Imeline maailm: juuli 2007\nPolnud ammu ma\nendast läbi käimas\nsellist sähvatust -\nja loomulikult Sind,\net kui päikesevarjutus\nOleks graafik olemas,\nsiis saaks järele vaadata,\nmillal võib taas\nSinuga kohtumist oodata.\nAga ajakava pole ju\nja nii alati juhtub,\net ootamatult ilmud\nja esile tunnetemöllu kisud.\nKui käid jala\nSeda teab ilmselt igaüks, et kui inimene on laisk, siis ta ei viitsi midagi teha. Pühapäeval oli minu jaoks see midagi, mida ma teha ei viitsinud, auto parkimine kesklinna suurte kaubamajade parklatesse - kuigi mul on olemas nii Kaubamaja kui ka Stockmanni püsikliendikaart, ei leia ma pühapäevasel päeval, kui südalinnas on parkimine tasuta, endas jõudu autoga parkimismajades manööverdada. Pigem lähen kergema vastupanu teed ja pargin auto kuhugi "tänavale" ning patseerin linnas ringi jala.\nJa niimoodi läks siis ka eile. Loomulikult näed võrreldes autoga sõitmisega jala käies ikka palju rohkem linna. Niimoodi siis proovisin ka Tallinnas viimaks ära, kuidas on, kui on pilvelõhkuja ees seista ja kaela kõveraks ajades taevasse kõõritada - pidi ikka päris korralikult vaeva nägema, et maja kogu tema kõrguses hoomata.\nSamas avastasin Tallinna kesklinnast uue tänava - kas Sina juba tead, kus on Väike-Pääsukese tänav? Igal juhul ei oleks ma osanud arvata, et selle koha peal omaette tänav asetseb - mõtlesin ikka, et kas on tegemist Rävala puistee lõpu või Tartu maantee algusega, kuid ometi ilutses tänavanurgal Väike-Pääsukese tänava silt.\nTuleb välja, et olen seda tänavat mööda mitmeid kordi autoga sõitnud, eraldi tänava olemasolu teadmata. Samuti, kuna olen vaid autoga sõitnud, ei ole ma olnud teadlik, et Jaani seegi väljapanek on varjatud sõidutee servas asuva viilkatuse alla - arvasin kogu aeg, et sealtkaudu pääseb maa-alusesse parklasse, kuid nüüd siis leidsin sealt hoopis muuseumiväljapaneku.\nEks tuleb ka mõni teine kord olla laisk ja ennast jala käima sundida.\nKäsmu teema alustuseks saan jätkata oma eelmist sissekannet - kui hea ikka vesi on. Teel Käsmu sai läbi astutud Viitna kõrtsist ja kuna väljas on ikkagi suvi, võtsime kohad sisse väliterrassil. Kuid suvi on meil praegu selline vaheldusrikas - kord paistab päike, siis jälle sajab vihma. Teadagi pole mul kunagi olnud vihmavarju ja arvatavasti ei saa ka kunagi olema - nii saingi vahelduvad vihmavood endale kaela. Kuid sellest ei lasknud ma ennast segada, sest selle aasta suplused on mul tegemata ja nii tuleb ära kasutada ka taevast alla tulevat veevoogu. Näo pesemine vihmaveega - milline suvine nauding! Samas pole meie praegune suvi piisavalt soe, et vihmavanne täielikult nautida ja kuivamisperioodi/välistemperatuuri tuleb realistlikult hinnata.\nViitna kõrtsis saime kõhud (Liina venna valmistatud) väga maitsvat toitu nii triiki täis, et mina peale mõne mustika ja ühe jäätise sel õhtul rohkem süüa ei soovinudki. Minule jagati lahkelt ribikondid, mis tõid silme ette ühe stseeni "Viimsest reliikviast" - teate ju küll - selle, kus Agnes ja Gabriel kõrtsis loomakintsu vitsutavad.\nJärgmiseks sihtmärgiks oli meile jäätis - ilma selleta ei saa suvel vist keegi hakkama. Kuna minule teadaolevalt Käsmus toiduainete kauplust praegusel hetkel ei ole, siis sai vahepeatus tehtud Võsul, kus leidus mitmesuguseid väikeseid poode ja isegi turunurk hakkas silma. Eelnevate kogemuste põhjal tegime jäätiseretke kohalikku suuremasse poodi. Jäätised näpus sai veidi siis ka Võsu-elu kaetud - inimesi käis ringi palju ja neist kõigist õhkus suurt rahu - kellelgi ei tundunud olevat kuhugi kiiret.\nKui jäätised siis söödud said, oligi aeg sõita edasi Käsmu. Esialgne idee oli, et ka Käsmu järve ääres ära käia, kuid järve sissesõidutee oli tihedalt seljakotiga matkajaid täis ja nii saigi Käsmu järve külastus järgmiseks korraks jäetud. Nii pidimegi leppima teise sihtmärgi - Matsikivi - külastusega. Vaikne kulgemine mööda külatänavat tõi tagasi kõik lapsepõlvemälestused - selles külas on minu lapsepõlve kõige suurepärasemad suved möödunud. Iseseisva elu nautimine ja puhkus selle sõna tõsises mõttes. "Сκοлько лет, сκοлько зим" tuli üks venekeelne väljend selle peale kohe meelde. Jah, Käsmu on selline koht, kus igal suvel ikka püüan vähemalt korra ära käia ja seal laetud akud püsivad ikka tükk aega täis.\nAga nüüd olen veidi teemast kõrvale kaldunud. Et siis Käsmus võtsime sihtmärgiks Matsikivi. Ma polnud tema juures juba pikka aega käinud ja nii ei osanudki ma arvata, et ta nüüd ikka palju lähemale liikunud on. Võib-olla tundus tee lühem ka seetõttu, et me ühe hooga kohe kivi juurde ei tormanud, vaid ikka vasakult ja paremalt käimise pealt ka mustikaid noppisime.\nKivi seisis aga oma endises hiilguses ja tema otsa ronimine jäi seekord ära - lihtsalt ei suutnud leida kohta, kust võiks võimalik tee kivi peale viia. Enda mäletamist mööda olen selle kivi otsa roninud, aga kuna lapsepõlves kivide otsas saigi elatud, siis ei julge ma pead anda.\nKui siis Matsikivi imetletud sai, jäi meil veel piisavalt aega, et natuke ringi vaadata - nii asusimegi Käsmu poolsaare tipu poole, et teha (vähemalt minu jaoks) tavaline ring - varbad vette, pilk Kuradisaarele ja muidugi soovikivide kuhjale. Viimasesse on nii mitmedki minu kivid oma tee leidnud - mis soovitud sai ja kas need soovid ka täide läksid, ma enam ei mäleta, aga seekord minu poolt lisa ei tulnud - ju siis olid kõik "esmavajadused" täidetud, et mingit mõistlikku soovi pähe ei tulnud. Lisaks rõõmustasid silma veel "vetelpäästekoerad" - taaskord üks mälestus lapsepõlvest - kui ikka see koer rannas oli, oli kindel merre ujuma minna, sest teadsid, et vajadusel on abi kohe käe pärast.\nJa nii jõudiski kätte aeg seada sammud Käsmu Meremuuseumi juurde, kus pidi toimuma Koit Toome kontserttuuri "Allikas" järjekordne kontsert. Enne seda "veeretas" saatus mu teele veel Smilersi - möödasõitva auto roolis olnud Hendrik lehtivas sõbralikult ning jõudsin vaevu enne auto möödumist instinktiivselt käe viipeks tõsta ja fikseerida, et Smilersi helimeister Andruss istus Hendriku kõrval. Ei tea, milleks see küll ette nähtud oli, aga ju siis saatus pidas seda lüket vajalikuks (kasvõi teemal - ära unusta, kust Sa tuled).\nMeremuuseumi kätteleidmine, mis mulle algul tundus keerulise ülesandena, osutus vägagi lihtsaks - Käsmu peatänavalt keerata vaid mere poole ja kohal olimegi. Kuigi jõudsime kohale mitte just eriti vara, õnnestus meil siiski piisavalt oodata ja aega parajaks teha. Koit Toome ja Jorma Puusaag tegid hääleproovi ning nii tuligi aega viita, kuid olemine oli mõnus - päike paitas selga ja silme ees avanes suurepärane merevaade. Minutid möödusid kiirelt ja peagi saigi kontsert alata.\nJa nii nad siis tulidki - häbelikult, publiku ovatsioonide saatel - Koit ja Jorma. Juba päeval Viitnal mõnusalt soojaks tehtud naerulihased (igas seltskonnas peab alati mõni kloun olema - meil oli seekord ka) said nüüd ikka korraliku trenni - lõõpimist ja nöökimist jätkus "laval" (raske on lavaks nimetada publikust veidi eraldatud muruplatsi) kogu kontserdi ajaks - küll Jorma soengu, siis jälle lauluoskuse - laulmisega, muide, sai Jorma hästi hakkama - üle. Publik võttis ka kenasti vedu ja päris vahva oli nt "Merelapsi" ühendkooriga koos laulda. Samuti plaksutati ja nipsutati vahvalt kaasa. Kui lood olid enamasti "kergemate" killast, siis mõnel juhul lasi Koit Toome oma võimetest täielikult aimu saada - lastes häälel järjepanu kõlada mitukümmend sekundit ilma pausita. Kõik lood ette kantud, astusid esinejad lavalt maha ja lootsid ilmselt pääseda. Aga nii lihtsalt see ei läinud - kahel korral kutsuti nad tagasi, et veel ilusat muusikat kuulata saaks. Kuna lisalugude ajal hakkas paduvihma sadama, ei saanud Koit Toome mainimata jätta, et ta täiesti mõistab kuulajaid, et vihma sajab ja nad ei taha telgist lahkuda, aga siiski on esinejatel nüüd aeg koju minema hakata. Kuid lisalugude lõppedes sai vihm läbi ja taevas ilutses võimas vikerkaar - palju on selliseid inimesi, kes oma lauluga suudavad vikerkaare välja laulda?\nMinu jaoks ei saanud kokkupuude esinejatega veel läbi - missioon "Liinale Koidu autogramm" sai alguse. Üldiselt osutus see lihtsamaks, kui olin arvanud. Oli vaja vaid plakat rõõmustada ja veidi aega parajaks teha, sest kuidagi sedamoodi oli see kontsert korraldatud, et Koit ja Jorma ise tulid autogrammisoovijate juurde. Õnneks oli soovijaid vähe ja kuni ootamine käis, sai ka esinejatega veidi muljetatud, neid vahva kontserdi eest tänatud ja head koduteed soovitud. Jutuajamise käigus aga sai juba plakat pühenduse ja autogrammiga rikastatud ning missiooni võis edukalt lõpetatuks pidada.\nSiis jäi veel ainult mööda Käsmu peatänavat autoni jalutada ja kuulatada, et ega Smilers oma esinemist pole veel alustanud. Veel ei olnud alustanud, aga seltskonna tungival nõudmisel lisan siia piduplatsilt kõlanud helidest põhjustatud laused: "On ikka rikas firma, kes suvepäevi peab, et Freddie Mercury on ka surnuist üles äratatud! Ja Smilers on ikka kõva bänd, et neile on Queen soojendajaks palgatud!"\nNii saigi koduteele asutud - seekord siis väikese ringiga läbi Sõmeru. Hämarus oli võimust võtmas ja kuu piilus ka pilvede tagant maagiliselt välja. Ja oligi Käsmus käik selleks korraks läbi.\nJa mõned pildid ka sellest vahvast seiklusest!\nVesi on väga hea!\nPealkirja lugedes mõtlesid Sa kindlasti - no nüüd tuli alles tark välja, nagu keegi ei teaks, et vesi on väga hea, ma oleks seda võinud talle juba ammu öelda. Jah, vahel võtame asju liiga iseenesest mõistetavalt ja nii ei oskagi me kõike head, mis meil olemas on, hinnata.\nKuidas ma siis seekord "suure tõeni" välja jõudsin? Oli üks suviselt palav pärastlõuna, sai käidud paar-kolm kilomeetrit. Kui kätte jõudis hetk janu kustutamiseks, tundsin, et ma tahan ainult vett. See oli tõeliselt mõnus tunne - lasta veel voolata mööda kuivanud kurku all ja mööda rammestunud keha laiali. Sellist mõnu vee joomisest polnud juba ammu tundnud - maailma maitsvaim keelekaste tundus see sellel hetkel olevat. Lapsepõlves oli meil alati värske kaevuvee ämber toas olemas - pista ainult kruus sisse ja joo terviseks. Milline mõnu!\nEile õhtul läks siis mul lõpuks õnneks ja lõpetasin Caroline Graham'i raamatu "Kummitus tapamasinas" lugemise. Lugu ise oli minu jaoks segane ega tekitanud erilist põnevust. Kriminaalromaani žanris jäi raamat küll nõrgaks, kuid ilukirjandusliku teose valdkonda sobis täiesti hästi ja nii oleks ta võinudki olla avaldatud.\nKui aga ütlen, et raamat jäi minu jaoks segaseks, siis tähendab see seda, et lugemise käigus ei tulnud välja tegelaste selged motiivid - tundus justkui oleks "lavale" visatud mingi arv tegelasi ja siis lastud neil vabalt oma tahtmist mööda toimetada ning lõpuks avastatud, et peaks neid siis omavahel kuidagi siduma ka hakkama - sel hetkel aga osutus see tegevus oodatust keerulisemaks ja nii sai võrgustik rohkem sasipuntrale sarnanev kui korralikult ülesehitatud muster.\nTäna on siis jälle üks selliseid päevi, kus arvad, et keegi kogu aeg peab tegema kohaloleku kontrolli. Tead ju küll, mida see tähendab? Eks ikka seda, et Sind püütakse ninapidi vedada ja kui Sa ise tähele ei pane, õnnestub see proovijatel ülihästi. Kahjuks on enamus nendest üritajatest kasuahned ja kindlasti üliõnnelikud, et Sa pole märganud, et neil on õnnestunud Sult midagi napsata ilma, et oleksid seda märganud. Jääb vaid lootus, et selliseid päevi oleks vähem. Ja kui siis juhtuvad olema kohaloleku kontrolli päevad, siis suudad olla piisavalt tähelepanelik, et seda tähele panna ja suurem kahju ära hoida. Vaprat vastupidamist Sulle kohaloleku kontrolli päevadel!\nEi mina ilma mõista,\nsest kuidas mõista\nseda, mis paitab\nja siis karmilt laksab?\net peagi päike särab,\nkui ilma hoitamata\nvihma taevast kaela sajab.\nJa kuna ei mõista,\nsiis riietuda ei oska -\nlõikava tuulega paljalt,\nkui paksult palavusega!\nPärast tormakat nädalavahetust ei ole mul kirjutada millestki erilisest, millega oleksin vahepeal hakkama saanud. Püüan jõu- ning unevarusid taastada ja ehk saan nädalavahetuseks ennast jälle joone peale.\nPäeval olen üritanud tööd teha - mis endiselt ei taha kuidagi õnnestuda, sest miski ei motiveeri ennast liigutama. Õhtud on möödunud raamatu lugemise tähe all - "Kummitus tapamasinas" Midsommeri mõrvalugudest ei taha kuidagi edeneda, kuigi eile läks asi juba päris põnevaks. Samas tuletab raamatukogu, mis puhkab kuni 6. augustini, meelde, et peaksin oma raamatud juba 27. juulil tagasi viima - ei tea, kas peaks nende juurde sisse murma või jätma raamatud ukse taha ootama? Ise olen otsustanud, et eiran seda ootamatut meeldetuletust ja järgin raamatute vahel olevat lugejapiletit, mille järgi on mul aega veel 9. augustini. Lugeda on mul jäänud veel kaks raamatut, millest ühte ("Tiibet, Tiibet. Ühe kadunud maa lugu") tahan kindlasti pikemalt süveneda.\nMu kodujärv suudab mind alati üllatada - kui olen juba arvanud, et olen teda kõigis valgusemängude episoodides näinud, siis astub ta üles jälle mõnes uues valguses. Viimati nägin päikest tema pinnal esitamas etendust arvutigraafikale sarnaselt - see lihtsalt on sõnul kirjeldamatu, milline valguse ja värvide mäng järvepinnalt vastu peegeldus, aga vahva oli ta küll.\nJassi Zahharov, osa 2\nVabandan, et eile ei jõudnud kõiki oma mõtteid ja tundeid kirja panna, aga merehaigeks ma jääda ei soovinud ja nii olin sunnitud kirjutamise katkestama. Siiski mõtlesin, et peaksin ka ülejäänust kirjutama.\nÜks asi, mis teeb minu jaoks Jassi Zahharovi esinemised nauditavaks, on see, kuidas ta ise laulude esitamisest vaimustusse satub ja seeläbi endast veelgi rohkem annab. Tõeliselt hea on kõrvalt vaadata, millist rõõmu talle pakub esinemine ja inimestele hea tuju loomine.\nKontsert meeldis mulle ka seetõttu, et seekordne kontsert toimus ilma kohalike vaimulike vahelesegamiseta ja nii võiski nautida ainult muusikat.\nSee oli ka minu esimene Kaarli kiriku külastus ja emotsioon on selline, et kirik on seest suurem, kui ta väljast paistab. Ilmselt on eksitavaks olnud see, et ma olen arvanud, et seal on pealööv ning küljed siis kas sammastega eraldatud või ruumidega täidetud, kuid näha kirikut, mis seisabki (ladina) risti kujuliselt vaid seinte najal, see oli midagi vapustavat. Küll ikka vanal ajal osati ehitada maju, mis tekitavad tunde, et oled vaid üks pisike putukas - ilmselt oli see ka omaette eesmärk ja minu arvates on see eesmärk suurepäraselt saavutatud. Samas aga annab imetleda seda, kuidas suured kivid on omavahel sedasi kokku seatud, et nad raskusi kannavad ja niimoodi juba sajandeid.\nTegelikult tahtsin juba kevadtalvel kirjutada Jassi Zahharov'ist, kuid kuidagi juhtus ikka niimoodi, et teised sündmused tulid peale ja nii see kirjutamine tegemata jäigi. Eks ma siis püüan selle tookordse kirjutamata-jätmise tasa teha.\nTookord käisin teda kuulamas kohe päris mitmel korral - küll esitas ta Urmas Alender'i lugusid Nõmme Kultuurikeskuses, siis jälle sattus tema "Tosca's" laulma, kui seda vaatamas käisin. Nüüd siis on lõpuks põhjust kirjutada, sest "Südasuvides kontserdid Eesti kirikutes" jõudis oma otsaga Tallinnasse Kaarli kirikusse.\nKui üldiselt oli kontsert suurepärane, siis võimenduse kasutamine suures ja hea akustikaga kirikus muutis s'id susisevaks ja sõnad osaliselt arusaamatuks. Kuid see ei takistanud minul kontserdit nautimast ja taaskord siiralt imetlemast Jassi Zahharovi võimsat ja mahedat lauluhäält. Enamasti hoidis ta oma häält justkui lõa otsas, kuid mõni lugu põhjustas sellist sisseelamist, et hääl kogu oma võimsuses kõlada võis - see oli väga võimas tunne!\nEsitatud kava sobis mulle hästi - kõiki laule teadsin ja suutsin vähemalt refrääni osas kaasa laulda. Eriti rõõmus olin loo "Päiksenaer" esitamise üle - see lugu oma sisemise jõuga on mind juba pikalt võlunud ja eneseinnustuseks võtan alati Ivo Linna plaadi "Enne ja pärast päeva", kus see peal on. Publiku vaieldamatuks lemmikuks oli aga "Unustuse jõel".\nKontserdi lõpul sai endale rõõmustatud kõlanud lugude paremikuga plaat ja plaadiümbrisele Jassi Zahharovi autogramm, mida ta plaadiostjatele lahkelt jagas. See oli siis ettevalmistus Koit Toome kontserdiks Käsmus, kus mul üks antud lubadus täita tuleb!\nKadrioru pargi sünnipäev\nKadrioru Pargil on tore traditsioon lapsed endale pargi sünnipäeval külla kutsuda. Seekordne sünnipäevapidu mõnusal päikeselisel pühapäeval tutvustas Kadrioru pargi veekogusid.\nEnne ekskursioonile asumist tervitas kõiki kättpidi Peeter Paadipuu, aga kuna tal oli käsi kipsis, siis tegin talle kogemata oma tavalise terekäega veidi haiget ja nii pidin talle veel haigele käele õrnalt tere andma, kuna aga terve käega saime siis "tugevasti" tervitada.\nLastele tehti väike ekskursioon pargi esiosas olevate purskkaevude ja Luigetiigi ümbruses, andes lastele võimaluse nii kaasa mõelda, kui ka nt tiigist "kala" või aardeid püüda. Ühes aardekirstus olid laste rõõmuks kommid, mille paberitest pärast nutikalt paberiussi kasvatati.\nKa minu jaoks oli põnevaid avastusi - nt et praeguse KuMu külje all olid vanasti sügavad tiigid, kus hoiti purskkaevude jaoks vajalikku vett. Samuti sain teada, et Eduard Vilde majamuuseum asub Kastellaanimajas ja et olen teadmatult sealt pikki aastaid mööda jalutanud.\nRingreisi viimaseks kontrollpunktiks enne Lastepargi juurde suundumist oligi Kastellaanimajast peidetud salakirjade otsimine. Lapsed kadusid majja pooleks tunniks ega saanud majast enne välja, kui järgmise satsi lapsed kohale jõudsid. Kõigi näppude vahel olid paberlaevad, mis väljendasid laevade ja purjekate erinevaid kujusid.\nJa nii jõutigi Lastepargi juurde. Enne selle pargiosa avamist esinesid veel klounid ja lõbustasid lapsi, et aega ametliku avamishetkeni mõnusasti mööda saata.\nLastepargi avamise puhul oli aga nii palju rahvast kogunenud, et kui väravad lahti tehti, täitus väike maa-ala kiiresti tunglevate lastega ja me leidsime, et läheks ja jalutaks veel veidi mujal ringi. Aga enne jõudis minu silma ette veel üks mälestuspilt suvisest spordilaagrist - mänguväljakul oli sellise lõhnaga matid, mida viimati nägin (ja mille lõhna tundsin) Särevere spordilaagris.\nPeale jalutamist lilleaias leidsime ennast ootamatult Kadrioru Kunstimuuseumi seest ja loomulikult ei pääsenud me sealt välja enne, kui oli kogu ekspositsioon üle vaadatud. Päris huvitav oli vaadata, milliseid meistriteoseid valmistati juba ammustel aegadel ja milline nägi nt Tallinna välja 18.-19. sajandil. Samuti oli huvitav vaadata, millised nägid välja Venemaa valitsejad - Peeter I ja Katariina II kasvõi. Mina polnud Kadrioru Kunstimuuseumis ammu käinud ja nii oli see mõnus mäluvärskendus.\nPärast muuseumi külastust saime natuke ka lastepargis veel lõbutseda, Jätsiabist jäätist osta - kuna ootamatult palju oli sel päeval pargis rahvast, siis ümberkaudsed jäätisemüüjad olid oma varud juba täielikult ammendanud ja siis oli ainult hea meel selle üle, et keegi tuleb sellist mõnusat kosutust pakkuma.\nKokkuvõtvalt võib öelda, et oli igati kordaläinud sünnipäev, mis pakkus nii uusi teadmisi, kui ka vanade teadmise meeldetuletamist.\nVäikese pildimeenutuse leiad siit\nKuna kalender näitab juba juulikuu lõppu ja kuulu järgi on metsas mustikad valmis, ei osanud ma kuidagi aimata, et eksisin, kui arvasin, et maasikakorjamise aeg on läbi. Laupäeva õhtu lõppes vastupidise tõestamisega - sattusin metsa, kus marjade topsi pistmine toimus sel moel, mida mina pole kunagi varem kogenud. Maasikate korjamiskoht oli selline, et metsaalune sõna otseses mõttes punetas. Korjamiseks tuli vaid ühte kohta maha kükitada ja sirutada käsi välja ning marju noppida. Nii siis mõtlesingi, et seekord siis eksisin, õnneks!\nKui eelmisel korral bowling'ut mängisin, oli viimase mängu tulemus minu jaoks suureks üllatuseks. Samuti on muud spordiga seotud tegevused mul päris edukalt läinud. Aga nagu tõdeb Bridget Jones filmis "Bridget Jones'i päevik" (täpne sõnastus mulle meelde ei tule, kuid mõtte panen siinkohal kirja) - on üldteada fakt, et niipea, kui üks osa Sinu elust saab korda, on kusagil nurga taga katastroof ootamas - nii pean minagi tunnistama, et seekordne kuuliga kurikate kukutamine ei talu mingisugust kriitikat. Nimelt tegin isikliku "rekordi" - ma arvan, et pole kunagi visanud nii vähe punkte, kui seekord - 67 punkti oli tulemus, mis tekitas minus täieliku hämmingu. Kõige kummalisem asja juures on see, et kui panin kuuli otse veerema, keeras ta ilusti raja keskosast kõrvale, samas aga viltu veeretades seadis ennast kenasti raja keskpaigale liikuma. Ühelt poolt tundsin ennast sellise inimesena, kes ajab kõik jalatsite, kuuli, raja ja jumal teab, mille süüks veel. Teisalt aga filmikangelasena, sest situatsioon tõi analoogia Bridget Jones'iga silme ette.\nSurfar, võib-olla kunagi\nKui basseinis aega mööda saata ja ujumine hakkab ära tüütama, siis on võimalik leida endale teisi tegevusi. Nii juhtuski seekord veemõnusid nautimas käies, et kätte juhtus üks ujumislaud ja seda sai veidi mitteotstarbekohaselt tarvitatud. Ujumislaud leidis kuidagi tee jalgade alla ning saigi veesisest surfamis proovitud. Peale mitmeid luhtunud katseid läks õnneks laua peale pidama jääda ning mööda veepõhja ennast liigutada. Ilmselt oli abiks ka talvise basseiniballeti ajal omandatud oskus nuudliga vaid jalgade abil manööverdada.\nSelle peale tekkis mõte, et mine tea, ehk on võimalik minulgi kunagi veepealset surfamist proovida, sest veesisene tundus päris lõbus tegevus olevat.\nBussijaama elu nägemine teeb südame soojaks, kui vaadata, kuidas inimesed on tulnud kedagi kas saatma või siis kellelegi vastu. Ühtviisi soojad on need sõnad, liigutused ja mõtted, mis bussijaama ümbritsevad - kurbus lahkumise üle, rõõm kokkusaamise üle.\nVeidi teise pildi annavad bussijaamast aga seal pesitsevad linnud - pidevalt tuleb valvel olla ja valmistuda tuvide juukseid riivavaks ülelendamiseks. Kui aga soovid lindudega sõprust sobitada, siis polegi vaja muud, kui krõpsupakki nendega lahkelt jagada.\nVaprad on minu meelest need inimesed, kes bussitransporti reisimiseks kasutavad - vähemalt seda, mis meil siin on. Ma tean, et viriseda ei tohi, sest hea, et seegi on. Aga kui ikka väljas on palav ilm ja buss on kui katel, siis peavad sellega sõitvad inimesed olema ikka väga vaprad. Sel aastal olen isegi ühe korra pidanud sõitma bussis, mille sisse astudes oli kohe tunda, kuidas higi ojadena voolama hakkas. Vaprat vastupidamist kõigile bussireisijatele ja ehk läheb meilgi pika peale selle transpordivahendiga liikumine veidi mõnusamaks.\nKäes on esmaspäeva hommik ja nädalavahetus on meeletu kiirusega möödunud. Minevikku kadus ta küll ülikiirelt, kuid seda enam olen üllatunud, kui palju jõuab teha, käia ja olla ühe nädalavahetusega. Võib-olla ongi probleem selles, et "tavalisel" nädalavahetusel käib niisama aja surnuks löömine ning nii ei jõuagi midagi olulist ja tegusat korda saata.\nTäna saab siis lõplikult täidetud lubadus, mille mai algul andsin. Aega läks, aga lõpuks ikka asja sai.\nMarie Skomi teine teos näeb ilmavalgust, et edasi anda neid mõtteid, mis kiirete aegade ja muud tegemiste kõrvalt edastamata jäid. Tabavalt kirjutatud sõnad meie igapäevaelu kohta, mis väljendavad seda, kuidas üks inimene iseenda ja ümbritsevaga hakkama püüab saada ning kui palju see pingutust nõuab.\nKirjutajat ennast enam pole, kuid tema poolt kirja pandu elab edasi seniks, kuni on neid, kes mäletavad.\nSinu jaoks kirjutan neid sõnu siia. Nii ma vähemalt algul arvasin. Aga mis nüüd pika peale selgunud on - osalt teen siia märkmeid ikka Sinu jaoks, kuid vahest selgub, et sellest kõigest on mulle endale veel kõige rohkem kasu. Tore on möödunud sündmuse kohta tehtud märkmeid mingi aja tagant üle lugeda. Samas aga on see ka halastamatu ajaraamat, mis näitab kiretult seda, mida endale muidu tunnistada ei taha - aeg möödub halastamatu kiirusega ja loota võid vaid, et mõnda neist sündmustest mäletad ka aastate pärast.\nAga Sulle, kallis lugeja, olen tänulik - aeg-ajalt saan ikka teada, et Sa olemas oled. Kas siis kirjutatud kommentaaride või räägitud juttude põhjal annad märku, et oled minuga ja oled lahkelt kaasa mõelnud ning reageerinud. Või siis mõnikord, kui mul jälle juhtub olema selline mitte-kirjutamise meeleolu või tunne, et polegi justkui millestki kirjutada, tuletad mulle kenasti meelde, et päevaraamat ootab täitmist.\nSelle viimase osas olen ma iseenda arvateski ennast ületanud - kui selle blogistamisega siin alustatud sai, siis polnud ma eriti kindel oma järjepidevuses. Nüüd aga olen endalegi üllatuseks avastanud, et kirjutamine käib lihtsalt ja sõnad voolavad minust välja ilma erilise vaevata, kui vaid võtan selle aja, et siia märkmeid teha.\nTeisalt ehk olen suutnud kirjutamisega enda meelest päris hästi hakkama saada seetõttu, et asjad, mis varemalt jäid vaid mõne üksiku inimesega jagamiseks, on sattunud siia laiemale ringile lugemiseks. Samuti tundub mulle, et sündmused-tegutsemised on siinse kirjutamisega kuidagi tsüklisse sattunud - selleks, et kirjutada, on vaja mingeid sündmusi, samas aga sündmused ise ärgitavad kirjutama.\nTänan Sind veelkord ja loodan, et oled ka edaspidi lugemiskaugesel!\nSamad mõtted, teised sõnad\nKui siin oma viimase aja kirjutisi üle loen, siis hakkab silma see, et sõnad on küll erinevad, kuid kirjutatu mõte ja meeleolud on samad. Ei tea, millest see küll tuleb? Kas siis pole kusagilt mujalt mingeid mõtteid tulemas või lihtsalt ongi nii hea olla, et kogu aeg tahaks sellest kellelegi teada anda?\nKohe on algamas nädalavahetus, mis taaskord tundub tulevat tegude- ja sündmusterohke, ehk on mul siis ka veidi teistsugustel teemadel kirjutisi tekkimas. Seniks aga tuleb leppida nendega, mis ma siia hetkeemotsiooni ajel sisse olen tippinud ja avaldanud.\nOmaette mõtteid mõlgutades jõudsin täna järeldusele, et mulle see praegune suvi kohe meeldib. Meeldib käia ringi ja viibida inimeste keskel, kohata vanu sõpru ja nendega aega mööda saata. Hommikul ärgata teadmata, mis päeval juhtuma hakkab ja kuhu õhtu välja viib. Selline peakski üks suvi olema - värskes õhus istumised ja ilma asjadest juttu vestes õhtusse suunduma.\nAga teisest küljest jälle on hea suvi halb - kuidagi ei suuda ennast motiveerida tööd tegema ja ikka leiad vabandusi, miks peaks viilima ning töö homsesse, ülehomsesse või hoopis järgmisesse nädalasse lükkama.\nKuid sellisest pisiasjast, nagu seda on töö, ei saa ju ometi lasta ennast häirida ja tuleb aga samas vaimus edasi suvitada!\nNüüd vist ikka suvi\nAmmu olen oodanud seda tunnet - tunnet, et suvi on käes. Nüüd on ta vist lõpuks ikkagi kohale jõudnud. Ootasin, mis ma ootasin, kohale tuli ta ikkagi niimoodi, et tema saabumist tähele panna ei õnnestunud.\nAga nüüd on ta siis lõpuks siin - minu üle võimu haaranud, mõjutamas iga mu mõtet ja tegu. Kas peaks talle vastu vaidlema, temast võitu saada püüdma? Ei, loomulikult mitte. Kui juba oodatud sai, siis tuleb ennast lasta sellest tundest kanda ja lihtsalt nautida, mida elul pakkuda on. Suvemeeleolu ei lase ka töistel teemadel esile pääseda ja nii ongi olemine ka selle võrra mõnusam.\nTäna hommikul kodumaja uksest välja astudes tabasid mind kujutluspildid lapsepõlvest. Tuul sasis puude latvu just täpselt sedasi, nagu ma lapsepõlvest mäletan - päike soojendas mõnusalt ja tuuleiilid raputasid puid, tekitades vahva lehesümfoonia. Mõnus tunne hiilis südamesse ja teadsin, et tänane päev on juba ette korda läinud. Lapsepõlve helged hetked elasid aga edasi - meenutused liivakastis mängimisest ja suvest - lahkest ja paitavast.\nMitme aasta norm\nEile oli selline vahva õhtu, et ma sattusin sööma marju, mida olen ikka au sees pidanud, kuid mille söömiseni pole eriti jõudnud - kas olen siis liiga vara nende kasvukohta jõudnud, et näha vaid nende õitsemist, või siis juba liiga hilja, et vaid tõdeda, et nende marjade aeg on selleks suveks läbi.\nKuid eile oli siis eriline päev, sest sain kohe täiesti mõnuga ja nii palju, kui vähegi kummarduda ja korjata viitsisin, muulukaid süüa. Muulukad on ühed paganama mõnusad ja magusad marjad, mis küpsest peast on täiesti ületamatud.\nÕnneks oli neid eilses korjamiskohas palju ja nii saingi kohe mitme aasta normi muulukatest täis. Nüüd ehk pean mõne aja ilma nendeta vastu ka - no et kui näiteks järgmisel suvel ei peaks õnnestuma ühtegi muulukat suhu susada.\nSuurt midagi pole muutunud\nOn ilus ja soe suvepäev. Sean ennast kenasti kätekõrverduste tegemise asendisse ja pingutades, kuid mitte väga tõsiselt, teen 15 kätekõverdust. Sel korral on nende tegemine kergem ja lihtsam, sest tean, et tegelikult on tegemist vaid mänguga ja võin lõpetada, millal aga ise heaks arvan.\nSilme ette aga tulevad mälestuspildid nendest aegadest, kui tõsimeeli tuli tegeleda kehaliste võimete arendamisega. Siis PIDI tegema 20 kätekõverdust ja seda lühikeste pauside järel veel mitmeid kordi. Mäletan, et tookord oligi minu laeks 20 kätekõverdust.\nNüüd aga oma lõbuks nende 15ga hakkama saades võisin tõdeda - suurt midagi pole muutunud, vähemalt käed on endiselt tugevad. Muutunud on vaid see, et nüüd saab seda kõik hea naljana võtta ja iseenda üle uhkust tunda.\nOn suvi ja üks järjekordne nädalavahetus on minevikku kadunud. Polnudki jõudnud veel aru saama hakata, et puhkepäevad kätte jõudsid, kui juba oligi nende ots käes.\nKummaline on see, kuidas suvepäevad otsa saavad ja kuidagi ei suuda mõista seda, et hilisõhtu on kätte jõudnud. Nii polegi ma juba pikemat aega saanud enne kella ühte öösel magama. Lihtsalt tundub võimatu olevat, et helendav taevas võib tähistada saabuvat südaööd. Ei, ärge kartke, "mahamagatud" uneaja teen kenasti päeval tasa - töölt koju jõudes haaran raamatu järele ja peagi ongi uneliiva suu ja silmad täis ning lähen unne ujuma.\nKuid kui ma parajasti ei maga, on päevad täis seiklusi - küll on vaja kuhugi külla minna, siis jälle kuhugi välja. Niimoodi see aeg käest kaobki. Aga hea on see, et see on enamasti sisukalt veedetud aeg, mida millegi muuga asendada ei saa. Lihtsalt tunda ennast hästi heade inimeste keskel. Naeratada kõigile, et ka Sulle naeratust jaguda võiks.\nJa siis polegi muud, kui ainult kurb meel, et aeg nii kiiresti kaob ja üks järjekordne nädalavahetus on ajalukku kirjutatud.\nSiiski vast mõned märksõnad möödunud nädalavahetusest:\n1. pilved öövarjus hiilimas;\n2. üksik kass teeservas silmi välgutamas;\n3. kolm noormeest asfaldil istumas;\n4. vahtu üle ääre ajav purskkaev;\n5. "Karu" sadamas.\nPäevad kõik segamini\nJuba mitmendat nädalat ei suuda ma kuidagi aru saada, mis nädalapäev parajasti on - nii tabab mind keset nädalat ootamatu teadmine, et vaatamata tundele, nagu oleks reede, on siiski kolmapäev. Samas aga saabuvad reeded viimasel ajal eriti kiiresti. Ehk on asi selles, et ma pole viimasel ajal midagi eriti mõistlikku teinud ja seetõttu kaob aeg nii kiiresti käest ära, et ei jõua kuidagi tähele panna? Või on kätte jõudnud kaua oodatud suvi ja siis kulubki mittemidagi tegemisele märkamatult kogu aeg?\nMillegi pärast arvan, et ega see olukord niipea paremaks lähe, ehk võib väike puhkus aidata, aga kahtlen, kas sellestki abi on. Ja nii tulebki kuidagi segamini olevate päevadega hakkama saada - muud lihtsalt ei jää üle!\nHiljaaegu lugesin Herman Hesse "Peter Camenzind'i", mille peategelasega tunnen ennast viimasel ajal iseäranis samastuvat. "Peter Camenzind" räägib sellest, kuidas inimene tunnetab loodust enda ümber, kuidas ta seda endast läbi laseb ja kuidas see kõik mõjutab inimese igapäevaelu.\nNii olengi ennast üha sagedamini tabanud lihtsalt akna all istumas ja pilvemängu jälgimas (õnneks on ilm olnud selline, et vaatemängu jätkub pikalt). Samuti ei jäta mind külmaks õitsevad taimed on erilise värvikirevusega - valged, lillad, roosad, kollased. Ja see lõhn, mida õhus tunda on - kord mõrkjalt mullane, kord jälle magusalt õieline.\nSee tunne tahab sügavalt seest välja pääseda!\nDefineeritud läbi sõpruse\nAlati, kui olen veetnud mõnusaid tunde vesteldes mõne sõbraga, tunnen, et olen defineeritud läbi sõpruse (defined by friendship) - see, kuidas sõbraga koos olla on ja millise kiirusega siis aeg mööda lendab, on lihtsalt sõnadega kirjeldamatu.\nEga siis jäägi üle muud, kui lihtsalt ennast nautida, hoida sõpru ning loota, et ka edaspidi suudad leida aega ja võimalust nendega suhtlemiseks.\nLäbi sõpruse defineeritud saada on midagi, mida Sa kusagilt mujalt ei saa. See on selline mõnus tunne sees, et kusagil on keegi, kellele Sina korda lähed ja seda just sellisena, nagu Sa oled. Teadmine, et Sinu jaoks on olemas inimesed, kellele saad toetuda, kui vaja, kes Su tuju heaks teevad, kui pisarad silma tikuvad. Hea on tunda, et oled ka ise kellegi jaoks vajalik - kui sõber tuleb Sinu juurde nõu küsima või lihtsalt Sinu seltsis vaikusest lohutust otsima.\nAitäh, armsad sõbrad, et olete olemas! Ilma teieta oleks maailm hulga vähem väärt!\nSellel aastal käisin Õllesummeril kahel päeval - neljapäeval ja pühapäeval. Tegelikult oli plaani minna juba kolmapäeval, aga asjad läksid sedasi, et Õllesummerile ma lihtsalt ei jõudnud.\nKa neljapäeval toimus minu sees võitlus - kas minna või mitte minna, selles oli küsimus. Esmalt sai tehtud kõik selleks, et minna saaks - sai ära tühistatud sulgpall ja kokku lepitud minemine. Siis aga selgus, et Kadri, kellega koos oleksin summerdama läinud, sai priipääsmed Aerosmith'ile ning minek jäi minu enda otsustada. Pikalt järele mõeldes otsustasin viimaks, et no olgu peale, kui õhtu sai juba sellel eesmärgil vabaks tehtud, eks ma siis lähen.\nPühapäevane peomelusse sukeldumine sai otsustatud aga kohe pärast seda, kui kava selgeks sai - ühel ja samal päeval esinesid Smilers, VLÜ, L'Dorado, Rock Hotel.\nKui neljapäeval oli ansamblite omavahelise kattuvuse probleem veel suhteliselt väike - õnnestus poole tunni jagu näha Kollast Allveelaeva G ja alles seejärel suunduda VLÜ teist setti vaatama - siis pühapäeval oli olukord hoopis hullem - kava oli nii tihe, et ainsad, keda õnnestus peaaegu täielikult algusest lõpuni vaadata-kuulata, olid Smilers ja VLÜ. Rock Hotel'i õnnestus ka paar-kolm lugu kuulata - täiesti piisav selleks, et meelde tuletada, kui head nad on ja et nende kontserdile peaks ennast ikka aeg-ajalt ära eksitama. L'Doradot aga ei õnnestunud üldse näha, aga eks see viga tuleb mõni teine kord ja siis juba põhjalikumalt parandada.\nVLÜd nägin 1,5 kontserdi jagu, millest 0,5 mängiti ilma trummari Aivarita, sest tal oli samal ajal jazzilaval Kaire Vilgatsi ja Aldo Meristo trioga teine kontsert pooleli. Loomikult oli VLÜ oma tuntud headuses ja päris huvitav oli kuulata neid ilma trummide võimsa taustata - tundusid teised kohe hoopis rahulikumad. Eriliselt paistis minu arvates seekord silma saksofonimängija Sander, kes oma soolodega lugudele mõnusat värvi lisas.\nSmilers oli ka üle hulga aja päris hea ja tundsin ennast iseäranis hästi viimase loo "Olen kuul" ajal, mis oma mõnusa funky'likkusega kenasti kaasa haaras. Smilers mängis ka uue plaadi lugusid ja neist kõlas minu arvates kõige paremini "Närtsinud roos", samuti mõjus omamoodi sugestiivselt "Vuntsidega mees". Taaskord pidin tõdema, et muusikat live'na kuulata on ikka hoopis midagi muud ja plaadi pealt ei ole võimalik saada sellist arusaama lugudest, kui lava ees kuulates, vaadates ja kaasa elades.\nEnne kokkuvõtet tahaks kirjutada veel ühest teemast, mis mind häiris Õllesummeri juures - nimelt juba enne väravast sisse saamist oli tee peal ees igasugused SMS-laenu pakkujad. Mina küll astusin neist kindla sammuga mööda, kuid arvestades seda, kuidas inimesed minu loetu põhjal vaevlevad selliste kiirlaenude käes, tundus väga ebaeetiline olevat pakkuda sellist kiiret laenuvõimalust üritusel, kus inimesed eeldatavalt alkoholi tarvitavad ja seetõttu ka nende enesekontroll väheneb. Lihtsalt jääb loota, et igal inimisel oli kõrval mõni mõistlik sõber-tuttav, kes talle selgeks tegi, et see pole küll koht, kus mõtlematult mõtlematute asjade peale raha kulutamiseks laenama hakata.\nÕllesummer 2007 läks minu jaoks korda, kuigi õlu jäi minu poolt joomata. Muusikaline programm oli see, mille pärast kohale läksin, ja sellest sain ka parima osa kätte. Üldiselt aga tundub mulle, et üritus iseenesest hakkab oma mõtet kaotama, samuti tundus ka kava sel aastal kuidagi lahjem olevat.\nVäikese pildimeenutuse Õllesummer 2007'st leiad siit\nMuusikud on lahked\nViimasel ajal mööda muusikute kodulehekülgi ringi liikudes olen avastanud, et nad on väga lahked. Esineja kodulehte lahti lüües hakkab kohe kõlama muusika ja nii saadki ennast leheküljel ringi hulkudes vajalikku meeleollu viia.\nLisaks sellele osale, mis on kõigile kättesaadav, nähakse palju vaeva ka sellega, et need, kes on fännklubi liikmemaksu tasunud, saaksid midagi enamat ja tunneksid ennast veidi erilisematena. Nii nt on võimalik vaadata viimaseid videosid, kuulata laule erinevates seadetes, vaadata kontserditel tehtud pilte. Samuti kirjutavad artistid aeg-ajalt ka blogi sissekandeid, et oleks võimalik näha ka "ringreisi sisse". Lisaks veel meilisüsteem, mis teavitab viimastest uudistest, samuti tuurikavad jms.\nKõik vaid selle nimel, et toetajaskond olemas ja rahul oleks. Samas sõltub ju olulisim osa sellest toetajaskonna olemasolust siiski laval tehtavast ja kui seda tõsiselt ei võeta, siis pole ka poolehoidjaid loota. Õnneks olen mina peamiselt kokku puutunud selliste artistidega, kes ei anna ühtegi esinemist üle jala, ja seetõttu on need esinejad mulle ka edaspidi korda läinud.\nNii kosutav on vahel televiisoriekraanilt näha oma lemmikuid. Nii üllatas mind üle-eile õhtul "Reporter", kes näitas lõiku Goo Goo Dolls'ist ja nende poolt loodud filmi "Transformers" tunnusloost "Before it's too late" - loost, mis sarnaneb Goo Goo Dolls kuulsaks teinud "Iris'ega".\nEile õhtul juhtusin vaatama "Nip/tuck'i" ja kes ilmus osa lõpupoole ekraaanile? Minu lemmik seriaalist "Kodus ja võõrsil" - koolidirektori osa täitev Rhett Giles, kelle osalemisel tehtud osad praegugi Kanal 2s jooksevad. Hea meel oli teda näha nüüd ka Ameerika seriaalis näitlemas - loomulikult nägi ta endiselt hea välja.\nKui muidu kipub telerivaatamine igav tegevus olema, siis lemmikute nägemine teleekraanil teeb südame mõnusalt soojaks.\nÕhupall läks hulkuma\nAlustama pean ma sellest, et sünnipäevaks kingiti mulle imeilus heeliumiga täidetud õhupall, mille peale oli kirjutatud "Happy birthday". Rahulikult ja õnnelikult oli ta minu juures ja tegi meele rõõmsaks, kui sattus mu tee peale kekslema.\nTäna hommikul oli ta aga kuidagi kurb - juba päris kõhnaks jäänud ja lennata ka enam eriti ei jaksanud. Kui enne olin teda ikka lae all hõljumas näinud, siis nüüd suutis ta vaevaliselt ennast keset tuba hoida. Niimoodi ta seal siis ringi eksles, kui korraga avastasin ta avatud aknast välja minemas - sain veel viimasel hetkel tal sabast kinni ja nii õnnestuski ta esimene põgenemiskatse nurjata.\nJätsin ta vaid hetkeks omapead, kuid kohe kasutas ta võimaluse ära - kui tuppa tagasi tulin, nägin õhupalli juba katuseserva taha lendamas. Ja läinud ta oligi. Mõne aja pärast paistis ta veel eemal tuuleõhust hoogu saamas, kuid siis kadunud ta oligi.\nMeel oli veidi kurb - pidi ta siis sedasi ära minema. Aga samas mõtlesin, et ehk oli tal vaja kellegi teise juurde minna nüüd õnne soovima. Või ehk soovis lillede-taimede sekka minna, sest ta suundus otse Cerese aianduskeskuse poole.\nIgal juhul loodan, et tal on hea olla seal, kuhu ta läks. Ja võib-olla pakub ta nüüd kellelegi teisele samapalju rõõmu oma kohalolekuga kui mulle pakkus.\nKohtudes eelmisel sügisel Londoni lennujaamas Inglismaal elava neiuga, kes polnud midagi kuulnud igapäevasündmustest, olin pehmelt öeldes üllatunud - kuidas on võimalik niimoodi elada, et ei tea midagi sellest, mis maailmas toimub.\nKui keegi peaks praegu minu käest küsima, mis on toimunud viimase nädala jooksul meil ja mujal, siis peaksin häbenedes tunnistama, et ma tõesti ei tea. Lihtsalt pole aega olnud lehti lugeda, uudiseid kuulata ja nii olengi omadega ajast maas.\nKuid minu puhul on see arvatavasti ajutine nähtus, sest siiski on minu jaoks oluline teada, mis toimub ja millega inimesed tegelevad ning kuidas elavad.\n29. juuni oli see tähtis päev, millest alates mind võib lugeda paadunud bürokraadiks - 10 aastat riigiteenistust sai täis. Need 10 aastat on möödunud väga kiiresti. Nähtud on igasugust aega ja tööd tehtud erineva intensiivsusega, kuid siiski peamiselt uskudes, et annad endast parima, ning lootes, et tehtud tööst on teistele kasu.\nSelle ajaga olen endale külge saanud kombeid, mida mõnikord sooviksin hea meelega unustada. Samas on see andnud mulle võimaluse läbi teha tohutu arengu, näha ja õppida uusi asju, ennast proovile panna nii vaimselt kui ka füüsiliselt.\nGeorge Michael'i kontsert Helsingis\nKui ma eelmisel sügisel nõustusin koos Liinaga George Michael'i kontserdile Stockholmi minema, ei osanud ma arvata, et sellest võib saada hobi - senini oli George Michael minu jaoks peamiselt tuttav kui "Killer (Papa was a rolling stone)" esitaja MTVst, kuigi teadsin ka tema uuemaid laule (enne kontserdileminekut laenasin Liinalt trenni tegemiseks plaate) ja olin ka hilisemaid pilte näinud. Sügisene kontsert ja sellest saadud elamus olid nii head, et kui sel kevadel selgus, et George Michael on tulemas Helsingisse esinema, ei kahelnud ma hetkegi, et ka sellel kontserdil tahan ma kohal olla.\nOtsust ei pidanud ma kahetsema, sest kui muusika käib sõna otseses mõttes seest läbi, siis on kontsert täiesti korda läinud. Sellist seest läbi mineku tunnet tekitas minus veel viimaste aegadeni Smilers, kuid nende puhul on see tunne kuhugi kaudunud ja nii olengi avastanud, et liblikad on kõhus teiste artistide esinemiste ajal.\nNüüd siis juba kaks korda George Michael'i kontserdil käinuna tundub, et asi läheb iga korraga aina paremaks. Ei tea, kas on selle põhjuseks asjaolu, et olen nüüd rohkem tuttav tema loominguga, või see, et seekordne publik Hartwall Arena'l oli suurepärane ja polnud kedagi, kes oleks tuimalt paigal istunud, igal juhul haaras mindki täielikult endasse vaimustav tunne.\nJuba siis, kui George Michael'it lavale oodati, alustas publik (umbes 13 tuhat inimest) lainetamist. Mõnus võimalus aja veetmiseks ja ühistunde loomiseks. Ning peagi läkski saal pimedaks ja selles pimeduses hakkas kõlama üks võimas ja ilus hääl. Publik vakatus hetkega ja kuulas hiirvaikselt. Laulu lõpuks ilmusid ekraanile sõnad "Here I am, here I am", mis minu arvates iseloomustavad väga hästi seda, milline George Michael on (vähemalt esinedes ja publikuga suheldes) - parim sõna selle kirjeldamiseks on "inimlik" - avab ennast täielikult teda kuulama tulnud inimestele, öeldes selgelt välja, et selline ma olen ja oleks tore, et ma teile just sellisena meeldiksin. Sellise olemisega sai George Michael esimesest hetkest publiku enda kätte -mõnus oli jälgida, kuidas publik oli täielikult haaratud sellest, mis laval ja halli õhus toimus - hingates ühes rütmis ning võttes vastu seda, mida George Michael'il pakkuda.\nMulle meeldis kõige rohkem, kui George Michael üksi laulis ja taustapillid ka eriti mõjule ei pääsenud - need olid hetked, mil oli võimalik täielikult imetleda selle mehe häälelisi võimeid, mis on imetlemist väärt. Loomulikult olin rahul, kui minu lemmiklaul "Father Figure" kõlas. Samas avastasin enda jaoks ka uusi häid lugusid. Kontsert läks imekiiresti - laulud möödusid kui viiv ja juba oligi aeg lahkuma asuda - küll kurvalt, kuid siis rahulolevalt, et sellisest võimsast kontserdist oli võimalik osa võtta.\n... ehk saite juba aru, et ka järgmisel siinkandis toimuval George Michael'i kontserdil tahan kohal olla!\nKontserdi piltide juurde\nKui ma oleksin olnud tavaline laulupeokülaline, siis oleks minu jaoks laulupidu alanud rongkäiguga. Kuid sel aastal sain näha suure peo köögipoolt ja kuna peo ajal oli mul teine kontsert kirjas, siis lõppes minul pidu sellega, millega ta teiste jaoks algas - rongkäiguga päikesepaistelises pühapäevalõunas.\nVajadus laulupeole minna tekkis siis, kui koor (Rakvere Gümnaasiumi kahehäälne mudilaskoor), kus mu õetütar laulab, laulupeole esinema lubati. Kuid kuupäevi kõrvutama hakates selgus, et peo päevaks on mul ostetud George Michael'i kontserdipilet.\nKuid saatus andis mulle teise ja võib-olla isegi parema võimaluse - sain laulupeo ettevalmistust näha ja lauljatega väga lähedalt kokku puutuda. Selgus, et kooril oli vaja saatjat ja nii sain minagi lastega lava peal ära käidud.\nLapsed ise olid väga vahvad, tublid ja rõõmsameelsed. Laval laulsid kenasti kaasa ja väljaspool seda veetsid aega mängides ja üksteisega jutustades. Populaarseim ajaveetmisviis oli mäest alla veeretamine ja kui üksi veeretamisest isu täis sai, asuti paari kaupa käest kinni sama teema kallale. 12-tunnise tööpäeva (umbes niipikk oli proovipäev Lauluväljakul) pidasid nad kenasti vastu, kuid õhtusele simmanile ükski laps enam jääda ei jaksanud.\nKui nüüd aga minna laulupeo enda juurde, siis pisarad olid varmad voolama - ikka tundus kõik nii ilus ja pühalik. Lähemalt sain tuttavaks mudilaskooride kavaga, mis minu arvates oli päris keeruline - kaasaaegsed seaded lauludele "Kaera-Jaan" ja "Rongisõit" tundusid rasked laulda ja jälgida, kuid ilmselt oli see nõnda vaid minu jaoks, sest laval olles laulsid lapsed küll kõlavad häälel ja väga hästi kaasa. Omamoodi pingutust nõudis ka "Samblalõhnaline laul". Erakordne oli minu jaoks ka see, et arvestades, kui palju erinevaid koore oli laval, kõlasid nad omavahel kokku juba peaaegu esimesel korral.\nKõige võimsam tunne aga valdas mind siis, kui seisin laval laste kõrval ja kõikjalt ümberringi kostus laste hääli, kes täie hooga kaasa laulsid ja endast ilmselgelt parima andsid.\nSee tagurpidi laulupidu jääb mulle ilmselt veel pikalt meelde, sest nii tore oli tunda ennast osana suurest masinavärgist, mis lõpuks toreda peona kokku kõlas.


Tallinna Vesi läheb tariifivaidluses Euroopa Inimõiguste Kohtusse - Majandus\nAS Tallinna Vesi esitas kaebuse Euroopa Inimõiguste Kohtule, leides, et Eesti on rikkunud ettevõtte õigust õiglasele menetlusele ja omandi kaitsele.\nTallinna Vesi läheb tariifivaidluses Euroopa Inimõiguste Kohtusse\nAS Tallinna Vesi esitas Eesti riigiga peetud tariifivaidluse ja riigikohtu otsuse osas kaebuse Euroopa Inimõiguste Kohtusse, väites, et riik on rikkunud ettevõtte õigust õiglasele menetlusele ja omandi kaitsele, vahendas BNS.\nAS Tallinna Vesi esitas kaebuse Euroopa Inimõiguste Kohtule, leides, et Eesti on rikkunud ettevõtte õigust õiglasele menetlusele ja omandi kaitsele. Kaebus on seotud tariifivaidlusega, mille osas langetas riigikohus lõpliku ebasoodsa otsuse mullu 12. detsembril, teatas Tallinna Vesi börsile.\nKaebuse kohaselt on Eesti rikkunud Euroopa Inimõiguste Konventsiooni artiklit 6 ja sama konventsiooni protokolli 1 artiklit 1. Artikkel 6 sõnastab igaühe õiguse õiglasele menetlusele. AS Tallinna Vesi leiab muuhulgas, et riigikohus eiras kohustust taotleda Euroopa Kohtult eelotsust, jättes oma otsuse sealjuures ammendavalt põhjendamata.\nProtokolli 1 artikkel 1 sõnastab, et igal juriidilisel- või eraisikul on õigus oma omandit segamatult kasutada. AS Tallinna Vesi hinnangul on Eesti läinud vastuollu ettevõtte põhiõigusega, sekkudes ebaproportsionaalselt omandisse.\nEuroopa Inimõiguste Kohus viib esmalt läbi avalduse registreerimisprotsessi. Seejärel hinnatakse taotluse vastavust. Konkreetseid tähtaegu, mille jooksul peab kohus avalduse registreerima ja hindamise läbi viima, seatud ei ole.\nEuroopa Inimõiguste Kohus ei ole edasikaebekohus ega saa riigikohtu otsust tühistada. Kui Euroopa Inimõiguste Kohus leiab, et ettevõtte põhiõigusi on rikutud, võib see luua täiendavaid võimalusi ettevõtte ja selle investorite huvide kaitseks.\nAS Tallinna Vesi ootab jätkuvalt otsust rahvusvahelisest vahekohtust seoses Eesti Vabariigi ja Hollandi Kuningriigi vahel sõlmitud investeeringute soodustamise ja vastastikuse kaitse lepingu võimaliku rikkumisega.\nRiigikohtu halduskolleegium jättis detsembris olulises osas rahuldamata AS Tallinna Vesi kaebuse konkurentsiameti vastu ning otsustas, et konkurentsiamet ei pea järgima vee-ettevõtja ja Tallinna linna vahel erastamisel sõlmitud kokkulepet veeteenuse hindade kohta.\nRiigikohus leidis, et konkurentsiamet ei pea linna ja vee-ettevõtja vahel veeteenuse hindade osas kokkulepitut järgima. Samuti ei võimalda muudetud seadus enam hinna kindlaksmääramisel lähtuda linna kasutatud metoodikast. Seetõttu ei saanud konkurentsiamet AS Tallinna Vesi hinnataotlust kooskõlastada ja õigustatud oli vee-ettevõtjale ettekirjutuse tegemine hinna seadusega kooskõlla viimiseks, ehk langetamiseks.\nKonkurentsiameti hinnangul on tarbijatel võimalik kohtuotsuse järgselt nõuda Tallinna Vesi AS-ilt kokku mitukümmend miljonit eurot hüvitist, aastate jooksul liialt kõrge veetariifi maksmise eest.


MEENUTUS: 1990. aastatel oli politseinikul palju tööd, koguni kolm korda tuli naise juubelilauast tõusta ja munder selga visata - Forte\nToimetaja Maarja Pakats\n"Juhusest alguse saanud asi andis mulle ameti terveks eluks," räägib Kuusik. "Olen praegugi politseiga seotud – 2008. aastast olen politseitöölt pensionil ja töötan praegu logistikuna edasi. Kõik politseinike mured ja vajadused on mulle väga tuttavad. Loodan, et saan neid praegu neid ka paremini aidata!"\nKuidas see üleminekuaeg 1991. aastal teile isiklikult meenub?\nEga see niisuguse valgussähvatusena ei meenu. Raske on seda päeva (1. märtsi – toim) üldse meenutada – mulle kohe ei tulegi ette, et see päev oleks olnud niivõrd eriline. Ilmselt ei toimunudki kohe alguses suuri rivistusi või üritusi. See oli tavaline tööpäev. Esialgu läks ka töö edasi miilitsamundris, paari-kolme kuu pärast hakkasid esimesed politseimundrid tulema.\nMina olin sel ajal juba pikalt töötanud, tulin Rakverre tööle 1968. aastal. Olin kogu aeg n-ö põllul, minu amet oli piirkonna volinik, praegu oleks see siis piirkonna konstaabel. Mul oli kindel piirkond, oma kindla elanikkonnaga, kus ma siis pidin võitlema kuritegevusega, suhtlema elanikega jne. Minu piirkonnaks oli 1990-ndatel Lääne-Virumaal Vinni vald. Vald oli ka just 1990. aasta lõpus moodustatud.\nMEENUTUS politseitööst: isegi 18-aastane poisike teksatagis oskas kuidagi korda luua (3) 01.03.2016\nKas Eesti muutus iseseisvudes kuritegelikumaks või ei?\nSisuliselt juba 1980-ndate lõpp ja politsei taasloomine 1991. aastal – see oli segane aeg. Ühed seadused hakkasid jõudu kaotama, teised alles jõudu saama. Nagu ikka, toob segane aeg sogasest veest igasuguseid kalu üles. Võrreldes sügava veneajaga, kasvas kuritegevus väga järsult. Igasuguseid õigusrikkumisi tuli juurde. Kohe algasid metsavargused, hakkasid tegutsema suured banded, tulid igasugused „katusepakkumised“ ja väljapressimised. See aeg oli niisugune metsik aeg ja nõudis sageli väga külma verd ja närvi.\nKuidas kõige selle juures politseinikuna tööd jätkata – mis teid motiveeris?\nPaljud läksidki erasektorisse. Minul oli see õpitud amet alates keskkoolipingist – läksin sealt otse Tallinna miilitsakoolist.\nMulle meenub, et selle aja piirkonnavolinik oli selline mees, kellele helistati koju. Mõni öö ma sain kolm väljakutset – jälle munder selga. Naise juubelilauast tõusin kolm korda püsti, sõitsin välja. Viimase sõidu ajal ühinesid minuga naise sugulased, kes ütlesid: üksi sa enam ei lähe, me lähme lööme koos selle platsi puhtaks. Nii ta läks.\nMilliseid põnevamaid seiku teil 1990. aastate algusest veel meenub?\nSee oli ju aeg, kus polnud praktiliselt üldse varustust. Vinni vald ostis esimese auto, mis anti minu käsutusse. Me ise värvisime selle sini-valgeks. Panime kirjad peale. Soome külalised, kes vallas käisid, tõid meile vilkurid, need panime sinna peale.\nSiis mulle meenub, kuidas ükskord Soomes Antila poes nägin müügil alkomeetreid. Ostsin ühe endale kaasa, töö käigus katsetasime seda – väga tõhus vahend, kohe näitas, kes oli joonud ja kes mitte. Vald andis raha, kuu aja pärast sõitsin Helsingisse ja ostsin sealt juba kolm alkomeetrit. Nendega siis töötasime. Näitasime oma initsiatiivi.\nMundrid tulid sakslastelt. Ida-Saksamaa läks ju Lääne-Saksamaaga kokku, neil jäid mundrid üle, need saadeti siia. Need olid voodriga juba. Õmblesime neile helkurribad külge, panime politseiembleemid käise peale ja nii-öelda varustasime end ise. Selline aeg oli.\nMEENUTUS JAANUARIST 1991 TOOMPEAL: Hirmud hoiti kontrolli all. Mõni ehk tundis isegi...


ÕHTULEHE VIDEO | 21. SAJANDI METSAVENNAD IV: milline peaks olema metsamehe varustus? | Õhtuleht\nVidrik Võsoberg, Aldo Luud, 20. jaanuar 2017, 20:43\nKaitseliidu Tartu maleva noorteinstruktor, Loodusturism OÜ retkejuht ja ellujäämise spetsialist Martin Erstu tutvustab oma matkaseljakotti – ja eeskätt seda, mis kotis olulist sees on. Erstu usub, et tema saaks selle kraamiga metsast välja tulemata seal hakkama paar nädalat. Ehkki seljakott on punnis, on mehe sõnul tegu minimalistliku varustusega.\nSELJAKOTI VALEM: OMA PIKKUS MIINUS SADA\n180 cm pika Erstu seljakott on 80-liitrine ehk vastab valemile kehapikkus miinus 100. See on kõige suurem kott, mida inimene kanda jaksab. Koti juures on kõige tähtsam puusavöö ja seda tuleks poes kindlasti järgi proovida. Paluma müüjal laduda kotti asju ning uurida, kas kott istub või mitte. 2/3 raskusest peaks toetuma puusadele, sest inimese ristlüli ja õlad on raskema seljakoti kandmiseks liiga nõrgad ja väsivad matkal kiiresti.\nKotil peaks olema võimalikult palju reguleerimiskohti, et pauna tühjenedes saaks seda kompaktsemaks kokku tõmmata.\nPuusarihm tuleks kõvasti kokku tõmmata ja õlarihmad peaks olema veidi lõdvad. Kui kott on liialt selja ligi, siis vajutab ta kandjat ettepoole kössi ning nii on raskem hingata.\nMAGAMISTARBED: SULGKOTT POLE METSAS NII HEA\nErstule n-ö poroloonist magamisalused enda sõnul väga ei meeldi, eeskätt sellepärast, et need võtavad palju ruumi. Matkapoest ostetud isetäituva magamisalusega saab magada ka jäätunud pinnal. Just alt tuleb kõige rohkem külma ja sestap peab küljealune olema maast isoleeritud. Kuuseoksad aitavad ka, aga tegu on looduserüüstamisega, kui ilma hädavajaduseta lõikad üheks ööks külje alla portsu oksi ning hommikul lihtsalt vedelema jätad.\nKokkurullitud telkmantel võtab kotis vähe ruumi. Liikuda on jopega mugavam, aga telkmantlist saab üles panna varjualuse. Telgist märgatavalt väiksem ja tükk maad kergem.\nMagamiskotil on kolm numbrit. Üks näitab seda, mis on maksimumtemperatuur, millega kotis ilma higistamata magada saab. Keskmine number näitab mugava magamise kraade, see võib koosneda ka kahest numbrist, meestele ja naistele.\n8. veebruar 2017, 19:49\n"Ja ekstreem näitab seda, et tõenäoliselt surnuks ei külmu selle temperatuuriga selles magamiskotis, aga magada ka tõenäoliselt ei saa," selgitab Martin Erstu.\nMeie kliima on väga varieeruv: talvel võib olla +10 ja võib olla ka -30. Mitut magamiskotti me ju metsa ei vea – milline oleks kõige universaalsem kotti pistmiseks, kui kohe keegi relvaga mees uksele koputamas?\n"-10 kuni -15 peaks olema comfort," hindab Erstu.\nMagamiskott ei pea olema tippfirma toode. Ning lisaks: kuna sulgmagamiskott kardab vett "hullemini kui hiir kassi" ning on raskesti kuivatatav, siis eelistab Martin Erstu sünteetilise täidisega magamiskotti. See kuivab kergemini ning on ka ise kergem ja odavam.\nESMAABIVAHENDID JA HÜGIEENITARBED\nEsmaabivahendite hulgas peaks olema mingisugune antiseptik – juhuks, kui metsamees end kogemata lõikab või vigastab. "Isegi kui küünevallid kui katki lähevad, kipuvad mädanema minema," nendib Erstu.\nElastikside on abiks kergelt väljaväänatud jala või põlve puhul. Kriimustuste plaasterdamiseks võiks kotis olla erinevaid plaastreid. Kui kellelgi on vaja kasutada isiklikke spetsiifilisi medikamente, siis on soovitav neid metsa kaasa võtta varuga – sest kujutletav situatsioon on praegu ju selline, et me ei tea, kuna metsast välja tuleme.\nMartin Erstul ripub vööl vutlar taskunoa-multitööriistaga, mille küljes on ka käärid. Kui ta eelistab lisaks kaasa vedada tavalisi kääre, mis sobivad iga asja jaoks alates varbaküüne lõikamisest ja lõpetades riiete parandusega.\n"Teate kui hea tunne on hommikul metsas hambaid pesta," demonstreerib Erstu hambaharja ja -pastat. "See tõstab motivatsiooni ja suuhügieen võiks ning peaks korras olema. Kui tekib must masendus, siis on ka hea võtta hambahari ja hambaid pesta, kasvõi kolm korda päevas, Tuleb selline hea kodune tunne."\nPeeni lõhnavaid seepe metsamees ei armasta, tema eelistab naturaalset tõrvaseepi. "Kui on selline udupeen seep, siis ma käin sellega duši all ära, aga nahk on endiselt kuidagi libe," hindab ta. "Kui pesen ennast selle tõrvaseebiga, siis nahk krudiseb nagu lapsepõlves, kui ema mind vannist välja tõstis."\nNiiskete salvrätikute abil saab end kiiresti kasida siis, kui vett pole parajasti käepärast. Eriti head on need hargivahe ja jalgade ehk kõige rohkem mustust ja higi koguvate paikade puhastamiseks. Poes tasub neid otsida titetarvete riiulilt.\nTERARIISTAD: RAMBO NUGA POLE VAJA, KIRVE ASEMEL OKSASAAG\n"Ei ole vaja mingit Rambo võitlusnuga, ei ole vaja matšeetet, lihtsalt nuga," demonstreerib metsamees oma tööriistapoest ostetud lihtsat pussi. "Lõikamiseks, lihtne ja lollikindel."\nMatkajad armastavad sageli kaasas kanda kirvest, aga Erstu eelistuseks on käepidemesse kokkumurtav oksasaag. Mõõdukamat puud langetab kergema vaevaga ja vähema müraga kui kirves. Ka kipub kirves seljakotis asju lõhkuma.\nABI- JA PARANDUSVAHENDID, AINUS ELEKTROONIKAVIDIN\nAinus elektroonikavidin Martin Erstu seljakotis on kahe LED-iga pealamp. Kui säästlikult ümber käia ja lampi näiteks vaid öösel magamiskoti luku lappimiseks kasutada, siis kestavad patareid täitsa kaua.\nJupp langevarjunööri, väike traadirull ja lapikuks vajutatud MacGyveri teibi rull on abiks siis, kui vaja parandada seljakoti rihmasid ja saapaid. Püksinööbi tagasi õmblemiseks või rebendi parandamiseks on metsamehel kaasas niit ja nõel.\nKui lõkke ääres märgi nahksaapaid kuivatada, tõmbuvad need kaunis kõvaks ja kangeks. Pehmust ja veekindlust aitab taastada saapaviks.\nVeel kuulub abivahendite hulka paar väiksemat kilekotti. Mis on nende mõte?\n"Kui saapad ligunevad läbi ja jalad märjaks saavad, aga mul on veel vaja edasi liikuda, siis ma võtan märjad saapad ja sokid jalast ära, panen kuivad sokid jalga, soki peale vean sellesama väikse kilekoti ja siis selle kilekoti peale oma märja saapa," selgitab matkamees. "Jala higistamise niiskus jääb siia kotti küll pidama, aga jalg on kuiv ja ma saan edasi liikuda ja jalg ei külmeta. Mugav ei ole, aga parem kui mitte midagi."\nTULD SAAB PULGA JA SÜÜTETABLETIGA\nTuletikke saab küll veekindlalt sisse pakkida, aga tulepulk on neist "lollikindlam": tugev, ei karda põrutamist, niiskust ega üldse mitte midagi. Kui natuke harjutada, saab iga mees sellega lõkke üles.\nMõned ellujäämisspetsid soovitavad tulehakatiseks tampoone, aga Erstu pigem toidupoodideski müüdavaid ökoloogilisi süütetablette. Neid "parafiiniga immutatud paberisodi" kuubikuid on mehel nii seljakotis kui kõigi õueriiete taskutest. Ei võta ruumi nagu ajalehevirn, erinevalt süütevedelikust ei haise ega leki.\nKOMPASS KAASA SIIS, KUI OSKAD SEDA KASUTADA\nMarsruuti aitab planeerida 2008. aastast pärinev Regio atlas mõõtkavaga 1:200 000. Selles mõõtkavas on juba majadki kaardile märgitud. Veel parem oleks maa-ameti 1:50 000 kaart, aga too on kaasaskandmiseks suurevõitu.\n"Kompassiga on nüüd küll selline lugu, et seda tasub siis kaasa võtta, kui sa oskad seda kasutada ja kui sul on natukenegi suunataju," märgib Erstu. "Minul see suunataju väga hea ei ole: kui ma puisrabas orienteerun, siis kilomeetrise marsruudi peale mul tekib selline 250-300-meetrine möödapanek vähemalt. Kui väga pingsalt kompassi jälgin, siis ma jõuan õigesse punkti kohale, aga ei õnnestu väga hästi. Ehk siis: see ei ole maailma kõige olulisem asi, aga ta'st võib abi olla."\nTAGAVARARÕIVAD, PLÄTUD ON MATKALISE JALGADE RÕÕM\nÕhtul magama minnes on hea võtta seljast oma kergelt niiske villane särk ja otsida seljakotist kuiv ööriietus, mis seal korralikult kokkukeeratuna ootab. Meriinovillane särk ja tööriiete poest ostetud pikad villased aluspüksid. Ka villased tagavarasokid on võimalikult väikseks kokku keeratud.\nMartin Erstul on seljakotis ka tagavarapüksid, sest tal kippuvat püksid metsas "saama märjaks või saama katki". Kui püksilukk enam ei pea, nööp nelja tuule poole kadunud ja tagumikust tuul läbi puhub, siis on ikka hea tõmmata jalga terved püksid.\nSandaalid võtavad kotis üsna palju ruumi, aga nendeta ei saa.\n"Kui ma olen päev otsa liikunud, nende matkasaabastega õues olnud, siis need tahaks hingata, kuivada lõkke ääres," märgib Martin Erstu. "Siis ma saan panna lihtsalt midagi endale jala otsa ja ümber lõkke asjatada. Mu jalatald on kaitstud, ma ei astu ühtegi orki endale jalga. Sellised jalgaastutud orgid on kõige vastikumad mädanemaminejad."\nmussolini 20. jaanuar 2017, 23:07\nKui te just päriselt metsa ei põgene vaenlasega sõdima nagu need "legendaarsed metsavennad" siis üks asi mida peaks silmas pidama metsas või maal ülds...\nvana matkakuli 20. jaanuar 2017, 22:34\nÕige ja kasulik jutt. Pange kõrva taha, kärsad.


Teisendusteraapia: tõelised inimesed, tõelised lood | PÕHJUS (ohtliku seksuaalhariduse vastane koalitsioon)\nPÕHJUS (ohtliku seksuaalhariduse vastane koalitsioon)\nTransseksuaalide kahetsusväärsed videod, mille on teinud ümberpaigutajad\nProfessor John Whitehalli 12 videot, mis käsitleb lapseea soolist düsfooriat\nWalt Heyer - Transseksuaalide kahetsus\nOHUTUD KOOLIDE PROGRAMMID\nKonversiooniteraapia: päris inimesed, päris lood\nSeksuaalse orientatsiooni nõustamine / Kõrval põhjustatud\nNõustamine ja teraapia tegelikult toimivad\nKaks endist lesbi, endine gei ja eks-trans räägivad endise elu lõpetamisest ja sellest, kuidas kaasati "muutusteraapia" (nõustamine) või pastoraalne abi. Loe või kuula ka teiste endiste geide elulugusid. Andrew, Ruth, Steve, Andy, Emma, Pete, Lyn, Dani, John, Robson, Marie ja Irene.\nTeisendusteraapia: tõelised inimesed, tõelised lood.\nKogu maailmas on tehtud diskrediteerimine ja ebaseaduslik nõustamine samasooliste soovimatute huvide ja soolise düsfooria osas. Seda on nimetatud gei konversiooniteraapiaks. Selle nime aluseks on see, et samasooliste tõmme või sooline segadus kuulutatakse sünnipäraseks ja muutumatuks orientatsiooniks.\nFaktid on, et pole kunagi olnud ühtegi teaduslikku uuringut, mis näitaks, et samasoolised külgetõmme või segadus oleks geneetiline. Siiski on aastakümneid edukat nõustamist inimestele, kes soovivad nendest suundumustest loobuda. On tuhandeid inimesi, kes on jätnud oma samasooliste huvipakkuvad või segased elud. Paljudel neist on olnud selleks nõustamine (konversioonravi).\nOn olnud mõned väärkohtlemised inimestel, kes ei soovinud neist eludest välja tulla. Erinevad LGBT rühmad on nende väärkohtlemiste peale hakanud, et õigustada valitsuste soovi nõustamine täielikult keelustada. Kuid nende kuritarvituste kasutamine seadusandlikus korras, et takistada soovimatu samasoolise tõmme või soolise segadusega inimeste soovitud elu otsimist, on absoluutne kuritarvitamine nende inimõigusi.\nNeed on lood, nii videotes kui ka kirjutatud inimeste poolt, kes parandasid oma elu LGBT eluteelt lahkumisega tunduvalt.\nCopyright © 2021 PÕHJUS (ohtliku seksuaalhariduse vastane koalitsioon)


Ideaalne SKP kasvu määr: määratlus, näited\nKui kiiresti majandus peaks kasvama?\nTervisliku SKT kasvumäär on see, mis on jätkusuutlik, nii et majandus jääks majandustsükli laienemisetapis nii kaua kui võimalik. SKP on riigi sisemajanduse kogutoodang. See on kogu viimase aasta majanduslik väljund. SKP kasvutempo on see, kui palju majandust toodi kui eelmise kvartali jooksul. Ideaalne määr on vahemikus 2-3 protsenti.\nTerve majanduses on tööpuudus ja inflatsioon tasakaalus.\nTöötuse määr on 4,7 protsenti ja 5,8 protsenti. Sihtväärtus on 2,0 protsenti.\nSa arvad, et mida rohkem kasvu, seda parem. Kuid tervisliku SKP kasvutempo on nagu keha temperatuur 98,6 kraadi. Ilmselt, kui teie temperatuur on ideaalist madalam, teate, et olete haige. Kui see on liiga madal, olete sa lähed surma. Kuid kõrgem temperatuur võib tähendada ka, et olete haige. Kui teil on üle 100, on teil palavik. Kui see on igal ajahetkel 104 kraadi kõrgem, olete surmavalt haige.\nKui majandus kasvab liiga aeglaselt või isegi lepingute kaudu, pole see ilmselt tervislik. Aga kui see kasvab liiga kiiresti, pole see ka ideaalne. Tegelikult, kui SKP kasv hakkab mitu kvartalit ületama üle 4%, tähendab see tavaliselt, et on mingi varade mull . Äriseisundis on laienemisjärgne faas tipp.\nKui föderaalreserv ei tee midagi, siis majandus langeb majanduslangusesse .\nSeda seetõttu, et kui majandus kasvab liiga kiiresti, siis ülekuumenemisel. Seal on liiga palju raha, kes jälitavad liiga vähe reaalseid kasvuvõimalusi. Investorid hakkavad raha üle kandma keskpärastelt investeeringutelt. Kui nad kaotavad raha, paanitsevad nad. Nad hakkavad müüma, põhjustades rohkem investeeringuid raha kaotamiseks. See ei lõpe enne, kui hinnad on piisavalt madalad, et peatada hullumeelsus ja meelitada investoreid uuesti.\nFedi rahapoliitika on äritsükli üks põhjuseid .\nAastatel 1999-2000 esines kõrgetasemeliste varude ümber umbusaldatust . 1999. aastaks oli USA SKP kasv kolmandas kvartalis 5,1 protsenti ja neljandas kvartalis üllatav 7,1 protsenti. Aastatel 2005-2006 oli varade mull majapidamises. Majanduskasv kasvas 2005. aasta esimeses kvartalis 4,3 protsenti ja 2006. aasta esimeses kvartalis 4,9 protsenti. Mõlema mullide ajal kasvas SKP kasv mitu kvartalit järjest üle 3 protsendi.\nKui SKT kasv on ideaalist kõrgem, võib see põhjustada ka inflatsiooni . Aastatel 1999-2000 oli USA inflatsioon 2,7- 3 protsenti. Aastatel 2003-2005 oli see 3 protsenti 4 protsendile. See on tunduvalt üle 2-protsendilise eesmärgipärase inflatsiooni.\nKui mull puruneb, satub majandusse majandustsükli kokkutõmbamisfaas. SKP kasv langeb järsult ja läheb negatiivseks, mis näitab majanduslangust. Aastatel 2008-2009 vähenes USA SKP viiekordis. Aastatel 2000-2002 tõusis see ainult veerus 2% ja vähenes kahe kvartali jooksul.\nTervislik kasvumäär on 2% 3 protsendini\nMajandusteadlased nõustuvad, et optimaalne SKP kasvumäär on suurem kui 2 protsenti, kuid alla 4 protsendi.\nKahe majanduslanguse ajal oli majanduskasv aastaringselt tervislik:\n2,5 protsenti 2003. aastal.\n3,9 protsenti 2004. aastal.\n3,2 protsenti 2005. aastal.\n2,7 protsenti 2006. aastal.\n2,0 protsenti 2007. aastal.\nIga-aastased kasvumäärad varjavad palju igakuist volatiilsust. 2008. aasta eelseisva finantskriisi vihjed leidsid need kitsamalt kui ideaalse kvartali SKT kasvumäärad. Näiteks 2006. aasta kasvutempo tundus suurepäraselt 2,7 protsenti, kuid kvartaalsed hinnad hoiatasid eelseisva majanduslanguse aasta teisel poolel. III kvartalis kasvas majandus vaid 0,1 protsenti. Neljas kvartal oli aneemiline 2,7%. See toimus kohe pärast seda, kui eluaseme buum tabas oma tippu. Hüpoteeklaenude kriis oli süüdi.\n2007. aastal näib, et majanduse taastumine ja kahjum piirdub eluasemega. Seejärel kasvas majanduskasv neljandas kvartalis oluliselt:\nQ1 0,2 protsenti\nQ2 2,1 protsenti\nQ3 2,7 protsenti\nQ4 1,4 protsenti.\n2008. aasta majanduslanguse ajal olid SKP kasvumäärad äärmuslikud. Eluasemelaenud olid levinud hüpoteegiga tagatud väärtpaberite investoritele, kuna finantskriis nakatus ülejäänud majanduses.\nQ1 -2,7 protsenti\nQ2 2,0 protsenti\nQ3 -1,9 protsenti\nQ4 -8,2 protsenti.\nObama päris ebatervislik majandus\n2009. aasta märtsis käivitas uus president majandusliku stiimuliprogrammi , et taastada usaldust ja majanduslikku tervist. Enne selle rakendamist olid 2009. aasta esimesed kaks kvartalit endiselt negatiivsed. Kolmandas kvartalis läksid nad positiivsele territooriumile.\nQ1 -5,4 protsenti\nQ2 -0,5 protsenti\n3. kv: 1,3 protsenti\nQ4: 3,9 protsenti.\nKasvutempo 2010. aasta kvartalis oli positiivne, kuid mitte pidevalt 2-3 protsendi vahemikus. 2011. aastal langesid majandused esimeses kvartalis. Hüpoteeklaenude kriisi tagajärjel kõrge vara väljakirjutamine takistas eluasemeturu taastumist.\nKas majandus on tervislik nüüd?\nPaljud analüütikud kurdavad, et praegune USA taastumine on ebatervislik. Nad väidavad, et majanduskasvu kiirendamise katsed on ebaõnnestunud. Poliitikud kinnitavad oma poliitikat, taastada majanduskasv 3-4 protsendini. Kuid nad ei mõista, et majanduskasv on enamasti terves vahemikus.\nSiin on SKP kasv iga kvartali kohta alates 2012. aastast. Lisateabe saamiseks vaadake hetke SKP kasvutempo .\n2012 2.2 protsenti Tervislik\nQ1 2,7% Tervislik.\n2. kvartal 1.9% presidendikampaania põhjustas ebakindluse.\nQ3: 0,5% Superstorm Sandy.\nQ4: 0,1 protsenti rahakülas. Sekvestreerimine.\n2013 1,7 protsent aeglane majanduskasv\nQ1 2.8% külma ilmaga ei mõjutanud müüki.\nQ2 0,8% Palgafondimaksu maksuvabastus lõppes.\nQ3 3,1 protsenti Tervislik.\nQ4 4,0 protsenti valitsuse sulgemist kompenseerib auto müük.\n2014 2.4 Protsenti Tervislik\nQ1 -1,2 protsenti Inventari kirjutada pärast nõrk puhkus müük.\nQ2 4,0 protsenti kasvu aeglustus esimesest kvartalist.\nQ3 5,0 protsenti 16 protsenti kukkus sõjaliste kulutustega.\nQ4 4,3% Tervislik,\n2015 2.6 Protsent Tervislik\nQ1 2,0 protsenti madal talvitormide tõttu.\n2. kvartal 2,6 protsenti Majandus tõusis taas.\nQ3 2,0 protsenti Vaevalt terve.\nQ4 0,9 protsenti Tugev dollar aeglustus eksporti.\n2016 1,6% aeglane\nQ1 0,8 protsenti aktsiaturg langes, vähendades ettevõtete investeeringuid.\nQ2 1,4 protsenti Tugev dollar aeglustus eksporti.\nQ3 3,5 protsenti Autode müük, kaubanduslik ehitus.\nQ4 2,1 protsenti tervislikust tarbijate kulutamisest.\nRiigi kulutused 1,2 protsenti 1,2 protsenti langesid.\n2. kvartal 3,1 protsenti Tugev tarbijate usaldus suurendas kulutusi.\nQ3 3,2 protsenti Jätkuvad tugevaid tarbimiskulutusi.\nQ4 2,6 protsenti Tugev tarbijale mõeldud kulutused kestvuskaupadele.\nSügavus: reaalne SKP | SKP komponendid | Võrdle SKT riikide vahel | SKP võrreldes rahvamajanduse kogutoodanguga | Rahvamajanduse kogutulu | Depressioon\nKas majandus on parem?\n2009. aasta SKT statistika, majanduskasv ja ajakohastatud kvartal\nKuidas arvutada sotsiaalkindlustushüvitisi - samm-sammult juhend\nKui kaua teie krediidiskoor parandab\nHetk, mina olen raha kasvanud\nLugege, kuidas teha RSU vormil W-2\n8 parimat kasutuspõhist kindlustusvalikut 2018. aastal\nParimad rahvusvahelised investeerimisnõustajad\n7 parimat turvasertifikaati, mida taotleda 2018. aastal


Maikuu viimasel reedel kohtusid aktiivsed piiriveerelased Missos, Nopri talus, et täiendada ennast koostööteemal. Koolitusel saadi teada, millest tuleb meeskonnaliikmete erinevus, millest tekib tahe teha koostööd, analüüsiti Johari akent ja arutleti tegurite üle, mis mõjutavad koostööd.\nKoolitusel omandatud ja meeldetuletatud tarkused sai kohe samal päeva ka praktikas läbi proovida. Seiklusfirma 360 kraadi poolt pakutud põnev meeskonnamäng pani Misso looduses proovile osalejate tegevuse planeerimise, kokkulepetest kinnipidamise, rollide jaotuse, tunnustamise jm olulised meeskonnatöö oskused. Poolteist tundi tegevust pakkus nii vaimset kui füüsilist pingutust. Osalejate omavaheline suhtlus, usaldus, positiivsus ja koostöö oli päeva lõpuks liitnud osalejad tugevaks meeskonnaks.


April | 2013 | Reisiblogi\nAustraalia 29. märts – 9. aprill 2013\nPosted on April 10, 2013 by filakammerkoor\nKontsert “The composers – Arvo Pärt: A Sacred Journey”:\n7. aprill Sydney ooperimaja\nCantus Benjamin Britteni mälestuseks\nSolistid: Helena Rathbone, Kirsty Hilton, Veronique Serret (viiul)\nSydney Sümfooniaorkestri muusikud\n29. märtsi õhtul kell seitse kogunesid Eesti Filharmoonia Kammerkoori artistid Tallinna lennujaama, et alustada oma pikka teekonda Austraaliasse.\nSeekordne kogunemise kellaaeg oli väga teretulnud vaheldus meie viimasel ajal tavapäraseks saanud üli-vara-hommikustele startimistele. Ja kingituseks saadud päev oli meeldiv, seda enam, et oli Suur Reede ja pealegi olid eelneval kahel õhtul olnud kontserdid Pärnus ja Tallinnas. Lisaks ebatavalisele kellaajale ootas meid ees ka ebatavaliselt pikk sõit marsruudil Tallinn – Helsinki – Singapur – Sydney kestvusega ca 24 tundi. Üllataval kombel möödus ööpäevane reis oodatust valutumalt, kuigi esimene päev Sydneys möödus ilmselt enamikul lauljatest hotellivoodis. Minu esimene kokkupuude Sydneyga oli esimese päeva õhtul kella kuue paiku, pärast seda, kui olin maganud kaheksa tundi jutti ning otsustanud poolteadvusel seisundis minna hotelli katusel asuva basseiniga tutvust tegema. Vaade, mis sealt avanes, raputas mind ühe hoobiga ärkvele. See oli lihtsalt imeline! Hotelli katusele paistis osa linnast hämmastavalt rohkete roheliste parkidega ning sini-sinise veega jahisadam. Ja loomulikult oli ühe pika ja pimeda talve üle elanud eestlase jaoks 25-kraadisesse päikesepaistesse sattuda täielik õndsus.\nPärast värskendavat suplust suundusime tüdrukutega linna peale süüa otsima. Hilisõhtune Sydney hämmastas mind oma tohutu mitmekesisusega. Tänavatel võis kohata igasugusest rahvusest, igasuguse orientatsiooni ja nahavärviga inimesi. Aga kõik olid kuidagi sõbralikud ja tolerantsed üksteise suhtes. Istudes oma kolmest sopranist koosneva seltskonnaga pargis, süües kebabi ja juues punast veini tundus elu lihtsalt ülinauditav ning esimene päev oligi edukalt öösse veeretatud.\nHommikusöögi ning paaritunnise basseini ääres peesitamise järel otsustasime hakata kultuurseteks ning külastasime Austraalia muuseumi. Ajavahe andis kergelt tunda, seetõttu võtsime päeva rahulikult. Muuseum oli piisavalt kompaktne, et ka meiesugused jet-lag’i all kannatajad suudaksid seda hoomata. Erilist silmailu pakkusid vääriskivide saal ning dinosauruste skeletid. Muljetavaldav oli ka mereteemaline saal, kust saime lugeda kõigi nende arvukate elukate kohta, kes võivad Austraalia randades ettevaatamatule ujujale saatuslikuks saada. Üks nendest elukatest kandis nime jellyfish – meduusiline, kelle kohta mul jäi meelde niipalju, et tõsisema rünnaku järel võib inimene 4 minuti jooksul surra. Sel hetkel polnud meil muidugi aimugi, et juba järgmisel päeval teeb Karoliina ühega neist isiklikult tutvust…\nBotaanikaaed, mida külastasime järgmisena, oli lihtsalt hingematvalt ilus. Austraalias on harukordselt lopsakas loodus ning kõikvõimalikele taimedele paistab sealne kliima meeldivat\nKäisime Bondi Beachil. Minul isiklikult oli see esimene kord Vaikses ookeanis ujuda. Lained olid võimsad, vesi hirmus soolane, päike mõnusalt soe ja liiv… noh seda võis pärast igalt poolt leida 🙂 Karoliina tegi tutvust jellyfish’iga nagu eelpool juba mainitud. 4 minuti möödudes ta õnneks surnult maha ei kukkunud, aga korralik vorp jäi tükiks ajaks reit kaunistama selle koha peale, kuhu meduus oli oma kombitsa kinni haakinud.\nÕhtul oli Eesti Majas vastuvõtt, mis kujunes väga meeleolukaks. Vastuvõtt oli ülimalt soe ja sõbralik, süüa ja juua sai korralikult ja loomulikult ei jäänud EFK poolt ka Tuljak ja veel paar eesti kullavaramusse kuuluvat koorilaulu laulmata. Õhtu edenedes sain jutu peale baari peremehega ning mul õnnestust talt välja kaubelda üks pudel üsna harukordset veini. Maksin selle eest küll (Eesti mõistes) üpris korralikku hinda, aga ega iga päev ei näe Austraalia veini, mis pärineb eestlase loodud viinamarjaistandusest.\nKui siiani on jäänud mulje, et me seal Austraalias muud ei teinudki kui puhkasime, siis… 🙂 jah, tõepoolest, nii see oli. Sain meie direktori jutust aru, et reisi planeerides oli esialgne kava oluliselt tihedam olnud, aga lõpuks kujunes kuidagi nii, et ühte-teist jäi ära ja lõplik plaan jäi töö poolest üsna hõredaks. Ja siiski… reisi neljandal päeval (või siis viiendal – sõltub, kuidas võtta) oli lõpuks esimene proov. Töötegemiseks oli ilm igati sobiv – vihma ladistas nagu oavarrest.\nVastuvõtjate poolt organiseeritud väljasõit Featherdale’i loomaparki ja Blue Mountains’isse. Featherdale Wildlife Park oli midagi sellist, mida iga Austraaliasse sattuv turist võiks külastada. Arvutul hulgal linde, koaalasid, kängurusid, roomajaid; dingod, vombatid, pingviinid, emud, kitsed ja isegi üks krokodill. Tunnist ajast, mis meile anti pargi külastuseks, piisas ainult kiirkorras territooriumi läbi kappamiseks, kuid emotsioone jagus küllaga.\nBlue Mountains aga… nojah, sellega läks pisut kehvasti. Paari väiksemat koske õnnestus ikka näha, aga mis puutub uhketesse mägedesse ja kanjonitesse, siis need jäid sedakorda nägemata, sest selleks ajaks, kui me kohale jõudsime, oli paks piimjas udu saavutanud sellise tiheduse, et vaevu võis näha endast paari meetri kaugusele, mis siis rääkida vaadetest, mis oleks pidanud avanema mitme kilomeetri raadiuses.\nÕhtul oli esimene proov orkestriga. Läbisime sujuvalt Salve Regina ja Aadama Lamendi. Kohalik orkester üllatas meeldivalt eriti mahlaka bassirühma soundiga. Tegelikult on hästi põnev teha sellist teost nagu Adam’s Lament erinevate orkestritega. Lugu on ju ikka sama, aga kui palju see võib muutuda erinevate mängijate käe all! Tallinna Kammerorkestriga ja ERSO-ga prevaleerib näiteks enamasti esimeste viiulite meloodia, kus eesti mängijad panevad rohkem rõhku liinide vedamisele. Sydney orkestri viiulite rühm pidas küll täpselt kinni noodis esinevatest non legatodest, aga kõla oli kuidagi kange. Seda kompenseerisidki sügavad bassiliinid, mille puhul mul tekkis tunne nagu kuuleks ma neid esimest korda, kuigi oleme kammerkooriga teost alates selle loomisest korduvalt laulnud.\nOlime eelmisel õhtul tüdrukutega kokku leppinud, et juhul kui hommikul mingi ime läbi päike paistab, lähme uuesti Bondi Beachile. Suur oli aga mu pettumus, kui hommikul rulood üles kerides paksude pilvedega kaetud taevast nägin. Natuke nukralt sõin hommikust ning valmistusin mõttes leppima siseruumiliste tegevustega (ehk sii mõne muuseumi külastusega). Seda positiivsem oli Hele-Mai uudis, et tema hotellitoa aknast paistab igatahes sinine taevas ning randamineku plaan on endiselt jõus. Ilm oli ikkagi tiba kahtlane, aga otsustasime, et isegi kui päikest ei õnnestu väga palju näha, saab ehk siiski ujuma minna ning õhuvanne võtta. Lisaks oli Bondi rand ka visuaalselt ju erakordselt nauditav. Järjekordse seiklemise järel rongi ja bussiga sai meie kannatlikkus ja otsusekindlus pärast mõningat ootamist ja väikest vihmasabinat tasutud ilusa sooja rannailmaga. Ujumine (või täpsemalt öeldes siis hüppamine) Vaikse ookeani lainetes möödus seekord ilma ekstsessideta – ei mingeid rünnakuid meduusiliste poolt.\nTeise poole päevast veetsime Sydney China Townis. Paddy’s Marketile jätsime me kõik kes suurema kes väiksema summa raha. On ju ilmselge, et kui käid nii kauges paigas nagu seda on Austraalia, siis on peaaegu kohustuslik sugulastele ja sõpradele nänni viia. Ning ma usun, et China Town oli soodsa hinnaga nänni leidmiseks kõige sobivam koht Sydneys, sest üldiselt on hinnad Austraalias ikka üpris karmid. Pärast väsitavat shoppingut ning kehakinnitamist meeldivalt odavas kuid maitsvate hiina toitudega söögikohas matkasime läbi China Towni tagasi kesklinna. Tee oli pikk, aga kuna õhtu oli mõnusalt sume, siis nautisime jalutuskäiku ning võimalust näha nädalavahetuse-eelset sagimist ja melu. Tänavad olid täis õhtusöökideks ja (tõenäoliselt) ööklubikülastusteks üles löödud inimesi. Selleks ajaks olin juba aru saanud, et ööelu on Sydneys sama kihav nagu soojas seisnud šampus. Õhtu oli nii imeline, et ei raatsinudki kohe bussiga hotelli sõita, vaid jalutasime natuke öisel promenaadil ning tegime pilte üle vee paistvast Sydney ooperimajast.\nÕhtu lõpetasime hotelli katusel klaasi veini juues. Olime väsinud aga õnnelikud.\nTöine päev. Hommikul startisime hotellist varakult, et jõuda kella kümneks ooperimajja proovi. Ilm oli jälle vihmane. Mulle hakkas tunduma, et Austraalia ilmataat oligi asjad sättinud meie töögraafiku järgi – vabadel päevadel paistis päike, töistel päevadel sadas vihma. Kõik oli paigas 🙂 Pärast proovi oli mõni tund vaba aega ning õhtul oli meie esimene ülesastumine Sydney ooperimajas. Et aga mitte traumeerida puhkuselainele häälestunud artiste, siis esimesel kontserdil oli meie kanda ainult 4-minutiline osa ehk siis Arvo Pärdi poolt kammerkoorile 2012 aasta Mehhiko reisiks kirjutatud a capella lugu Virgencita. Ülejäänud kava täitsid Sydney Youth Orchestra muusikud.\nPärast nii rasket kontserti tuli loomulikult puhata. Kuna hommik algas päikesepaistega, siis oli peaaegu kohustuslik veeta paar tundi hotelli basseini ääres. Ja pärast seda väsitavat tegevust pidi pisut puhkama. Seega muuseumid ja muud linnas kappamised olid välistatud.\nAga kui tõsiselt rääkida, siis ootas meid õhtul ees sündmus, milleks me tegelikult kohale olime lennanud: mastaapne kontsert pealkirjaga „The composers – Arvo Pärt: A Sacred Journey“. Võin üsna kindlalt väita, et isegi kui siiani on jäänud mulje, et me seal Austraalias muud ei teinud kui lebotasime, võtsime päikest ja nautisime kohaliku elu võlusid, siis selle kontserdiga korvasime kõik. „Magnificat“ läks kenasti, „7 Magnificati antifoni“ oli vist üks meie parimaid esitusi, „Salve Regina“ samuti ning „Adam’s Lament“… Ühesõnaga – lugege arvustusi! 🙂\nMa usun, et me andsime sel kontserdil endast kõik. Kavas olid veel ka „Fratres“, „Tabula Rasa“, „Cantus in Memoriam Benjamin Britten“ 8 tšellole ning „Spiegel im Spiegel“ Helena Rathbone’i esituses. Loetletutest viimast saime laval istudes ka kuulata ning see oli absoluutselt maagiline! Oma panuse maagilisuse tekkeks olid muidugi andnud ka kujundajad, kes olid loonud publiku jaoks illusiooni lumesajust. Aga võib-olla tahtsid nad lihtsalt eesti artiste valmistada ette kodusesse kliimasse naasmiseks…\n8h+12h+25min lennukites. Kuni Helsinkini sujus kõik jälle oodatust libedamalt. Sydney-Singapur ja Singapur-Helsinki otsad ei olnud nii koledad nagu ma kartnud olin, aga väga ebameeldivalt üllatas Vantaa lennujaam oma asjade korraldamatusega. Singapuri lennuk maandus õigeaegselt ning järgmise lennuni oli kenasti tund aega, mille jooksul oleks rahulikult saanud jalgu sirutada, riideid vahetada ja muid vajalikke toiminguid teha. Aga ootamatult selgus, et meid ootab ees veel üks turvakontroll. Püüdsime ühele ringilonkivale lennujaamatöötajale selgeks teha, et meil algab peagi boarding järgmisele lennule, lootuses, et äkki nihutatakse meid siis järjekorras ettepoole. Aga ei midagi. Kell muudkui läks, boarding Tallinna lennule kuulutati välja, aga meie seisime ikka järjekorras. Nuta või naera. Silme ees terendas tõsine võimalus lennust maha jääda. No kas pole absurdsemat olukorda? Lendad kohale teisest maailma otsast, elad üle ebainimlikult pikad lennukites istumised ja siis ei saa sellest viimasest jupist üle mingi idiootse korraldamatuse tõttu. Asi kulmineerus maratonjooksuga läbi Vantaa lennujaama. Väravasse jõudsime kohale sõna otseses mõttes viimasel minutil hing paelaga kaelas. Aga vähemalt saime ikka koju.\nTallinn võttis meid vastu -4 kraadise ilmaga. Heameel kojujõudmise üle segunes kerge nukrusega, kui mõtlesin sellele, et järgmist sooja suveilma annab oodata ikka veel täitsa mitu kuud.


KOHANDAMINE - Stress September\nLeitud 32 mõistet ADAPTATSIOON\n(ladina keeles. adapto - adaptiivne) - keha kohanemine välistingimustega. Praegu on olemas füsioloogilised, psühhofüsioloogilised, vaimsed, sotsiaal-psühholoogilised ja sotsiaalsed a.\nKohanemisprotsesse nimetatakse alloplastiks, kui üksikisik muudab keskkonda oma vajaduste ja soovide kasuks; neid nimetatakse ka autoplastiks, kui sisemised või vaimsed modifikatsioonid toimuvad vastuseks välise maailma tajumisele.\n„Enne individuaalsuse saavutamise eesmärki peate saavutama teise hariduse eesmärgi, nimelt kohanemise eksistentsi vajavate kollektiivsete normide miinimumiga: tehase, mis on ette nähtud tema võimete täielikuks arendamiseks, peaks kõigepealt suutma kasvada mullas, kus istutatud (PS, par. 725).\nElu pidev vool taas ja jälle nõuab värsket kohanemist. Kohanemist ei saavutata kunagi kunagi. (CW 8, par. 143). Inimene ei ole masin selles mõttes, et ta suudab pidevalt sama töölauda säilitada. Ta on võimeline rahuldama välise vajaduse nõudeid ideaalsel viisil ainult siis, kui ta on kohandatud ka oma sisemise maailmaga, see tähendab, et kui ta on iseendaga kooskõlas. Vastupidi, ta suudab kohaneda oma sisemise maailmaga ja saavutada harmooniat iseendaga, kui ta on kohanenud keskkonnatingimustega ”(CW 8, punkt 75).\nOma tüpoloogilises mudelis kirjeldas Jung kahte põhiliselt erinevat tüüpi kohanemist - introversiooni ja ekstraversiooni. Ta seob ka kohanemishäired neuroosiga.\nKohanemine on keskne mõiste, mis ühendab analüütilise psühholoogia bioloogiaga. Aktiivsete ja passiivsete komponentidega kohanemist tuleks eristada sobivusest, mis on valdavalt passiivne autoplastiline nähtus.\nKlassikaline psühhoanalüüs eeldab, et laps rahuldab oma soove, juhindudes ainult rõõmupõhimõttest, arvestamata välist reaalsust, soovide hallutsinatiivse täitmisega, ning ei oma ego ega vaimset struktuuri. Siin vaadeldakse kohanemist kui funktsiooni, mis on välja kujunenud arenevale üksikisikule väljastpoolt, kuna ta on pettunud. Siiski on olemas alternatiivne vaade, mille kohaselt laps alustab juba keskkonnaga kohanenud elu ja tema kohanemine muutub üha keerulisemaks, kui ta kasvab ja kogeb kogemusi.\nVõime edukalt ja vastuvõetaval viisil suhelda keskkonnaga. Kuigi kohanemine tähendab mõistlikku vastavust väliskeskkonna tegelikule olukorrale, hõlmab see paljudel juhtudel ka tegevust, mille eesmärk on keskkonna muutmine või piisav kontroll. Mõiste „kohanemine” tähistab individuaalse ja keskkonna (kohanemise), praeguse ja vaimsete protsesside vahelise vastavuse olukorda, mis viib sellesse riiki. Kui indiviid muudab keskkonda vastavalt oma vajadustele ja soovidele, nimetatakse neid protsesse alloplastiks, kui välise maailma tajumise tõttu esinevad sisemise või vaimse maailma muutused, siis räägitakse autoplastilistest protsessidest.\nVõib öelda, et psühhoanalüütiline arenguteooria on peamiselt ontogeneetilise kohandamise protsessi kaalumine, kirjeldus, uurimine ja selgitus. Edukat ja üha täiuslikumat kohanemist peetakse I tervisliku toimimise üheks kriteeriumiks, sest see näitab harmoonilist suhet I, It, superego ja väliskeskkonna vahel. Märkide kujunemine hõlmab keskkonna stabiilse kaitsva aspekti internaliseerimist ning keskkonna muutmise võime ja võime suurenemist.\nPsühhoanalüüsis esitles Hartmoni (1939) kõigepealt üksikasjalik idee kohanemisest. "Kohanemine avaldub muutustes, mida üksikisik teeb keskkonnas. Samuti sobivad muudatused oma vaimses süsteemis. Ja siin on Freudi idee olloplastilistest ja autoplastilistest muutustest üsna asjakohane." Hartmann kirjeldas lisaks kolmandat kohanemisviisi - uue keskkonna valiku, uue keskkonna valiku, kus Alloplastilised ja autoplastilised muutused kirjutab: „Me leiame, et inimene on hästi kohanenud, kui tema tootlikkust, elu võimet, vaimset tasakaalu ei rikuta # 039. Psühhoanalüüsi seisukohast on keskkonna kõige olulisem aspekt psühhosotsiaalne (interpersonaalne), sealhulgas olulised inimesed keskkonda altpoolt.\nTeine oluline kohanemispõhimõte, mis hõlmas Hartmonni ulatust, on funktsiooni muutmine. Teatava käitumise adaptiivse tähtsuse hindamiseks peab analüütik eristama selle käitumise praegust funktsiooni algselt selle käitumise algusest peale, sest käitumisfunktsioonid muutuvad kohanemisprotsessi käigus sageli ja lõpuks võib käitumine teenida muid kui algseid eesmärke. Teadmine, et funktsioonide muutumine aitab vältida nn geneetilist viga, st lihtsustatud eeldust, et üksikisiku käitumine praeguses seisneb otse minevikust.\nKohanemine on peamine mõiste, mis ühendab psühhoanalüüsi ja psühholoogia bioloogiaga. Kohanemine selle aktiivsete ja passiivsete komponentidega tuleks seadmest selgelt eristada, mis on tegelikult passiivne autoplaatiline nähtus.\nKOHANDAMINE (ICD 309.9)\nIsikule on spetsiifiline kohanemisvorm sotsiaal-psühholoogiline kohanemine, mis tagab tema isikliku arengu suunava, aktiivse koostoime kaudu loomulike ja sotsiaalsete eksistentsitingimustega.\nBioloogiline aspekt A. - inimestele ja loomadele ühine - hõlmab organismi (bioloogilise olemuse) kohandamist stabiilseteks ja muutuvateks keskkonnatingimusteks;\ntemperatuur, atmosfäärirõhk, niiskus, valgus ja muud füüsilised tingimused, samuti muutused kehas: haigus, C.-L. või selle funktsioonide piiramine (vt ka Acclimation). Bioloogilise A ilmingute hulka kuuluvad näiteks mitmed psühho-füsioloogilised protsessid. valguse kohandamine (vt L. sensoorne). Loomade puhul viiakse A. nendele tingimustele läbi ainult sisemiste vahendite ja organismi funktsioonide reguleerimise võimaluste piires, samas kui inimene kasutab erinevaid abivahendeid, mis on tema tegevuse tooted (eluruumid, rõivad, sõidukid, optilised ja akustilised seadmed jne). Samal ajal eksponeerib isik võimeid teatud bioloogiliste protsesside ja tingimuste meelevaldseks reguleerimiseks, mis laiendab tema kohanemisvõimet.\nPsühholoogias uuritud A. protsesside spekter on väga lai. Lisaks tähistatud sensoorsele A., sotsiaalsele A., A-le äärmuslikes elutingimustes ja psühholoogias uuris psühholoogia A-protsesse ümberpööratud ja ümberasustatud nägemisele, mida nimetatakse tajumiseks. või sensorimotor A. Viimane nimi peegeldab väärtust, mida subjekti motoorne aktiivsus peab taastama tajumise piisavuse nendes tingimustes.\nArvatakse, et viimastel aastakümnetel on esile kerkinud uus ja sõltumatu haru psühholoogias, mida nimetatakse "äärmuslikuks psühholoogiaks", mis uurib A. inimese psühholoogilisi aspekte ülimuslikes oludes (vee all, maa all, Arktikas ja Antarktikas, kõrbetes, kõrgetes mägedes ja muidugi kosmoses). (E. V. Filippova, V. I. Lubovsky.)\nLisa: Elusolendite A. protsesside psühholoogiline aspekt seisneb peamiselt käitumise adaptiivses tõlgendamises ja psüühika-C evolutsioonilises nn. vaimse aktiivsuse tekkimine oli kvalitatiivselt uus etapp bioloogilise kohanemise mehhanismide ja meetodite väljatöötamisel. Ilma selle mehhanismita kujutaks elu areng täiesti teistsugust pilti võrreldes bioloogiaga. Kasvasid sügavad mõtted evolutsioonilise vaimse teguri ja A. muutunud, mitte-statsionaarsetele keskkonnatingimustele. bioloog A. N. Severtsov (1866 1936) oma väikeses töös "Evolution and Psyche" (1922). Seda rida tõstatavad teoreetikud; ”. käitumuslik ökoloogia (nt Krebs ja Davis 1981), mis otseselt kujutavad endast ülesannet täpselt uurida evolutsiooni seisukohalt ellujäämise käitumise tähendust.\nEi ole kahtlust, et käitumuslik A mängib loomade eluviisi struktuuris olulist rolli, alustades kõige lihtsamatest viisidest, kuna käitumist ja selle vaimset reguleerimist A. aktiivsete vormidena on välja töötanud paljud psühholoogid alates funktsionalistlikust orientatsioonist. Funktsionalismi alguses psühholoogias seisis, nagu on teada, W. Jams, kuid varajane funktsionalism ei suutnud isegi esitada ökoloogilise käitumise ja ökoloogilise psühholoogilise uuringu programmi. Sellegipoolest andis funktsionalism põhimõtteliselt õige teoreetilise idee, mille raames saab võrrelda erinevaid evolutsioonilisi käitumisvorme ja vaimseid protsesse. Selle vaate põhjal töötas J. Piaget välja intellektuaalse arengu muljetavaldava kontseptsiooni. Piaget märkis ise, et ta järgib E. Klaparede ideid, et intellekt täidab A. funktsioone uuele (individuaalsele ja bioloogilisele) keskkonnale, samas kui oskused ja instinktid teenivad A. korduvatele asjaoludele ning instinkt on mõnevõrra sarnane intellektiga, sest Esimene kasutusviis on ka A. uuele olukorrale (kuid mitte liigi puhul). Kuid ainult zoopsühholoogia ja epiloogia tegeliku arenguga tuli arusaam ja põhjendus vajadusest uurida psüühikat ja käitumist terviku struktuuris (kontekstis). See idee ei kaota oma õiglust inimese psühholoogia valdkonna üleminekul (vt. Ökoloogiline psühholoogia) (B. М.)\nKategooria Luure operatiivse kontseptsiooni teoreetiline konstruktsioon J.Piaget.\nSpetsiifilisus. Protsess, milles assimilatsioon ja majutus on ühendatud.\nVõime kohaneda sise- või välise reaalsusega. See nõuab sageli oma sisemiste vajaduste vastavusse viimist keskkonnaga, kuid võib nõuda ka teatud kaitsemehhanismide kasutamist, näiteks sisemises psüühilises reaalsuses.\nInimese psüühika toimimise psühhoanalüütiline arusaam põhines ideedel tema teadvuseta kalduvuste rahuldamise võimaluste kohta. Z. Freud lähtus asjaolust, et vaimset aktiivsust koordineerib sisemehhanismid, mis algavad pingete suurenemise ja vähenemise vahelistest muutustest, mis tulenevad rõõm-meelepaha tundest. Kui Ono teadvuseta kalduvuste väited, mis on orienteeritud kohesele naudingule (rõõmu põhimõte), ei leia nende rahulolu, ilmuvad talumatud olekud. Rahulolu olukord tekib välismaailma abiga. See on tema ees I (teadvus, meeles), kontrolli võtmine ja tegelikkuse arvestamine (tegelikkuse põhimõte). Teadvuseta ajamid Ta nõuab kohest rahulolu. Püüan kaitsta ennast võimalike ebaõnnestumiste eest ja vahendan selle väidete ja välismaailma kehtestatud piirangute vahel. Sellega seoses võib I tegevus toimuda kahes suunas: ma vaatan välismaailma ja püüan jõuda soodsa hetkeni ajamite ohutuks rahuldamiseks; Ma mõjutan Onot, püüdes talitada oma kalduvusi, lükates nende rahulolu edasi või loobudes nende hüvitamisest mis tahes hüvitise arvelt. Nii kohaneb inimene välismaailmaga.\nLisaks sellele tegevussuunale I on Freudi arvates veel üks kohanemisviis. Aja jooksul võin leida teise viisi, kuidas kohaneda maailmaga, andes võimaluse rahuldada inimese sõidud. Tuleb välja, et välismaale saab tungida, seda muuta ja seeläbi luua tingimused, mis võivad kaasa tuua rahulolu. Seetõttu on ülesanne enne, kui ma tekib, kindlaks määrata sobivaim tee, mida inimene kohaneb, mis seisneb teadvuseta ajamite piiramises välise maailma nõudmistele või nende toetamisele selle maailma vastu. Ungari psühhoanalüüdi S. Ferenzi (1873–1933) algatusel nimetati psühhoanalüüsis esimest kohanemisrada, teine - alloplastiline. Seoses sellega viitas Z. Freud oma töös „Amatöörianalüüsi probleem“ (1926) järgmisele väitele: „Praegu nimetatakse seda psühhoanalüüsi käigus autoplastiliseks või alloplastiliseks kohandamiseks vastavalt sellele, kas see protsess toimub muutustega oma vaimse organisatsiooni sees või muutes välist (kaasa arvatud sotsiaalne). "\nEdukas kohanemine välismaailmaga aitab kaasa inimese normaalsele arengule, säilitades oma tervise. Kuid nagu Freud uskus, kui ma leian end nõrgaks, abituks enne seda, kui ta on teadvuseta impulsse, siis kui inimene võib silmitsi seistes maailmaga, võib tal olla oht. Siis ma hakkan tajuma ohtu, mis tuleneb teadvuseta kalduvustest kui välistest ja pärast ebaõnnestunud jõupingutusi, mis on sarnased eelnevalt sisemiste impulsside suhtes tehtud püüdlustega, püüdes põgeneda sellest ohust. Sellisel juhul võtan ma alateadvuse juhtide represseerimise. Kuid kuna sisemine on asendatud välise, sellise kaitsega ohtude eest, kuigi see toob kaasa osalise edu, muutub see edu inimestele kahjulikeks tagajärgedeks. Represseeritud teadvusetus on I jaoks „keelatud tsoon”, kus tekivad vaimsed asendused, andes ersatz-rahulolu neurootiliste sümptomite kujul. Seega muutub „haiguse lend” selliseks inimese kohanemiseks tema ümbritseva maailmaga, mis toimub ebapiisaval viisil ja mis näitab enese nõrkust, ebaküpsust.\nSellele kohanemisest arusaamisele tuginedes on psühhoanalüütilise ravi eesmärk „ennistada ennast”, vabastades selle repressioonide põhjustatud piirangutest ja nõrgendades selle mõju sellele, et lahendada sisemine konflikt, mis on seotud inimese kohanemisega maailma.\nKohanemisega seotud asjakohaste ideede edasiarendamine kajastus mitmete psühhoanalüütikute, sh H. Hartmanni (1894–1970), E. Frommi (1900–1980) ja teiste kirjutistes. Seega, Austria-Ameerika psühhoanalüütik H. Hartmanni „Psühholoogia I ja kohanemisprobleem“ (1939), ei käsitletud seda probleemi mitte ainult inimese või tema keskkonna (alloplastiline kohanemismeetod) või oma vaimse süsteemi (autoplastiline) muutuste osas kohanemisviis), vaid ka uue psühhosotsiaalse reaalsuse otsimise ja valimise seisukohast, kus indiviidi kohanemine toimub nii väliste kui ka sisemiste muutuste kaudu.\nAmeerika psühhoanalüütik E. Frommi raamatus "Vabanemise põgenemine" (1941) tõstatati küsimus, kas on vaja eristada staatilist ja dünaamilist kohandamist. Staatiline kohandamine on kohandamine, milles "inimese iseloom jääb muutumatuks ja püsivaks ning ainult uute harjumuste ilmumine on võimalik." Dünaamiline kohanemine on kohanemine väliste tingimustega, stimuleerides „inimese iseloomu muutmise protsessi, kus uued püüdlused, uued ärevused avalduvad”.\nStaatilise kohanemise illustreerimiseks võib E. Frommi sõnul üleminekut hiina söömisharjumustest söögipulgaga üle euroopalikule kahvli ja noa omamise viisile kasutada, kui Hiina reisija kohandub aktsepteeritud söömisviisiga, kuid see kohandamine ei muuda teda isiksus. Dünaamilise kohanemise näide võib olla juhtum, kui laps kardab oma isa, kuuletub talle, muutub kuulekaks, kuid paratamatult sattudes kohaneb tema isiksuses olulisi muutusi, mis on seotud vihkamise tekkimisega oma isa-türanni suhtes, mis represseerimisel muutub dünaamiliseks teguriks laps\nE. Frommi vaatenurgast on "kõik neuroosid vaid näide dünaamilisest kohanemisest selliste tingimustega, mis on indiviidile irratsionaalsed (eriti varases lapsepõlves) ja kahtlemata ebasoodsad lapse vaimsele ja füüsilisele arengule." Sotsiaal-psühholoogilised nähtused, eriti väljendunud hävitavate või sadistlike impulsside olemasolu, näitavad ka dünaamilist kohanemist sotsiaalsete tingimustega.\nHaloperidool: kasutusjuhised, ülevaated, hind, analoogid, näidustused kasutamiseks\nKuidas vähendada stressihormooni (kortisooli) taset naistel?\nMiks stress süvendab mälu ja kuidas sellega toime tulla\nPõletamine, kõhuvalu ja röhitsus\nHakka psühholoogiks või kuidas tegeleda irratsionaalsete inimestega\nPsühhosomatika: pilk haiguse põhjustele\nDelfiiniravi ja selle eelised lastele\nMiks unistused unistavad?\nDementsuse lõppetapp: märgid ja ennustused\nNärviline laps on haigus või sõnakuulmatus. Mida teha, kui märkate, et teie laps on närvis.\nKas interoktaalses neuralgias võib olla temperatuur\nVaimsed probleemid, depressioon, väsimus ja kilpnäärme haigus\nMees on sotsiopaat. Kuidas murda suhe.\nAjutine globaalne amneesia