatia de les seves últimes intervencions cinematogràfiques, i ofereix una de les seves interpretacions més enèrgiques i satisfactòries. Robin Wright utilitza amb saviesa l’autoritat que ha heretat de Claire Underwood; llàstima que el seu paper no sigui gaire interessant. Jared Leto ha de carregar amb el paper del dolent i amb uns monòlegs que són impossibles, o sigui que serà millor callar. I la cubana Ana de Armas, ha sigut anunciada com la gran revelació del film, i no és que tingui res contra la seva forma d’actuar, però el seu rol de Joi, l’amant virtual sotmesa al teu propi desig, és el somni masturbatori de qualsevol adolescent calent; i, per tant, censurable idea per a un guionista adult.\nPer fer els deures, abans d’anar a veure «2049» vaig repassar el «Blade Runner» del 1982. Potser si no ho hagués fet, hauria sigut més benvolent amb l’actual. Un cop superada la sorpresa que Harrison Ford, que se suposava que havia d’interpretar una mena de Sam Spade futurista, tenia el 1982 més aviat pinta de galifardeu acabat de sortir de la universitat i que l’emblemàtic tema musical no apareixia fins els crèdits finals, tota la resta em va engrescar com no ho ha fet aquesta seqüela. Deixant de costat un guió que no t’abandona, cadascun dels fotogrames de l’original són plens de detalls visuals a estudiar i tenen interès per ells mateixos, mentre que a «2049» tot és grandiosa austeritat una mica estèril. S’ha elogiat la notable presència de personatges femenins a «2049», encara que la majoria d’ells siguin dones atractives i d’un atractiu fàcil d’intercanviar. Cap d’elles supera però el valor icònic de Joanna Cassidy, Daryl Hannah i sobretot la malaguanyada Sean Young, sensacional en la seva primera irrupció als despatxos de la companyia Tyrrell. Joe Turkel fa un demiürg infinitament més interessant que Jared Leto i el personatge de J. F. Sebastian dota a aquell «Blade Runner» una humanitat que aquest no té. A més, hi sortia M. Emmet Walsh, responsable de redimir films molt-molt-molt pitjors que aquell.\nDe tota manera, qui no estigui massa aclaparat per la realitat política present, hauria de passar per taquilla, encara que només fos per dir la seva davant de la màquina del cafè de la feina sobre la segona qüestió més candent de la nostra actualitat. Visió bastant obligada.\nThe Daily Avalanche, sempre en contra de tot pensament màgic, per exemple la monarquia.\nAquí un Borbó, mai votat, expressant una opinió que ja ningú no esperava.\nEnviat per Allau a les 23:43 12 comentaris:\nEnviat per Allau a les 13:56


Músiques pel naixement de la polifonia | Sons de l'Edat Mitjana\nMúsiques pel naixement de la polifonia\n21 dijous nov. 2013\nArs Antiqua, Ars Nova, Ars Subtilior, Baude Cordier, David Munrow, discografia, Gothic Voices, Musica Ficta, Perotin, polifonia, Saint Martial de Limoges, Segle XII, segle XIV, selecció, Spotify, Theatre of Voices, Vox Clamantis\nTorna a ser dijous i tornem a proposar-vos descobrir quines són les músiques que han acompanyat l’entrega del capítol de la setmana, dedicat, en aquest cas, al naixement de la polifonia. Us proposem escoltar aquestes músiques amb una mentalitat oberta, per endinsar-nos mica en mica, al sentiment d’experimentació dels autors del moment. Uns autors que seguien una intuïció que marcaria l’esdevenir musical de la resta de la nostra història.\nEl primer exemple musical que podem sentir era un dels més tardans d’aquesta recopilació. Abans de remuntar-nos als orígens, vam preferir donar una mostra de la filigrana tècnica que els compositors van arribar a assolir durant aquells anys. Es tracta, doncs, de Tout par compas, un rondeau escrit per Baude Cordier i que ha arribat fins a nosaltres a través d’un manuscrit, l’anomenat Codex Chantilly. Datat a finals del segle XIV, aquest és un volum que recull músiques de l’anomenat Ars Subtilior, una branca tardana del conegut Ars Nova. La versió triada pertany a un àlbum editat l’any 1987 per Harmonia Mundi i que interpretava el ja conegut per nosaltres Ensemble Organum, que dirigeix Marcel Pérès. El seu so és net i clar, i la interpretació detallista dels ritmes, s’adiu perfectament amb la sofisticació que suposem a la música de l’Ars Subtilior. (En aquest cas, no podem escoltar aquest enregistrament a Spotify, però sí a Youtube)\nSeguim endavant amb un salt enrere en el temps. És una peça del segle XII la que il·lustra la idea de l’organum paral·lel, Domine Labia Mea Aperies – Deus In Adjutorium Meum (que pot escoltar-se a Youtube), que interpreten de nou l’Ensemble Organum. Aquest exemple de polifonia aquitana, localitzat a l’abadia de Sant Marçal de Llemotges, ens va semblar d’una claredat meridiana. Una veu entona un cant pla que rep una resposta del grup, en perfecte uníson. I és per amplificar la sensació i fins i tot l’espai, que aquestes mateixes veus arrenquen un organum paral·lel. A nosaltres és un efecte que ens segueix impressionant. L’enregistrament s’inclou a “El naixement de la polifonia”, una recopilació del segell Harmonia Mundi, editada l’any 2005. D’aquest àlbum també n’hem extret una mostra de la música de Notre Dame, el cèlebre Viderunt omnes de Perotin, interpretat en aquest cas pel grup Theatre of Voices, que dirigeix Paul Hillier. Però ja arribarem a Notre Dame.\nEl següent exemple sonor arriba des d’un enregistrament ja conegut dins aquest espai. És l’àlbum “Filia Sion“, un disc que ja vam presentar en parlar de les músiques del cant pla. L’interpreta el grup Vox Clamantis, que dirigeix Jaan-Eik Tulve. En aquesta ocasió, vam triar un dels organums inclosos dins el cèlebre Codex de Las Huelgas, Rex Virginum. Segurament va ser l’abadessa María González la que, durant el segle XIV, va ordenar l’el·laboració d’aquest manuscrit musical. Aquest fragment, en concret, ens resulta de gran bellesa i calidesa que flueix. De nou, ens trasllada a algun lloc que encara no sabem ben bé com descriure, i potser, no calgui fer-ho. (Lamentablement, l’àlbum ha deixat d’estar disponible a Spotify, i de moment no hem pogut trobar cap plataforma alternativa on escoltar-lo. Seguirem pendents!)\nAra sí, arribem a Notre Dame i la seva escola, un ambient imprescindible si parlem de polifonia. El compositor triat per aquest viatge ha estat Perotin o Perotinus, nascut entre els anys 1155 i 1160 i mort entorn l’any 1230, i que va ser l’encarregat de la revisió del famós Magnus Liber Organi. El grup Musica Ficta, que dirigeix Bo Holten, interpreta la primera peça que proposàvem: un organum triplum, Alleluia v. – Posui adiutorium, que formava part del disc Seized by Sweet Desire, que editava Naxos l’any 2009. És una proposta atractiva, donat que se centra en els cants de les dones, com diu el subtítol, “de la catedral a la cambra”. L’àlbum pot escoltar-se a Spotify.\nA més de la peça interpretada per Theatre of Voices que mencionàvem fa unes quantes línies, encara ens acompanya un exemple més de la música de Perotin. És Sederunt Principes, organum a quatre veus i una de les obres més emblemàtiques del període. La gravació triada és la que en feia l’Early Music Consort de David Munrow, de qui ja parlàvem a una altra entrada del blog, en un moment encara primerenc per la interpretació històrica de la música medieval, l’any 1975. L’àlbum s’anomenava “Music of the Gothic Era“, i contenia un recull amplíssim de melodies i harmonies de l’Ars Antiqua i també de l’Ars Nova. Què en destaquem, d’aquesta interpretació? Sens dubte la seva energia. Una injecció rítmica que ressona.\nEl darrer exemple sonor polifònic ve, com si es tractés de tancar el cercle, de la mà del compositor Baude Cordier, compositor que signava la primera peça d’aquesta petita selecció. Ars Nova que sona en les veus del grup Gothic Voices que dirigeix Christopher Page. La peça és Ce Jour De L’An, de nou, una música transparent i ornamentada, que s’inclou al disc Lancaster i Valois: música francesa i anglesa c.1350-1420, editat per Hyperion l’any 1998.\nI arribem així al final del nostre recorregut musical per les polifonies de l’Edat Mitjana. És un recorregut forçosament incomplet, donada l’amplitud del tema que ens ocupa. Però com sempre, esperem haver obert una finestra a un ambient diferent, que no per llunyà és menys rellevant, que ens parla directament.


Bloc - UDITTA - Psicolegs i logopedes a Vilanova i la Geltrú.\nLa Teràpia Miofuncional: Abordatge Interdisciplinari\nBy Alicia Bailey Garrido 0 comentari\nAquest passat dimarts 22 ens van convidar a la secció d'Odontoestomatologia de l'Acadèmia de les Ciències Mèdiques Catalano-Balear (filial del Garraf) presentant la xerrada "La Teràpia Miofuncional: Abordatge Interdisciplinari" a càrrec de la logopeda d'UDITTA Alicia Bailey .\nPresentació de la Xerrada Teràpia Miofuncional. Logopeda Alicia Bailey. Odontòlegs, Logopedes i un Otorrinolaringòleg vam debatre sobre la coordinació interdisciplinar en els casos en que hi ha una alteració als òrgans bucofonatoris i vam acordar utilitzar el Protocol d'Exploració Orofacial Interdisciplinar per a Nens i Adolescents (Grandi & Cols.) presentat a les 5es. Jornades de Logopèdia i Odontologia del Fòrum Dental del Mediterrani.\nAquest Protocol ens ajudarà a tenir una visió més global del pacient tot fent ús d'una terminologia comú a tots els professionals, derivar, si escau, al professional adequat; i planejar la intervenció individual de cada especialista no només en base a la nostra especialitat, sinó també tenint en compte la resta de variables que afecten al pacient.\nGràcies al Dr. Miquel-Àngel Álvarez per convidar-nos i al Dr. Slavutzky per les seves aportacions des de l'àmbit de l'Otorrinolaringologia.\nMOLTES GRÀCIES A TOTS ELS PROFESSIONALS PARTICIPANTS!\nEstàs aquí: Inici Bloc


Tall per làser fibra - Oxiter Girona - Centre de serveis metal.lúrgics\nCaracterístiques del tall làser\nEl tall per làser és la tècnica per la qual es separa o divideix l’acer a través de l’escalfament del mateix fins a temperatura de fusió.\nAquest procés s’aconsegueix a través de dos processos simultanis: l’emissió estimulada de radiació, i un corrent de gas (normalment oxigen, nitrogen o argó) a pressió molt elevada que arrastra el material fos.\nLa secció de material afectada tèrmicament per la radiació és molt limitada, la qual cosa evita distorsions del material i canvis en les seves propietats físiques.\nAprofitament del material degut a que l’amplada del material evacuat és mínima.\nLes parets de tall son perpendiculars a la peça, paral·leles entre si i no arrodonides tal i com passa en altres tipus de tècniques de tall.\nDimensions : 6000 x 2000\nAcer al Carboni: 0.5 mm a 25 mm\nAcer Inoxidable: 0.5 mm a 20 mm\nAlumini: 0.5 mm a 12 mm\nCaracterístiques del tall làser tecoi\nDisposem d’una nova màquina de la marca TECOI model LS DISCK 1630, amb doble capçal TWIN DISK i sistema DPF per cadascun de ells. El làser fibra permet fer forats que no son possibles de fer o presenten dificultats amb el làser convencional.\nTambé presenta velocitats de tall considerablement més elevades, sobretot en gruixos no excessivament grans (<10MM). Tampoc és necessària la utilització de gasos tipus H₂, CO₂ o N₂ per la generació del làser.\nAmb aquesta màquina apostem per les noves tecnologies de tall per làser de fibra de grans dimensions, donant un millor servei i una gran varietat de possibilitats per als nostres clients.\nAcer al Carboni: 0.5 mm a 20 mm


València llança la campanya de reciclatge “El metal nunca muere” - De festa en festa\nValència llança la campanya de reciclatge “El metal nunca muere”\n30 de junio de 2021 30 de junio de 2021 defesta_enfesta\t0 comentarios\t#MediAmbient, #València\nLa iniciativa, en el marc del programa europeu “Cada lata cuenta”, promou la sostenibilitat a les sales d’assaig de la ciutat\nL’Ajuntament de València col·labora en la campanya “El metal nunca muere”, una iniciativa en el marc del programa europeu de sensibilització mediambiental “Cada Lata Cuenta”, i que va dirigida a promoure la sostenibilitat a les sales de música i assaig de la ciutat de València. El vicealcalde i regidor delegat d’Ecologia Urbana, Sergi Campillo, ha presentat este matí la campanya, que serà present en més de 30 sales valencianes, amb l’objectiu de conscienciar sobre la importància de reciclar les llandes de begudes.\nPer a això, s’ha triat un lema de doble significat, que fa referència a l’analogia entre la cultura heavy metal, amb la seua famosa frase “els rockers mai moren”, i el reciclatge dels envasos que, com el heavy, té un cicle de vida infinit. “Tots dos traspassen barreres i es reconverteixen contínuament per a continuar més vius que mai”, han explicat els organitzadors. Tal com ha explicat Sergi Campillo, “les campanyes d’educació ambiental són fonamentals per a aconseguir l’objectiu de minimitzar la producció de residus i que la gent siga conscient que els residus que es produeixen s’han de reciclar i separar correctament”. El vicealcalde ha presentat la iniciativa, acompanyat per Iris Mullor, representant a Espanya del programa europeu “Cada Lata Cuenta”.\nLa campanya es refereix específicament a les llandes d’alumini, i al seu consum a les sales d’assaig de la ciutat. Les sales participants, més de 30 a la ciutat, disposaran de materials que afavorisquen el reciclatge dels envasos. A més, els locals participants rebran també material educatiu en el qual es recorda la importància del reciclatge. València se suma així a una iniciativa en la qual prenen part altres ciutats espanyoles, i que inclou més de 70 sales de música.\nTal com ha assenyalat el vicealcalde de València, “és molt important que quan la gent que acudisca a les sales faça ús i consumisca llandes d’alumini, la deixe després en el contenidor corresponent, que és el groc”. Campillo ha subratllat la importància de les campanyes dirigides a sectors particulars, com en este cas el de les sales de concerts, i ha explicat que “encara tenim un recorregut molt important que fer per a conscienciar les persones de com d’important és reciclar correctament: s’estiga on s’estiga, a casa, en un concert o a la meitat de la natura, cal separar i portar els residus al contenidor corresponent”. “Tenim un repte –ha continuat- que és minimitzar la producció de residus que produeix cada persona; però, alhora, és imprescindible que tots eixos residus siguen separats”. El vicealcalde ha recordat que l’Ajuntament està treballant en estos moments en l’elaboració del Pla d’educació ambiental en residus, que es començarà a aplicar a finals d’any. Es tracta d’un pla l’elaboració del qual es realitza de manera participada, a través de la recentment constituïda Comissió de residus, que funciona com una comissió específica dedicada a este assumpte, dins del Consell Municipal de Medi Ambient, òrgan de participació ciutadana.\nIris Mullor, representant de “Cada Lata Cuenta” a Espanya, ha explicat que “el metall, tant a nivell musical com material, mai mor. I este és un missatge que ens ajuda a recordar que les llandes de metall es reciclen infinitament, un gest senzill que impulsa una cultura sostenible per a cuidar el planeta. I ho farem de la mà d’un aliat com l’Ajuntament de València, que mostra el seu compromís amb el medi ambient, donant suport a esta iniciativa”.\n“Cada Lata Cuenta” és un programa europeu que promou el reciclatge de llandes de begudes en esdeveniments i espais públics. El programa, amb presència en 14 països d’Europa, va nàixer al Regne Unit en 2009 i va arribar a Espanya en 2015, amb l’objectiu d’implicar tots els ciutadans per a aconseguir una taxa del 100% de reciclatge d’estes llandes que, en estar compostes de metall, poden reciclar-se infinitament sense perdre qualitat.\n← L’Ajuntament d’Aldaia presenta les activitats del centenari de l’actual Baixà del Crist\nEl Campello celebra las fiestas de la Virgen del Carmen →\n143Dies 17Hores 06Minuts 00Segons\n239Dies 15Hores 05Minuts 00Segons