Võrumaa kodulooline sünnipäevakalender 2021\nSündis Võrumaal Kooraste vallas Karste külas. Õppis Tallinna Õpetajate Instituudis ning Tartu Ülikoolis eesti keele ja kirjanduse erialal.\nKalju Leht töötas lühikest aega õpetajana, seejärel haridusametnikuna, teadurina ja alates 1992. aastast oli ta ajakirja „Kooliuuenduslane“ tegevtoimetaja.\nTa kirjutas õpikuid ja avaldas ajakirjanduses üle saja artikli kirjandusteadusest ja esteetilisest kasvatusest. Kalju Leht koostas kuuest raamatust koosneva jätkväljaande „Kirjandusõpetuse küsimusi“ ja andis välja gümnaasiumiõpiku „Väliskirjandus“.\nSurnud 2006. aastal Tallinnas ja maetud Tallinna Rahumäe kalmistule.\nAlpinist, professionaalne matkasportlane.\nSündis Võrus. Õppis Võru tööstustehnikumis mööblitisleriks.\nAlpinismiga asus Alar Sikk aktiivselt tegelema 1998. aastal Jaan Künnapi juhendamisel.\n22. mail 2003. aastal sai temast esimene eestlane, kes vallutanud maailma kõrgeima mäetipu, 8850 m kõrge Mount Everesti ehk Džomolungma. Alar Sikk on ühtlasi esimene eestlane, kes on tõusnud kõigi maailmajagude kõrgeimatele tippudele.\nHelilooja, kitarrist, muusikapedagoog.\nSündis Võrus. Õppis klassikalist kitarrimängu Võru muusikakoolis ja G. Otsa nim. Tallinna Muusikakoolis. Hiljem lõpetas Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia koolimuusika erialal.\nTa on ansambli Weekend Guitar Trio juhtfiguure, kuid esineb ka ansamblitega Fragile, UMA, Estonian Guitar Octet, Suurõ Pilvõ jt.\nRobert Jürjendal on loonud muusikat erinevatele muusikakollektiividele, mitmetele teatrilavastustele ja filmidele ning osalenud rohkem kui 30-ne CD-plaadi valmimisel. Ta on välja andnud 3 sooloalbumit: „Rõõmu allikas”, „Valguse palsam” ja „Lihtminevik”.\nRobert Jürjendal töötab muusikaõppejõuna Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias ning Viljandi Kultuuriakadeemias.\nEesti Rahvusringhääling valis Robert Jürjendali Aasta Muusikuks 2016.\nSündis Võrumaal Sõmerpalu vallas Osulas. Õppis Tartu Ülikoolis eesti filoloogiat.\nLeili Iher töötas Eesti Kirjandusmuuseumis bibliograafina. Seejärel oli ta ametis Tartu linnaraamatukogus, pidades selle kõrvalt ka loengusarja eesti kirjandusest Tartu ülikoolis.\nLeili Iher kujunes arvestatavaks luulekriitikuks. Ta avaldas kirjandusteaduslikke artikleid ning andis välja oma isa, luuletaja ja prosaisti Rihhard Iheri loomingut.\nTa koostas Rihhard Iheri luule valikkogu „Havva-kivi. Ikupilli ja loriluku 1967-1968” ning avaldas tema jutustuse „Kaheksa kellalööki”.\nLeili Iheri eluaegne huvi oli suunatud Gustav Suitsule ja tema loomingule.\naastal ilmus tema mahukas uurimus „Gustav Suitsu jälil. Fakte ja mõtisklusi”.\nSurnud 2015. aastal ja maetud Tartu Raadi kalmistule.\nLaulja (bariton), Rahvusooper Estonia ooperi- ja operetisolist.\nSündis Võrumaal Keema külas. Õppis Kurenurme koolis, Võru keskkoolis, Tartu Muusikakoolis ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, hiljem täiendas end Moskva konservatooriumis ja Milano La Scala laulukoolis.\nVäino Puura esimesed ülesastumised vokaalsolistina said teoks keskkoolipäevil lauluõpetaja Paul Elkeni suunamisel.\nTartus õppides alustas ta tööd Vanemuise teatri ooperikooris ja laulis ka oma esimese ooperirolli. Aastast 1976 on Väino Puura olnud Rahvusooper Estonia solist, aastast 2011 töötab rollilepingutega.\nTa on lisaks ooperi- ja operetirollidele esinenud kontserdilauljana ning solistina vokaalsümfoonilistes suurvormides, osalenud muusikalides, mitmes muusikafilmis ja mänginud teleseriaalides.\nHelilooja, dirigent, muusikapedagoog.\nSündis Võrumaal Navi külas. Lapsepõlves õppis viiulit, hiljem süvenes side puhkpillidega. Lõpetas Võru Õpetajate Seminari ja jätkas õpinguid Läänemaa Õpetajate Seminaris.\nSamuel Onno alustas tööd õpetajana, sealhulgas ka muusikaõpetajana.\nAastatel 1945-49 juhatas Samuel Onno Võru puhkpilliorkestrit.\naastal küüditati ta perega Siberisse. Tagasi Eestisse jõudes asus Samuel Onno 1957. aastal tööle Võru lastemuusikakoolis viiuli- ja puhkpilliõpetajana ning jätkas tööd Võru puhkpilliorkestri dirigendina.\naastal taasasutas ta Võru sümfooniaorkestri ja oli selle peadirigent.\nSamuel Onno on loonud ka ise muusikat ning tema käe all on omandanud põhialused muusikas Kait Tamra ja Indrek Kalda.\nSurnud 1992. aastal Võrus ja maetud Võru linnakalmistule.\nNavi külas seltsimaja juures on muusikamehe Samuel Onno auks paigaldatud mälestuspink.\nRaadio- ja teleajakirjanik, saatejuht.\nSündis Võrumaal Meremäel. Õppis Meremäe keskkoolis ja Tartu Ülikoolis.\nSilvia Karro on töötanud Eesti Raadio laste- ja noortesaadete toimetaja ja peatoimetaja asetäitjana ning Eesti Televisioonis saatejuhi, toimetaja ja produtsendina.\nTa on teinud sadu saateid ja otsereportaaže nii raadios kui televisioonis ning õpetanud meediat. Tema saadete pagasis on muuhulgas saated „Tähelaev“ ja „Maahommik“ ning murdekeelsed saated „Veere pääl“ ja „Tsirk, tsirk, tsirguke“.\nSilvia Karro on Ajakirjanike Liidu liige. Ta on pälvinud saate „Tea ja tunne“ eest Eesti Ajakirjanike Liidu aastapreemia.\nMaadleja, treener, spordipedagoog.\nSündis Võrumaal Saru vallas.\nArvo Mõttus tuli aastatel 1950-71 Eesti NSV meistriks vabamaadluses 15 korda, sambomaadluses 2 korda ning Kreeka-Rooma maadluses 1 korra. Nõukogude Liidu meistrivõistlustel võitis ta kaks hõbemedalit vabamaadluses ja meeskondliku kuldmedali Kreeka-Rooma maadluses.\nArvo Mõttus töötas aastatel 1960-91 TPI kehalise kasvatuse õppejõuna ja aastatel 1991-2000 Eesti Spordigümnaasiumi treener-õpetajana. Ta oli vabariikliku kategooria maadluskohtunik.\nArvo Mõttus kirjutas maadlusõpikuid ja avaldas autobiograafilise jutustuse „Hulkuri valss“, milles räägib oma lapsepõlvest Võrumaal, õpinguaastatest ja raskest teest maadlusspordi tippu.\nSurnud 2010. aastal Tallinnas ja maetud Tallinna Rahumäe kalmistule.\nDirigent, muusikapedagoog, trompetist.\nSündis Võrumaal Vastseliinas. Õppis Heino Elleri nim. Tartu Muusikakoolis ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis trompetit ning dirigeerimist. Hiljem lõpetas konservatooriumi Peterburis ja täiendas end Šveitsis.\nAavo Ots mängis Rahvusooper Estonia orkestris aastatel 1975-84.\nAastast 1977 on ta töötanud Tallinna Muusikakeskkoolis õpetaja-metoodikuna ja juhatanud orkestrit Puhkpillisümfoonikud. Aavo Ots on ühtlasi Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia õppejõud, 1989. aastast dotsent.\n2002. aastal asutas Aavo Ots omanimelise muusikastuudio.\nAlates 1996. aastast on ta korraldanud Võru vaskpillipäevi ja suvekooli.\nKarl Rumor (kodanikunimega Karl Ast)\nKirjanik, ajakirjanik, poliitik.\nSündis Võrumaal Orava vallas. Õppis Kahkva külakoolis, Vastseliina mõisakoolis, Petseri ministeeriumkoolis ja Hugo Treffneri gümnaasiumis, mis jäi lõpetamata.\nKarl Rumor võttis aktiivselt osa 1905. aasta revolutsioonist ja oma revolutsiooniliste vaadete tõttu sattus ta vanglasse, kust vabanes 1910. aastal. Järgnevatel aastatel reisis ta Vahemeremail ja Põhja-Aafrikas ning töötas\najakirjanikuna Tallinna, Tartu ja Peterburi ajalehtede juures.\nKarl Rumor kuulus Eesti Sotsiaaldemokraatliku Partei asutajate hulka ja temast sai üks selle liidreid. Ta oli Asutava Kogu ja I-IV Riigikogu saadik, aastatel 1924-25 Eesti Vabariigi portfellita minister.\nAastatel 1941-59 tegutses ta Eesti Vabariigi konsulina Brasiilias Rio de Janeiros, seejärel siirdus pensionärina Kanadasse ja sealt edasi USA-sse.\nKarl Rumor alustas kirjanduslikku tegevust 1911. aastal novellikoguga „Sääsed tormis”. Tema loomingu põhiossa kuuluvad novelli- ja jutustustekogud „Tuled sügis-öös”, „Siiruviiruline”, „Mürgine vili” jt.\nKarl Rumor reisis korduvalt Euroopas, Aafrikas ja Aasias. Eksootiliste välisreiside kajastusena avaldas ta Indiat, Tseilonit ja Põhja-Aafrikat kirjeldavaid reisiraamatuid.\n1950. aastail hakkas Rumor uuesti avaldama kirjanduslikku loomingut, ilmusid novellikogud „Uned ja mured”, „Kuldlind” ja „Tuuleviiul”. Suuremat tähelepanu pälvis tema romaan „Krutsifiks”, mis kujutab usuhullustuslikke rahutusi sajandivahetuse Brasiilias.\nKarl Rumor avaldas veel miniatuuride raamatu „Liivakella all” ja kultuurilooliselt väärtuslikud memuaarid „Aegade sadestus” I-II.\nSurnud 1971. aastal New Yorgis.\nAjakirjanik, kirjanik, kooliõpetaja.\nSündis Võrumaal Valgjärve vallas. Õppis Kanepi kihelkonnakoolis.\nGeorg Eduard Luiga töötas kooliõpetajana Valgjärvel, Äksi kihelkonnas, Simbirski ja Tobolski kihelkonnas.\nAlates 1901. aastast tegutses ta ajakirjanduses, töötades erinevate ajalehtede toimetustes. Pikemat aega oli ta Päevalehe toimetaja, viies ajalehe väga heale tasemele.\nG. E. Luiga kirjutas luulet, proosat ja avaldas päevakajalisi artikleid kultuuri-, poliitika- ja majandusteemadel. Tema proosaloomingust peetakse parimaks jutukogu „Vägivallamaal“.\nG. E. Luiga on rahvaliku laulu „Seal, kus rukkiväli lagendikul heljub“ sõnade autor.\nSurnud 1936. aastal Tallinnas.\nMajandusteadlane, õppejõud, riigitegelane.\nSündis Võrus. Õppis Võru 1. 7-klassilises koolis, Võru I Keskkoolis ja TPI majandusteaduskonnas. Hiljem täiendas end Helsingi majanduskõrgkoolis ja tehnikaülikoolis, Novosibirski ülikoolis ja USA-s Bentley kolledžis.\nJaak Leimann töötas tehases Volta, Võru gaasianalüsaatorite tehases, Võru rajooni masinaarvutusjaamas ja Võru tööstustehnikumis.\nTa on majandusteaduste doktor 1989. aastast.\nJaak Leimann oli TPI õppejõud aastatel 1968-79, konsultatsioonifirma Mainor teadusdirektor, Eesti Majandusjuhtide Instituudi direktor, majandusminister aastatel 1990-92 ja 1996-99. Seejärel asus ta uuesti tööle Tallinna Tehnikaülikooli. Praegu on Jaak Leimann emeriitprofessor.\nJaak Leimanni teadustöö põhiteema on olnud majandusorganisatsioonide juhtimine. Ta on mitmete juhtimisalaste raamatute autor, avaldanud üle 50 teaduspublikatsiooni ja tema juhendamisel on kaitstud üle 20 magistritöö.\nSündis Võrumaal Mõrgi külas. Üldhariduse omandas Võrus ja Tartus, kunstihariduse oma venna Erich Arraku vabaateljees.\nEevart Arrak töötas mitmes asutuses kunstnikuna, viimased 22 aastat Tartu kutsehariduskeskuses.\nAlates 1964. aastast hakkas ta järjekindlalt esinema Tartu kunstinäitustel.\nTa viljeles kõiki žanre, hilisemal perioodil keskendus maastikule. Tema kõige säravamad maalid valmisid peale 70. eluaastat. Suuremad isikunäitused toimusid Tartu Kunstimajas 2006 ja 2011 ning Tallinnas Draakoni galeriis 2007.\nEevart Arrak arenes Pallase koolkonna silmapaistvaks meistriks. Oma loomingus rõhutas ta eelkõige maalikunsti igiväärtusi – meeleolukat koloriiti, head joonistusoskust ja meisterlikku kompositsiooni.\nTa oli Tartu Kunstnike Liidu liige.\nSurnud 2014. aastal Tartus.\nSündis Võrumaal Orava vallas Pääväkese külas. Õppis Petseri algkoolis, Pihkva maamõõtjate koolis ja Tallinna Kõrgemas Tehnikakoolis.\nFriedrich Kõlli töötas mitmel alal, aastatel 1919-23 maamõõtja, joonestaja, teemeistri ja raudteetehnikuna.\nAlates 1934. aastast kirjutas ta vesteid ja följetone paljudele ajalehtedele ning ajakirjadele Pearu Orava nime all. 1936. aastal avaldas ta valimiku „Humoreske ja lühijutte“.\nFriedrich Kõlli toimetas aastatel 1940-41 Võru ajalehte Töörahva Elu. Pärast sõda töötas ta Tallinnas kirjastuses Ilukirjandus ja Kunst, seejärel Eesti Riiklikus Kirjastuses ilukirjanduse toimetajana. Jätkas kirjutamist, tema lühiproosat ilmus ajakirjas Looming ja Priit Kajari nime all ilmus kolhoosielust romaan „Uus Tee“.\nFriedrich Kõlli kõige silmapaistvam saavutus on tema tõlkelooming. Sõjajärgsetel aastatel jõudsid tema vahendusel eesti lugejateni vene klassikute teosed ja nõukogude autorite romaanid.\n1976. aastal ilmus kogumik „Meenutused naeratusega“, kuhu on koondatud tema varasemaid vesteid kui ka hilisemaid humoreske ja memuaare.\nSurnud 1978. aastal Tallinnas ja maetud Tallinna Metsakalmistule.\nSündis Võrumaal Meremäe vallas Hilana külas.\nHilana Taarka oli setu naise Darja Pisumaa hüüdnimi. Hilana tuli sünniküla järgi ning Taarka oli lauluema ristinimi. Ta oli hinnatud andekate riimide poolest ja teda kutsuti pidudele laulma.\n1920. aastatel esines Hilana Taarka mitmetel avalikel kontsertidel, sealhulgas\nEstonia kontserdisaalis. Ta oli eeslauljaks esimesel seto laulupeol 1922. aastal.\nSoome folklorist Armas Otto Väisanen oli setu lauliku hea laulumälu avastaja ja avalikkuse ette tooja, tema kutsel esines Taarka oma kooriga Helsingi laulupeol 1921. aastal.\nSurnud 1933. aastal Võmmorski külas ja maetud Obinitsa kalmistule.\n2003. aastal ilmus Hilana Taarkast elulooraamat „Kumo kaldu kuldakaivo“.\nAin Mäeots lavastas Obinitsa seltsimaja õuel Kauksi Ülle näidendi „Taarka“ ja mõned aastad hiljem samanimelise mängufilmi setu rahvalaulikust Hilana Taarkast.\nSetomaa vald annab välja Hilana Taarka nimelist kultuuripreemiat. Igal aastal antakse kaks preemiat: seto pärimuskultuuri töötluse eest ja setokeelse uusloomingu kirjutise eest.\nPedagoog, käsitööõpikute autor.\nSündis Võrumaal Linnamäe vallas. Õppis Helme kodunduskeskkoolis ja hiljem Kehtna Kõrgemas Kodumajanduskoolis.\nLiia Laanpere õpetajatee algas Võru naiskutsekoolis kangakudumise õpetajana. Alates 1947. aastast töötas ta Võru 1. 8-kl. koolis, algul algklasside õpetajana, hiljem bioloogia, joonistamise, emakeele ja tööõpetuse õpetajana ning samas oli ka kooli õppealajuhataja.\nAastatel 1959-83 töötas Liia Laanpere Võru I Keskkoolis tütarlaste käsitöö õpetaja ja kooli katseaia juhatajana.\nTa oli mitmete käsitööõpikute autor ja koostaja ning üleriigilistel õpilaste käsitöönäitustel leidsid tema juhendatud tööd sageli äramärkimist.\nENSV teeneline õpetaja (1974).\nSurnud 1997. aastal Võrus ja maetud Võru kalmistule.\nSündis Võrumaal Varstu vallas. Lõpetas Võru I Keskkooli ja Tartu Ülikooli arstiteaduskonna.\nEduard-Heino Kokk oli kõrgema kategooria kirurg. Aastatel 1976-1997 juhatas ta Maarjamõisa haiglas üldkirurgia osakonda.\nE.-H. Kokk oli Eesti Kirurgide Assotsiatsiooni asepresident, ENSV teeneline arst ja aastatel 1991-97 sotsiaalministeeriumi peakirurg.\nSurnud 1999. aastal.\nMuusik, laulja, helilooja.\nPärit Võrumaalt. Õppis Viljandi Kultuuriakadeemias, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias ning vahetusüliõpilasena Sibeliuse Akadeemias.\nMari Kalkun töötas Klassikaraadios ja Eesti Pärimusmuusika Keskuses. Alates 2009. aastast on ta vabakutseline muusik. Tal on oma plaadifirma Haki Helü.\nMari Kalkuni muusikutee algas 2007. aastal autorialbumiga „Üü tulõk”. Järgnesid albumid „Vihmakõnõ” ja „Ilmaotsan”.\nMari Kalkun laulab võro keeles. Muusika loomisel kasutab ta kandleid, akordioni, kitarri, klaverit, kuid eeskätt tunneb laulja ära tema vägeva ja nüansirikka hääle järgi. Oluline koht tema loomingus on improvisatsioonil ja helidega eksperimenteerimisel.\nMari Kalkun on oma kontsertidega esinenud enamikus Euroopa riikides, New Yorgis ja Washingtonis ning käinud kuuel ringreisil Jaapanis.\nTa lõi 2012. aastal Helsingis oma rahvusvahelise ansambli nimega Mari Kalkun & Runorun. Ansambli album „Tii ilo” esitati muusikaauhindade kandidaadiks nii Eestis kui ka Soomes.\naastal valiti tema sooloalbum „Ilmamõtsan” The Guardiani poolt aasta parimate maailmamuusika albumite esikümnesse.\nMari Kalkun on teinud kaasa rahvusvahelistes muusikaprojektides, tema muusikat on seatud kooridele ja orkestritele, esitatud noorte tantsu- ja laulupeol ning võrokeelsel laulupeol „Uma Pido“.\nMitmete teiste tunnustuste kõrval on ta pälvinud tiitli „Võrumaa Kultuuripärl 2018“ ja Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali aastapreemia.\nMari Kalkuni uusim plaat „Õunaaia album“ ilmus 2020. aasta suvel.\nERR-i muusikatoimetajad valisid Aasta Muusikuks 2020 Mari Kalkuni.\nSündis Võrus. Õppis Võru keskkoolis, Tallinna Muusikakoolis, Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, hiljem täiendas end Peterburi konservatooriumis.\nJüri Pärg oli Estonia teatri koorilaulja, Vanemuise solist ja aastatel 1961-1992 oli ta Eesti Riikliku Filharmoonia (Eesti Kontsert) vokaalsolist.\nJüri Pärg andis palju soolokontserte koos Valdur Rootsi, Toivo Peäske jt. pianistidega, sageli toimusid kontserdid ka kitarri- ja orelisaatel.\nTema poolt lauldud laulude salvestisi on Eesti Raadios, CD-del ja kogumikplaatidel.\n2011. aastal pälvis Valter-Ivar-Jüri Pärg Võru linna teenetemärgi.\nHeinrich Caspar Krümmer\nSündis Saksamaal. Eestisse tuli Heinrich Caspar Krümmer 1825. aastal ja asus tööle Tartu Ülikooli mineraloogiaprofessori Moritz von Engelhardti poegade koduõpetajaks. Kolm aastat hiljem asutas ta Läänemaal Ehmja mõisas poeglaste erakooli-pansionaadi tüüpi õppeasutuse. 1832. aastal tõi Heinrich Krümmer selle üle Võru linna ja tema juhtimisel töötas kool 1849. aastani.\nHeinrich Krümmer oli Võru hariduselu üks kujundajatest ja tema loodud kool töötas edukalt 1866. aastani.\nSurnud 1873. aastal Võrus ja maetud Võru kalmistule.\nTeatrijuht, lavastaja, näitleja.\nSündis Võrus. Lõpetas Võru Kreutzwaldi Gümnaasiumi, Viljandi Kultuurikolledži teatrikateedri ja EMTA lavakunstikooli magistrantuuri lavastaja erialal, hiljem täiendas end Eesti Humanitaarinstituudi teatriõppetooli juures.\nTaago Tubin töötas Tallinnas Vanalinna Kooli teatriprogrammi õpetajana, Tartu Lasteteatris näitleja ja lavastajana ning 2001. aastast Võru Harrastusteatri kunstilise juhendajana. Ta asutas 2003. aastal Võru Teatriateljee ja oli selle loominguline juht 2008. aastani. Alates 2008. aasta augustist on Taago Tubin Ugala teatri lavastaja.\nTa on teinud lavastusi Võru Teatriateljees, Eesti Draamateatris, Ugalas, Vanemuises, Tartu Lasteteatris, Endla ja Karlova teatris.\nTaago Tubin on koostanud raamatu „Võru Teatriateljee. Ülestähendusi ja kirjapanekuid.“\nTa on pälvinud Eesti Kultuurkapitali näitekunsti sihtkapitali loomingulise stipendiumi „Ela ja sära“ ja Kultuurkapitali Võrumaa ekspertgrupi aastapreemiaid.\nPedagoog, koorijuht, poliitik.\nSündis Võrumaal Kõlleste vallas. Õppis Räpina, Otepää ja Puhja koolides ning Tartu Õpetajate Seminaris.\nAastatel 1887-1933 töötas Aleksander Undritz Vastseliina kihelkonnakooli juhataja ja õpetajana.\naastal osales Võrumaa saadikuna rahvaasemike kongressil, kus ta valiti ülemaailmse rahvaasemike kogu komitee liikmeks.\nAleksander Undritz oli 1920-ndail Võru maavolikogu liige. Ta osales kaitseliidu töös ja juhtis Vastseliina Vabadussõja mälestussamba komiteed.\nAleksander Undritz juhatas Vastseliina laulukoori ning kuulus kohalike seltside ja ühingute juhatusse. Ta kirjutas haridus- ja kultuurielu käsitlevaid artikleid ning toimetas trükki võrumurdelise kiriku lauluraamatu uues kirjaviisis.\nSurnud 1933. aastal Vastseliinas ja maetud Vastseliina kalmistule.\nProsaist, lastekirjanik, ohvitser.\nSündis Võrumaal Kanepi kihelkonnas Kõlleste vallas Karaski külas. Õppis Karaski, Kanepi, Võru, Tartu ja Valga koolides.\nRichard Roht elas kirjanduslikke katsetusi tehes Tartus, Peterburis ja Helsingis, läbis ohvitserikursused, osales I Maailmasõjas ja Vabadussõjas. Ta tegutses kirjanikuna Berliinis ja Tartus. 1928. aastal asus Richard Roht rajama asunikutalu Sangastes, aga sellega seotud vekslivõltsimine viis ta paariks aastaks vangi. Pärast vanglast vabanemist tegutses kirjanikuna Tallinnas, suviti peatus ta enamasti Otepääl ja Pühajärvel.\nRichard Roht tuli kirjandusse 1913. aastal lühiproosakogumikuga „Igavene labürint“. Ta asutas Tartus koos H. Visnapuuga kirjandusliku rühmituse „Moment“.\nRichard Roht oli väga viljakas proosakirjanik ning avaldas arvukalt romaane, novelle, mälestusi, jutustusi ja lasteraamatuid. Ta sai kirjanikuna tuntuks oma Kurgsoo-sarjaga, kuhu kuulub neli romaani („Hümnid paanile“, „Kurgsoo“, „Maa“, „Aeg“) ja kaks novelli („Viimne kevad“, „Kriuka Kusta armastus“).\nRichard Rohu loomingu parim osa kuulub lastekirjanduse klassikasse - “Laaned ja veed“, „Jutte loomadest“ jt. Mälestusteraamatus „Vana Võrumaa“ jutustab kirjanik oma lapsepõlvekodust ja kooliaastatest Võrumaal.\nSurnud 1950. aastal Tallinnas ja maetud Tallinna Metsakalmistule.\nSündis Võrus. Lõpetas Võrumaa Rahvahariduse Seltsi gümnaasiumi, seejärel alustas õpinguid Tallinna Tehnikaülikoolis.\naastal emigreerus Ervin Pütsep Rootsi. Seal lõpetas ta Stockholmi tehnikaülikooli arhitektuuri erialal, õppis Stockholmi ülikoolis ja täiendas end Inglismaal, USA-s ja Kanadas.\nErvin Pütsep projekteeris Rootsis ja mujal maailmas umbes 50 haiglat, avaldas haiglate planeerimisest raamatuid ja kirjutas erialaseid artikleid.\nTa uuris eesti kunstnike loomingut, korraldas Rootsis eesti pagulaskunstnike näitusi ja kirjutas arvustusi.\nSurnud 1995. aastal Stockholmis.\nHumorist, ajakirjanik, poliitik.\nSündis Võrus. Õppis Paide keskkoolis ja Tartu Ülikoolis füüsikat ning inglise keelt.\nPriit Aimla töötas aastatel 1968-88 Eesti Raadio meelelahutussaadete toimetajana.\n1980. aastal võttis ta osa 40 kirja aktsioonist. Priit Aimla kuulus Eesti Kongressi ning Riigikogu VII (kuningriiklased) ja VIII koosseisu (Keskerakond).\n1999. aastast kuulub ta Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda.\nPriit Aimla on avaldanud naljakogumikke, laulusõnu ja lasteluulet, raadio-, tele- ja lavadramaturgiat. Tema humoreske on tõlgitud bulgaaria, poola, ungari, tšehhi, vene jpt. keeltesse.\nPriit Aimla on pälvinud Oskar Lutsu huumoripreemia ja „Meie Matsi“ auhinna.\nSündis Võrumaal Sõmerpalu vallas Sulbis. Õppis Kärgula 7-klassilises koolis ja Võru I Keskkoolis.\nAsta Määrits asus tööle Sänna algkoolis esimese ja kolmanda klassi õpetajana, seejärel töötas Sõmerpalu mittetäielikus keskkoolis ja Võru I Keskkoolis.\nAastatel 1962-64 võttis ta osa vabariikliku õpetajate täiendusinstituudi pedagoogilistest kursustest ning hiljem täiendas end mitmetel kunsti- ja käsitöökoolitustel.\nAsta Määrits õpetas kunstihuvilisi lapsi üle 50 aasta.\nTa alustas Võru Pioneeride Majas kunstiringi juhendajana 1955. aastal.\nAlates 1978. aastast asus tema kunstiring Võru kultuurimajas Kannel. Joonistamise ja akvarelli kõrvale tulid graafika, keraamika, nahkehistöö, klaasimaal ja vasekohrutus.\nAastatel 2003-2005 juhendas Asta Määrits Võru kultuurimaja Kannel keraamikaringi.\n1997. aastal pälvis ta Võru linna teenetemärgi.\nVictor Julius Stein\nVictor Julius Steini luulelooming oli valdavalt saksakeelne. Ta oli esimene eesti soololaulude autor, neid avaldas ta koos nootidega Berliini ja Riia saksakeelseis ajakirjades.\naastal ilmus trükis V. J. Steini näidend „Kivilinad”, mida mängiti Eesti laval korduvalt 1907. aastani. See on kolmas algupärane näidend eesti kirjandusajaloos.\nKreutzwaldi ja Jakob Hurda õhutusel kogus V. J. Stein rahvaluulet Setumaal ja Urvaste kihelkonnas. Ta koostas käsikirja „Üks kubu Vana-sõnu”, mis raamatuna ilmus alles 1875. aastal.\nSurnud 1873. aastal ja maetud Vastseliina vanale kalmistule.\nSündis Võrumaal Kasaritsa vallas Vastse-Nursis. Õppis Nursi algkoolis ja Võru keskkoolis.\nElvi Gailit küüditati 1949. aastal Siberisse, seal õppis ta Irkutski kunstikoolis. Tagasi Eestisse jõudes jätkas õppimist Tartu Kujutava Kunsti koolis ja seejärel ENSV Riiklikus Kunstiinstituudis maali erialal.\nHulk aastaid juhatas Elvi Gailit Tallinna Pioneeride Palees, hilisemas huvikeskuses Kullo kunstiringi. Peale selle õpetas ta ettevalmistuskursustel kunstiinstituuti astujaid.\nKirjanik August Gailiti vennatütar Elvi Gailit maalis isikupärases laadis natüürmorte, lilli, portreid ja maastikke.\nSurnud 1990. aastal Tallinnas ja maetud Viljandi Metsakalmistule.\nPedagoog, haridustegelane, võru keele ja kultuuri edendaja.\nSündis Järva-Jaanis. Õppis Tallinna Kinotehnikakoolis, Tartu Ülikoolis ja Tallinna Pedagoogilises Instituudis.\nPärast kooli lõpetamist töötas Arvi Leosk mitmel pool eesti keele ja kirjanduse õpetajana, direktorina Mustvee 1. keskkoolis ja seejärel viidi ta üle Võru Maavalitsuse haridusosakonna juhatajaks.\nVõru haridusjuhina algatas ta laste ja noorte võrukeelsete kirjatööde võistluse, võrukeelse Artur Adsoni luulelugemise võistluse ja alustas võrukeelsete õpilastööde kogumiku „Mino Võromaa” väljaandmist 1987. aastal.\nArvi Leosk oli Johannes Käisi Seltsi asutajaliige ja juhatuse kauaaegne esimees, võttis osa Kaika suveülikoolidest ning oli Võro Keele ja Kultuuri Fondi loomise juures.\nSurnud 2008. aastal ja maetud Põlva kalmistule.\nSündis Võrumaal Haanja vallas Kokemäe külas. Õppis kolm talve Koke vallakoolis.\nJakob Kriisa ning tema kaks venda Juhan ja Tannil hakkasid üheskoos valmistama oreleid. 1886. aastal valmiski üks esimesi koolioreleid Pressi algkoolile.\nVendade Kriisade orelitööstus asus Haanja ümbruse kaheksa kilomeetri raadiuses asetsevas kolmes külas - Kokemäel, Meelakul ja Tautsal.\nMeelakul tegutses Jakob Kriisa, kes asus sinna elama pärast abiellumist ja rajas Meelakule töökoja. Ta keskendus orelite metall- ja puuvilede ning prospektide valmistamisele.\nJakob Kriisa tegutses orelimeistrina 23 aastat. Pärast 1933. aastat käis ta tegemas pisiremonte varem valmistatud kodu- ja kooliorelitele.\nSurnud 1949. aastal ja maetud Rõuge vanale kalmistule.\nTõlkija, ajakirjanik, pedagoog.\nSündis Tartus. Õppis Tartu 2. keskkoolis ja Eesti Põllumajanduse Akadeemias metsamajandust.\nHella-Mare Männamaa töötas metsaülemana Hiiumaal ja Võrumaal Sõmerpalu metskonnas, seejärel kasvatajana Linnamäe ja Meeri eriinternaatkoolides ning\nKullmani nim. Kutsekoolis.\nHiljem tegutses ta ajakirjanikuna Eesti Looduse toimetuses ja vabakutselise tõlkijana. Tema kirjutatud lood ilmusid Edasis, Pioneeris, Loomingus ja Eesti Looduses.\nViimased kolmkümmend aastat elas Hella-Mare Männamaa Võrumaal Osulas.\n1981. aastal ilmus temalt lasteraamat „Tudrepalu lood“.\nSurnud 2016. aastal ja maetud Tartu Raadi kalmistule.\nHelilooja, dirigent, muusikapedagoog, Võru muusikakooli kauaaegne direktor.\nSündis Pärnumaal Tali vallas. Hendrik Juurikas oli Tali külakapellis mandoliinimängija ning õppis iseseisvalt veel saksofoni-, bandžo- ja kitarrimängu. Ta lõpetas Väimela Põllunduskooli, Tartu Muusikakooli ja Tallinna Riikliku Konservatooriumi.\naastal asus Hendrik Juurikas tööle Võru kultuurimaja kunstilise juhi ja kammeransambli orkestrandina. Aasta hiljem asutas ta kultuurimajas estraadiorkestri, mida juhatas 1963. aastani. Seejärel lõi ta noortest pillimeestest bigbändi, mis tegutses viis aastat.\nHendrik Juurikas juhatas kultuurimaja „Kannel“ puhkpilliorkestrit (1947-2001) ja sümfooniaorkestrit (1967-1994).\nHendrik Juurikas oli 1956. aastal loodud Võru lastemuusikakooli üks asutajatest ja töötas muusikakooli direktorina 25 aastat. Ta oli Võrumaa laulupidude organisaator ja üldjuht.\nTa on teinud üle 400 orkestreeringu sümfoonia-, puhkpilli- ja estraadiorkestrile, seadeid vokaalansamblitele ja rahvamuusikutele. Korduvalt on orkestrid esitanud tema originaalloomingut, sümfoonilisi teoseid „Mälestusmägi“ ja „Legend Verijärvest“.\nHendrik Juurikas oli ENSV teeneline kultuuritegelane (1971). Ta pälvis 1994. aastal Võru linna teenetemärgi ja 2001. aastal omistati talle Võru linna aukodaniku tiitel.\nSurnud 2005. aastal ja maetud Võru kalmistule.\nVõru Muusikakooli ette on Hendrik Juurikasele paigaldatud pühendatud pink.\nTeatri- ja filmikunstnik, lavastaja, režissöör, stsenarist, produtsent.\nSündis Võrumaal Rõuges. Õppis Tartu Kunstikoolis ja Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis.\nTõnu Virve alustas 1970. aastatel maalijana. Seejärel töötas Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris vanemdekoraatori ja peakunstnikuna, stuudios Tallinnfilm lavastaja ja lavastuskunstnikuna, kujundas Eesti Televisioonis üle tuhande saate, Eesti Telefilmis muusikafilme ja oli 15 aastat Eesti Reklaamiklubi kunstnik.\nTõnu Virve oli 1980. aasta Tallinna olümpiapurjeregati ava- ja lõputseremoonia peakunstnik.\naastal tegi ta Tallinnfilmis režissööridebüüdi lühimängufilmiga „Ringhoov”. Järgnesid täispikad mängufilmid „Surmatants” ja “Luukas”.\naastal asutas ta filmistuudio Freyja Film OÜ, mis tegeleb praegu mängu-, dokumentaal- ja õppefilmide tootmisega.\nSurnud 2019. aastal Tallinnas ja maetud Tallinna Metsakalmistule.\nSündis Venemaal Kalinini oblastis Zaitsevo külas.\nLõpetas Võru I Keskkooli ja Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri.\nAastatel 1965-2009 töötas Marje Metsur Tallinna Linnateatris, seejärel on ta teinud rolle vabakutselisena Vanemuise jt. teatrite lavastustes.\nTeatrilukku kirjutas ta end Olga Zotova rolliga Mati Undi lavastuses „Rästiku pihtimus“.\nMarje Metsur on oma näitlejateel loonud üle 200 teatri- ja filmirolli, ta on mänginud telelavastustes ja teleseriaalides („Õnne 13“, „Tagamõtsa“, „ENSV“)\nTema viimaste aastate suuremate tööde nimistusse kuuluvad osatäitmised Vanemuise etendustes „Puhastus“, „Obinitsa“, „Taarka“, „Peko“ ja filmiroll „Taarkas“.\nRaadio- ja teleajakirjanik Ave-Marleen Rei koostas 2016. aastal Marje Metsuri elulooraamatu „Rästiku pihtimus“.\nLuuletaja, pedagoog, kodu-uurija, ajakirjanik.\nSündis Võrus. Õppis Haanjas Plaksi vallakoolis, Võru algkoolis, Rõuge kihelkonnakoolis, Võru gümnaasiumis, Võru Õpetajate Seminaris ja Petseri gümnaasiumis.\nEnn Tuuling töötas õpetaja ja koolijuhatajana Luhamaa algkoolis, koolijuhatajana Tabina, Põlva, Vana-Koiola algkoolis, sõjajärgsetel aastatel sekretärina „Töörahva Elu“ toimetuses, Kreutzwaldi muuseumis ja koolijuhatajana Võru 3. 7-klassilises koolis. Seejärel jätkas ta pedagoogitööd Külitsel ja Pilistveres, hiljem Vana-Saaluse algkoolis ning kuni pensionile jäämiseni Linnamäe erikoolis.\nEnn Tuuling avaldas ajakirjanduses ja koguteostes publitsistikat, luuletusi, reisikirju ja följetone.\nTema tuntuim luuletus on „Vana sann“, mis esimest korda avaldati trükis 1924. aastal ajakirja „Vikerkaar“ 49. numbris.\nEnn Tuulingu luuletused ilmusid ajakirjades Looming ning Kultuur ja Elu. 1931. aastal ilmus luulekogu „Tulease“ Meinhard Aleksa nime all, mis oli Enn Tuulingu kodanikunimeks 1937. aastani.\nSurnud 1981. aastal ja maetud Võru kalmistule.\nKirjanik, ajakirjanik, raamatukogutöötaja, sõjaväelane (leitnant).\nSündis Võrumaal Urvaste kihelkonnas Vastse-Antsla vallas Kuldre külas. Õppis Otepää progümnaasiumis, Valga poeglaste gümnaasiumis ja Tartu Ülikoolis filosoofiat ja õigusteadust.\nPeeter Lindsaar lõpetas 1931. aastal Tondi sõjakooli ja jätkas armeeteenistust Võrus ja Petseris. Teise maailmasõja ajal oli ta nii vene kui saksa sõjaväes, sattus sõjavangi, siis põgenikelaagrisse. 1948. aastal sõitis ta Saksamaalt Austraaliasse, kus elas kogu oma edasise elu. Ta töötas algul kojamehe ja sanitarina, hiljem ajalehetoimetuses ja raamatukogus.\nPeeter Lindsaare loomingu põhiosa moodustavad Eesti sõjaväe elu kirjeldavad romaanid. Oma võro- ja eestikeelsetes jutukogumikes on ta kujutanud Võrumaad ja tema inimesi. Lisaks on Peeter Lindsaar avaldanud esseid, artikleid ajakirjanduses, reisikirju ja uurimuse eestlastest Austraalias.\nSurnud 1990. aastal Sydneys.\nSündis Tallinnas. Kunstihariduse omandas kunstikoolis Pallas ja täiendas end korduvalt Pariisis.\nPärast õpingute lõpetamist asus Arkadio Laigo elama Võru linna, kus tegutses järgmised kümme aastat vabakunstnikuna. Seejärel kolis ta Tartusse ja asus tööle „Pallase” graafika õppejõuna.\nArkadio Laigo kuulus Eesti Kunstikkude Rühma, mille kubismist-konstruktivismist kantud suundumus iseloomustas ka tema varasemat loomingut. 30-ndate aastate algul innustus kunstnik graafikast ja tema põhialaks kujunes puugravüür. Ta võitis kiiresti tunnustuse mitte ainult Eestis, vaid ka välismaal.\nArkadio Laigo lõi nelja aasta jooksul, Võru perioodi lõpuosas, pea enamiku oma vabagraafikast.\naastal koostas Arkadio Laigo oma puugravüüridest kaks mappi - esimene mapp koondas töid aastatest 1933-34 ja teine mapp uudisloomingut.\nTartu perioodil kerkis kunstniku loomingus esiplaanile raamatuillustratsioon ja eksliibrisekunst.\nKunstnik arreteeriti saksa okupatsiooni ajal 1943. aasta mais ja hukati 1944. aastal Tallinna lähistel.\nSündis Võrumaal Haanjas. Õppis Tallinna Merekoolis ja Peterburi Mereakadeemias.\nAnts Kuljus alustas teenistust kolmanda tüürimehena Vladivostokis. 1965. aastal sai ta insener-laevajuhi kutse ja asus tööle Eesti Merelaevanduses, olles üheksateist aastat veeremlaeva Nasva kapten. Laev sooritas pikki reise Euroopast Lääne-Aafrikasse, Vahemerre, samuti Põhja- ja Lõuna-Ameerika Atlandi ookeani sadamatesse, Montrealist põhjas Buenos Aireseni lõunas.\nja 1977. aastal sooritas kapten kaks mereretke mööda rasket Põhja-Mereteed Murmanskist Peveki sadamasse.\nAnts Kuljus on kirjutanud mälestusteraamatu „Vastaskursil”.\nSurnud 2015. aastal Võrus.\nAjakirjanik, poliitik, riigiametnik.\nPärit Võrumaalt. Õppis Võru Kreutzwaldi Gümnaasiumis, Tartu Ülikoolis ja Lomonossovi nimelises Moskva Riiklikus Ülikoolis ajakirjanduse erialal.\nIgor Taro töötas SL Õhtulehe Moskva korrespondendina, ajalehe Postimees välisuudiste toimetajana, Aktuaalse Kaamera Kagu-Eesti korrespondendina kui ka reporterina kriisikolletes.\naastal omistati talle Anne Vabarna nimeline omakultuuripreemia.\nIgor Taro oli üheksa aastat ajalehe Setomaa peatoimetaja.\n2015. aastast tegutses ta Võrumaa turismikoordinaatorina ning Värska sanatooriumi turundus- ja kommunikatsioonijuhina.\nIgor Taro oli viimane Põlva maavanem ning ühinemisjärgse Põlva valla volikogu esimees.\nPraegu kuulub ta Põlva valla volikogu koosseisu ja tegutseb meediaagentuuris Adverbum.\nIgor Taro on erakonna Eesti 200 liige.\nLooduskaitsja, koduloouurija, metsaülem.\nSündis Võrumaal Varstu vallas. Õppis Saru algkoolis, Varstu põhikoolis ja Tihemetsa metsatehnikumis.\nVello-Taivo Denks alustas oma töömeheteed 1958. aastal Võru metsamajandis. Aastatel 1962-66 oli ta Võrumaal Roosa metskonna abimetsaülem ja seejärel töötas kuni pensionile jäämiseni Roosa metskonna metsaülemana.\nTema eestvedamisel moodustati 1967. aastal Krabi koolimetskond ja loodi Pähnisse koolimetskonna keskus - Pähni loodusmaja.\nVello Denksi taotlusel sai Paganamaast maastikukaitseala ja tema algatusel rajati hiljem ka Mõniste vallas Eestimaa lõunatipu matkarada ning puhkekoht. 1978. aastal avaldas ta raamatu „Paganamaa”.\nVello Denks oli kümme aastat Eesti metsaülemate ühingu esimees.\nTa kuulus aastaid looduskaitse seltsi juhtkonda ja juhtis seltsi Varstu osakonda.\nSurnud 2004. aastal Võrumaal ja maetud Vana-Roosa kalmistule.\nRõuge vallas RMK Pähni looduskeskuse kõrvale on Vello-Taivo Denksile paigaldatud mälestuspink.\nMuusikaõpetaja, rahvamuusik, kandlemängija.\nSündis Võrus. Lõpetas Võru I Keskkooli, Võru muusikakooli viiuli erialal, EPA metsainsenerina ja Tartu Ülikooli koolieelse lasteasutuse õpetajana.\nMilja Udras töötas huvialakooli Võru Huvikoda muusikaringi juhendajana, oli Võru Loovuskooli ja beebikooli asutaja, õpetaja ning direktor, väikekandleõpetaja Võru Loovuskoolis ja Võru Muusikakoolis, muusikaõpetaja Võru lasteaias Punamütsike, segakoori Hilaro juhatuse liige ja laulja, leeloansambli Helmekaala laulja, Eesti Mandoliinide Orkestri liige.\nMilja Udras asutas koos Heli Laanistega 1994. aastal rahvamuusikaansambli ehk kapelli Kannel.\nRahvamuusikuna tutvustas ta kõiki rahvapille, mida mängis – viiul, väikekannel, rahvakannel, hiiu kannel, lõõtspill, karmoška, moldpill, parmupill, torupill, mandoliin, jauram.\nTema eriline kiindumus oli seto väikekannel. Milja Udras korraldas kandleõppe kursusi ja väikekandle valmistamise laagreid. 2010. aastal koostas ta raamatu „Setu kandle noodikogu”.\nMilja Udras pälvis ERRSi hõbemärgi kauaaegse panuse eest rahvamuusikasse.\nSurnud 2017. aastal Võrus ja maetud Võru kalmistule.\nKultuuritegelane, Võrumaa muusikaelu edendaja, Võru Rahvateatri näitleja.\nSündis Võrus. Lõpetas Võru 1. 7-kl. kooli ning Võru tööstustehnikumi.\nIlmar Kudu töötas ligi kolmkümmend aastat Võru rajooni, hiljem maakonna kultuuriosakonna juhatajana. Sellesse aega mahub Kandle maja ümberehitus, laululava ehitus, laulu- ja rahvatantsupeod jne.\nAastatel 1992-2004 töötas Ilmar Kudu Võru muusikakoolis, algul direktori asetäitjana, hiljem direktorina. Muusikakooli direktorina algatas ta mitu senini toimuvat üritust, näiteks akordionimuusikapäevad ja vaskpillipäevad.\nIlmar Kudu korraldas kuusteist aastat Võru vaskpillipäevi. Endiselt on puhkpillimuusika talle südamelähedane ja ta tegeleb Eduard Tamme nimelise Võru puhkpillipäevade korraldamisega.\nTeatriharrastus on saatnud Ilmar Kudu juba noorusest peale. Aastakümnete jooksul on ta teinud palju lavarolle Võru Rahvateatri etendustes.\nTa on pärjatud paljude autasudega, nende hulgas Võru linna teenetemärk ja linnapea vapimärk ning kultuurkapitali Võrumaa ekspertgrupi elutööpreemia.\nSündis Võrus. Õppis Tallinna Pedagoogilises Instituudis näitejuhtimist, Tartu Ülikoolis ajakirjandust ja Vanemuise draamastuudios näitlemist. Hiljem täiendas end teatrialaselt Norras, Prantsusmaal ja Berliinis.\nKalev Kudu lavastajatee algas 1980. aastal Võru teatritrupi Grupp 80 juhina.\nTa asutas koos mõttekaaslastega Tartu Lasteteatri 1989. aastal ning töötas seal näitleja ja lavastajana kuni teatri sulgemiseni 2000. aastal.\n1992. aastal asutas ta ühemeheteatri „Null-teater”.\nSamal ajal tegutses Kalev Kudu Võru kooliteatris ja Võru Rahvateatris ning lavastas Vanemuises.\naastal asutas ta Tartu Ülikooli draamastuudio baasil Tartu Üliõpilasteatri ning oli selle kunstiline juht ja lavastaja.\nKalev Kudu on Eesti Näitlejate Liidu ja Eesti Lavastajate Liidu liige.\nSündis Tallinnas. Õppis Tallinna Kergetööstustehnikumis kangaste kunstilise kujundamise erialal ja Tallinna Kunstiülikoolis graafika erialal.\nViive Kuks sai vabagraafiku diplomi 1976. aastal ja asus elama Võrru. Ta on töötanud vabakutselise kunstnikuna ja alates 1997. aastast osalenud näitustel.\nTema tööde temaatika on loodus ja inimene (portreed), ta on loonud suuremõõtmelisi detailirikkaid realistlikke maastikuvaateid. Graafiliste tehnikate (ofort, kuivnõel) kõrval on kunstnik viljelenud ka pastell-, akvarell- ja õlimaalitehnikat.\nViive Kuks on Kunstike Liidu liige.\nKultuuritegelane, näitleja, lavastaja, pedagoog.\nSündis Siberis. Õppis Kanepi keskkoolis ja Tallinna Pedagoogilises Instituudis.\nSilvi Jansons töötas aastatel 1975-88 Võru 1. põhikoolis eesti keele õpetaja ja huvijuhina.\nMitmeid aastaid tegutses ta kultuurimaja „Kannel” kunstilise juhina.\nSilvia Jansons on koostanud raamatu “Avastage Võru Kannel” ja kirjutanud näitemänge.\nTa on loonud aastate jooksul palju lavarolle. Esimene oli Kõrboja Anna Võru Rahvateatris Tammsaare näidendis „Kõrboja peremees” 1979. aastal.\nSilvi Jansons asutas Papa Kreutzwaldi Õueteatri ning on selles teatris publiku ette toonud mitmeid lavastusi.\n2012. aastal pälvis ta Võru Kandle teatriauhinna.\nViimati võis teda näha Vanemuise suvelavastuses „Kirvetüü”, MTÜ Müüdud Naer etenduses „Needid ja suhkruvatt“ ning suvelavastuses „Jaanituli“.\nSilvi Jansons sai 2019. aasta Kultuurkapitali Võrumaa ekspertgrupi elutööpreemia aastatepikkuse ja mitmekülgse panuse eest Võrumaa kultuuriellu.\nTa osaleb Võru pärimustantsufestivali toimkonna töös ja koos teiste jutuvestjatega korraldab festivalil jutujalutuskäike.\n2020. aastal pälvis Silvi Jansons Võru linnapea vapimärgi.\nSündis Räpinas. Õppis Räpina algkoolis, Räpina aianduskeskkoolis ja Tartu Õpetajate Seminaris.\nKalju Ahven töötas Räpina panga praktikandina, seejärel Abja gümnaasiumi asjaajajana.\naastast oli ta Saksa armee teenistuses Tartu sõjaväehaiglas. 1944. aastal mobiliseeriti Kalju Ahven tegevväkke ning ta tegi kaasa taganemisteekonna Tartust Saaremaa kaudu Danzigisse. Hiljem sattus ta sõjavangilaagritesse, kus haigestus tuberkuloosi ja suri.\nVärsside kirjutamist alustas Kalju Ahven kooliaastatel, kuid neid hakati trükkima alles postuumselt väliseesti ajakirjanduses.\nSõjavangilaagri kaaslane O. A. Webermann kogus luuletaja järelejäänud käsikirjad, kirjutas neist doktoriväitekirja ning andis välja postuumse Kalju Ahvena luulekogu „Kas mäletad?“ Värsikogu sisaldab nii kirjakeelseid kui võrumurdelisi kodumälestusi, loodus- ja lembemotiive, nukraid eelaimusi.\nSurnud 1946. aastal Lübeckis ja maetud Lübecki Vorwerki kalmistule.\nKodu-uurija, pedagoog, koolijuht.\nSündis Võrumaal Põlva kihelkonnas Koiola vallas Mammaste külas. Õppis Mammaste vallakoolis, Põlva kihelkonnakoolis ja Võru Õpetajate Seminaris.\nAlbert Ivask töötas Karilatsi algkoolis õpetajana, Tsolgo, Adiste ja Mooste algkoolides juhatajana ning Põlva mittetäielikus keskkoolis ja Võru õhtukoolis direktorina. Aastatel 1948-51 oli ta Võru haridusosakonna juhataja.\nAlbert Ivask juhatas Adiste, Mooste ja Põlva laulukoore. Ta oli loodushuviline, harrastas kalapüüki ja tegeles fotograafiaga. Albert Ivask oli Eesti Looduskaitse Seltsi Võru osakonna juhataja, samuti Võru Kalandus- ja Jahindusklubi esimees.\nIvask oli kirjamehena väga produktiivne ja mitmekülgne. Ta kirjutas kalaspordi- , loodushoiu- ja kasvatusteemalisi artikleid ning koostas mitmeid Lõuna-Eestit tutvustavaid väljaandeid: „Haanjamaa”, „Rõuge-Haanja-Vastseliina”, „Võru” jt.\nSurnud 1995. aastal ja maetud Põlva kalmistule.\nSündis Võrumaal Haanja vallas Kokemäe külas. Õppis Võru linnakoolis ja Võru poeglaste gümnaasiumis.\nHarry Kriisa kuulub Võrumaal tegutsenud eesti orelimeistrite Kriisade väärikasse dünastiasse.\nOrelivalmistamist õppis ta oma isa Tannil Kriisa juures ning 1933. aastast sai temast orelitööstuse tegelik juhataja.\naastal mobiliseeriti Harry Kriisa saksa sõjaväkke, ta sai Sinimägedes haavata ja saadeti Saksamaale ravile. 1949. aastal palgati ta Saksamaa sõjapõgenike laagrist USAsse kirikuoreleid korrastama. Harry Kriisa elas Illinoisi osariigi Decaturi linnas 27 aastat, kuni oma surmani, remontides ja valmistades oreleid.\nAmeerikas elades valmistas ta 18 suuremat kontsertorelit, peamiselt kirikutele. Suurima kirikuoreli, kolme manuaali ja 46 registriga, valmistas ta 1970. aastal Decaturi esimesele luteri kirikule.\nSurnud 1976. aastal USAs Decaturi linnas.\nPärit Võrumaalt. Õppis Võru keskkoolis, Tartu Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust ning ajakirjanikudiplomini jõudis Peterburis.\nMati Kalkun tegi ajakirjanikutööd Võru maakonnalehe Töörahva Elu toimetuses, ajalehes Noorte Hääl ja Kohtla-Järve korrespondendina Rahva Hääles. Hiljem töötas ta Võru maavalitsuses avalike suhete juhina ja Elva maavalitsuses.\nKirjutamine oli Mati Kalkuni elus tähtsal kohal ja end proovile sai ta panna kirjandusvõistlustel osaledes. Nii mõnegi konkursi korraldas ta ise, näiteks Võrumaa Teataja kalamehejuttude võistluse.\naastal ilmunud raamatus „Nooruse maa” jutustab ta Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva tööst Kasahstanis uusehitistel.\nMati Kalkun oli Viitina järvel kuuritsapüügi traditsiooni taastaja 1998. aastal ja võistluse pikaaegne korraldaja.\nSurnud 2014. aastal ja maetud Rõuge Jaani-Peebu kalmistule.\nSündis Võrumaal Urvaste kihelkonnas Kuldres. Õppis Võru 3. 7-kl. koolis, Võru I Keskkoolis ning kõrghariduse omandas ajakirjanduse alal nii Peterburis kui ka Tartu Ülikoolis.\nLiina Valper töötas 42 aastat kultuuriajakirjanikuna Võru maakonnalehe toimetuses.\nTa on teinud kaastööd ajalehtedele Viruskundra, Südamehääl ja Uma Leht. Liina Valper on Uma Lehes ilmuvate Tossu Tilda humoorikate pajatuste autor.\nAastatel 1992-93 õpetas ta Võru I Keskkoolis valikainena ajakirjandust.\nLiina Valper on Ajakirjanike Liidu liige aastast 1970.\n2017. aastal pälvis ta Kultuurkapitali Võrumaa ekspertgrupi elutööpreemia.\nSündis Võrus. Õppis Võru 8-kl. koolis, Tartu Kunstikoolis naha erialal ja\nERKI-is keraamika erialal.\nRuth Treimut töötas Tallinna kunstikombinaadis „Ars“, seejärel ennistuskojas „Kanut“ restaureerijana.\nTa on esinenud näitustel alates 1982. aastast. Ruth Treimut on Kunstnike Liidu liige.\nSündis Võrus, kuid tema lapsepõlv möödus Saaremaal ja Tallinnas. Õppis Pöide ja Kahtla algkoolis, Saaremaa ühisgümnasiumis ning Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas.\nDebora Vaarandi esimene luuletus „Udus” ilmus algul Saaremaa gümnaasiumi kooliajalehes ning 1936. aastal ajakirjas Eesti Naine.\nÜlikooli ajal avaldas ta arvustusi Eesti Kirjanduses ja Postimehes ning tõlkis Alfred Adleri „Inimesetundmise”.\nDebora Vaarandi töötas Rahva Hääle toimetuse kultuuriosakonnas, seejärel oli ta kultuurilehe Sirp ja Vasar peatoimetaja asetäitja ning hiljem peatoimetaja.\nDebora Vaarandi kirjutas lüürilis-filosoofilisi luuletusi ja sugestiivset tundelüürikat.\nDebüütkogu „Põleva laetuse all” ilmus 1945. aastal.\nDebora Vaarandi kirjutatud „Saaremaa valss” (1946) on Raimond Valgre viisistatuna praeguseni ülipopulaarne laul.\nMurranguliseks luuletaja loomingus kujunes luulekogu “Unistaja aknal” ilmumine 1959. aastal. Kogus tõuseb esile loodus- ja armastuslüürika.\nJärgnesid luulekogud „Rannalageda leib” ja „Tuule valgel”.\nLuuletuse „Eesti mullad” eest määrati talle 1965. aastal esimene Juhan Liivi luuleauhind.\nDebora Vaarandi oli viljakas tõlkija. Tema vahendusel on eesti keelde jõudnud soome, saksa ja vene head luulet.\naastal avaldas Debora Vaarandi mälestusteraamatu „Aastad ja päevad”.\nSurnud 2007. aastal Tallinnas ja maetud Pärnamäe kalmistule.\nJurist, pedagoog, poliitik.\nSündis Võrumaal Krootuse vallas. Õppis Võru, lõpetas Tartu Õpetajate Seminari. Aastatel 1933-38 õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, seejärel töötas kooliõpetajana ja juristina.\naastal põgenes Heinrich Mark Soome ja aasta hiljem asus Rootsi.\nTa oli tegev paljudes pagulasorganisatsioonides. Aastakümnete jooksul andis Heinrich Mark suure panuse Eesti Komitee tegevusse, olles selle koolitoimkonna esimees, seejärel büroojuhataja ja abiesimees, 1975-1982 esimees ning aastast 1982 auesimees. Aastail 1951-1979 oli ta Eesti rahvusnõukogu peasekretär.\nEesti eksiilvalitsuses oli Heinrich Mark aastail 1953-71 riigisekretär, 1971-90 peaministri asetäitja ja sõjaminister ning 1990-92 peaminister presidendi ülesannetes. Oma volitused andis ta oktoobris 1992 riigikogu ees üle presidendiks valitud Lennart Merile.\nHeinrich Mark oli Tartu ülikooli õigusteaduse audoktor ja Eesti Kirjanduse Seltsi auliige. Ta oli Eesti Riigivapi II klassi teenetemärgi kavaler.\nHeinrich Mark suri 2004. aastal Stockholmis. Tema põrm on puistatud mälestamishiide Stockholmi Metsakalmistul.\nRahvaluuleteadlane, õppejõud, seto liikumise eestvedaja.\nSündis Võrumaal Meremäe vallas Ostrova külas. Lõpetas Meremäe keskkooli ja Tartu Ülikooli eesti filoloogia osakonna rahvaluule eriharu.\nPaul Hagu on pikaajaline Tartu Ülikooli õppejõud, eesti rahvaluule emeriitdotsent.\nTa on uurinud peamiselt seto rahvaluulet ning kombestikku. Seejuures on ta põhjalikumalt käsitlenud seto lauluema Anne Vabarna loomingut ja tema värsseepost „Peko“.\nPaul Hagu oli seto rahvuseepose „Peko“ esimese trüki toimetaja 1995. aastal ning eepose 2017. aastal ilmunud trüki toimetaja ja saatesõna autor.\nTema eestvedamisel on alguse saanud Seto kuningriigi traditsioon ning ta ise on olnud ülemsootska.\nPaul Hagu tuntakse väsimatu seto leelo tutvustajana, kes on aktiivselt kaasa löönud regilauluansamblites Hellero ja Liinatsuraq.\nTa on pälvinud Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia, Jakob Hurda rahvuskultuuri auhinna ja Anne Vabarna omakultuuripreemiaid.\n2016. aastal tunnustati teda pärimuskultuuri auhinnaga.\nSündis Võrumaal Saaluste vallas Rõuge kihelkonnas Kolotsi külas. Õppis Siksali algkoolis, Poksi 7-kl. koolis ning Võru tööstustehnikumis tisleri- ja mööblitöö erialal.\nPärast tehnikumi lõpetamist töötas Ilmar Kukk paar aastat Tallinna klaverivabrikus pillimeistri ja häälestajana, lühikest aega ka direktori asetäitjana. Võrru naastes töötas ta esialgu teeninduskombinaadis Tamula kandlemeistri ja klaverihäälestajana.\nJärgnevatel aastatel, töötades Võru metsamajandis ning Võru ja Munamäe sovhoosides arendas ta edasi kannelde valmistamise tehnoloogiat.\nTema valmistatud kandleid saadeti Saksamaale, Rootsi, Karjala-Soome ja Kanadasse. Palju Ilmar Kuke valmistatud pille jäi ka Eestimaale. Need on hea kõla ja kestva hääles püsimisega kandled.\nAastatel 1968-69 arendas ta välja uue suuremõõdulise, valjuhäälse ja tehniliselt vastupidava kandletüübi, kuhu kuulusid bass-, alt- ja soprankannel.\nIlmar Kukk oli hinnatud ja otsitud kandlemängija pulmades, sünnipäevadel ja paljudel asutuste üritustel.\nSurnud 1986. aastal Võrumaal Uue-Saaluses ja maetud Võru kalmistule.\nSündis Võrus. Õppis Võru I Keskkoolis.\nPeeter Laurson töötas kehalise kasvatuse õpetajana Võru 3. 8-kl. koolis. Seejärel järgnes töö komsomolikomitees, väga lühikest aega ka parteikomitees. Tema valdkond oli töö noortega ja maakondlike ürituste organiseerimine.\nAastatel 1989-2011 töötas Peeter Laurson Võru maavalitsuses kultuurijuhina. Aastakümneid korraldas ta maakondlikke laulu- ja tantsupidusid ning vastutas maakonna esindatuse eest üle-eestilistel üritustel.\nPeeter Laurson oli Võru folkloorifestivalide asutaja ja korraldaja. 1997. aastal toimus tema korraldatuna esimest korda Võru järvemuusika kontsert.\nPeeter Laurson pälvis 2003. aastal Valgetähe V klassi teenetemärgi ja nimetati 2011. aastal Võru linna kultuuritegelaseks.\nSurnud 2019. aastal ja maetud Võru kalmistule.\nPõllumees, kauaaegne Väimela näidissovhoostehnikumi direktor.\nSündis Võrumaal Põlva kihelkonnas Mooste vallas Säknalohu külas. Õppis Mooste algkoolis, Väimela loomakasvatustehnikumis ja Eesti Põllumajanduse Akadeemias zootehniku erialal.\nHeino Kuusik töötas Võru masinatraktorijaama peazootehnikuna, seejärel järgnesid tööaastad Lembitu kolhoosi zootehniku ja esimehena ning siis Rõuge sovhoosi direktorina.\n1961. aastal toodi ta üle Väimela katsesovhoosi direktoriks ja aastatel 1964-94 töötas Heino Kuusik Väimela näidissovhoostehnikumi direktorina. Ta oli üks Eesti tuntumaid omaaegseid majandusjuhte. Heino Kuusik suutis viia Väimela sovhoostehnikumi Eesti kümne parima majandi hulka.\nAastatel 1993-2002 oli ta Võru vallavolikogu esimees.\nSurnud 2007. aastal ja maetud Põlva linna kalmistule.\n2016. aastal avati Heino Kuusikule Võru vallamaja ees mälestuspink.\nAjaloolane, museoloog, koduloolane, giid.\nSündis Siberimaal Novosibirski oblastis küüditatute perekonnas. Lõpetas Mõisaküla keskkooli ning Tartu Ülikooli ajaloo- ja ühiskonnaõpetaja kutsega.\nAastatel 1983-1999 oli ta Kohtla-Järve põlevkivimuuseumi direktor. Sellele järgnes töö Ida-Virumaa muinsuskaitse vaneminspektorina ning alates 2000. aastast töötas ta Võrumaa muuseumis teaduri ja peavarahoidjana.\nArtur Ruusmaa oli tegev paljudes ühingutes, seltsides ja organisatsioonides.\nTa tegeles kodu-uurimisega, muinsuskaitsega, kirjutas hulgaliselt sisukaid uurimuslikke artikleid ning oli suurepärane Võru linna ajaloo tutvustaja linnapäevade ja folkloorifestivalide ajal.\n2014. aastal pälvis Artur Ruusmaa Võru linna vapimärgi. 2017. aastal omistati talle Võrumaa teenetemärk ja anti üle Johannes Käisi preemia.\nTõlkija, bioloog, pedagoog.\nSündis Tallinnas. Õppis Võru I Keskkoolis ja Tartu Ülikoolis bioloogiat.\n1984. aastal asus ta koos perega elama Haanjasse Plaani ja Kündja vahel paiknevasse tallu. Maia Planhof töötas Haanja koolis bioloogia õpetajana.\nTõlkimisega inglise keelest alustas ta 1994. aastal.\nMaia Planhof on tõlkinud enam kui 250 raamatut põhiliselt kolmele kirjastusele: Eesti Raamat, Ersen ja Elmatar. Ta on pannud eesti keelde Gerald Durelli, Agatha Christie, Margaret Atwoodi jpt. teoseid.\nMaia Planhof on olnud kirjandusklubi külaline Võrumaa Keskraamatukogus.\nSporditegelane, poliitik, sõjaväelane.\nSündis Virumaal Kadrina kihelkonnas Vohnja vallas. Lõpetas Tallinna kaugõppekeskkooli ja Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.\nEnn Tupp kuulus Eesti laskesuusatamise koondvõistkonda aastatel 1969-72 ja tuli laskesuusatamises Eesti meistriks.\nTa töötas Dünamo suusavabrikus elektrikuna, Võru spordiühingus „Jõud“ esimehe ja suusatreenerina, kehalise kasvatuse õpetajana Varstu keskkoolis ja Väimela sovhoostehnikumis.\nEnn Tupp oli Võru linnapea aastatel 1989-90.\nAastatel 1990-92 oli ta Eesti Ülemnõukogu liige, töötas riigikaitsekomisjoni aseesimehe ja esimehena ning kuulus aastatel 1991-92 riigikaitse peatüki toimkonna esimehena Põhiseaduse Assambleesse.\nEnn Tupp on olnud Kaitseministeeriumis kaitsepoliitikaosakonna juhataja ja kaitseminister aastatel 1994-95.\naastal atesteeriti ta Eesti Kaitseväe ohvitseriks majori auastmes.\nPärast seda, kuni erruminekuni 2007. aastal, on Enn Tupp töötanud Eesti Vabariigi kaitsejõududes ning olnud Eesti Vabariigi sõjaväeatašee Soomes, Lätis, Leedus, Taanis ja Norras.\nEnn Tupp on tegutsenud Suusaspordiföderatsiooni presiidiumis ja teinud kaastööd Spordilehele.\nTa on kirjutanud kaks põnevusromaani -- „Detsembripäike“ pseudonüümi Arju Virukas all ja „Dekoreeritud jumalad“.\nLastekirjanik, ajakirjanik, fotograaf.\nSündis Saaremaal Kuressaares. Õppis Kuressaare ja Vastseliina koolides ning lõpetas Tartu Ülikoolis eesti kirjanduse eriala.\nGrethe Rõõm töötas enam kui kümme aastat ajakirjanikuna, algul maakonnalehes Võrumaa Teataja ja seejärel ajakirjas Eesti Naine.\nTa elab Võrumaal Rõuge vallas Tindi külas ja tegutseb fotograafina.\nGrethe Rõõm on kirjutanud lastele „Lohe Lembitu lood: pahandus Ööbikuorus“ ja „Lohe Lembitu lood: kitserööv“.\nOma kolmanda raamatu „Raamatuvardjad: tähtraamatu tagasitulek“ eest pälvis ta 2011. aastal Bernard Kangro kirjanduspreemia.\nSündis Haanja vallas Kokemäe külas Miku talus. Õppis Koke vallakoolis.\nOreliehitusega hakkas Tannil Kriisa katsetama juba varases nooruses. Esimene orelivile valmis tal 12-aastaselt ja päris esimeseks iseseisvaks tööks oli positiivorel väikesele Pressi algkoolile Võrumaal.\nTannil Kriisa eestvõttel asutati koos vendade Jakobi ja Juhaniga oreliehituse firma ning 1886. aastal valmis esimene kirikuorel Misso kogudusele.\nVendade Kriisade orelitööstuse ainulaadsus seisnes ainuüksi selles, et üht orelit, selle üksikosasid valmistati korraga kolmes üksteisest seitsme kilomeetri kaugusel olevas paigas - Kokemäel, Meelakul ja Tautsal. Kokemäel tegutses Tannil, Meelakul Jakob ja Tautsal Juhan.\nKolme venna ühistööna valmisid kirikuorelid kuni 1930. aastate alguseni. Pärast seda jäi põhikoormus Tannil Kriisa ning ta nelja poja kanda.\nSurnud 1940. aastal ja maetud Rõuge vanale kalmistule.\nMetsandustegelane, maastikuökoloog, looduskaitsja, poliitik, Võru Instituudi direktor.\nPärit Võrumaalt. Õppis Antsla keskkoolis ja Eesti Maaülikooli metsamajanduse erialal.\n2003. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis magistritööd teemal „Metsade majandamine ja selle mõju metsaelustikule”.\nRainer Kuuba on aastaid tegelenud metsanduse ja looduskaitsega. Ta on töötanud spetsialistina Eestimaa Looduse Fondis, Karula Rahvuspargis ja metsakorraldajana Eesti Metsakorralduskeskuses.\nAlates 2010. aastast on ta Võru Instituudi direktor.\nRainer Kuuba on Elurikkuse Erakonna liige. 2020. aasta jaanuaris toimunud erakonna üldkogul valiti ta erakonna kõige olulisemaks kõneisikuks ja peaministrikandidaadiks.\nSündis Võrumaal Põlva kihelkonnas Aleksandri vallas Joosu külas. Õppis Joosu algkoolis, Väimela koolis, Raasiku 7-kl. koolis, Tallinna 4. keskkoolis ja Tartu Ülikoolis ajakirjandust.\nValve Raudnask töötas aastatel 1963-82 Noorte Hääle toimetuses, seejärel Õhtulehe, Rahva Hääle ja Eesti Sõnumite toimetuses osakonnajuhatajana. Hiljem kirjutas artikleid ajakirjale Elukiri. Praegu avaldab ta arvamusartikleid ajakirjas Eesti Ajalugu.\nAastatel 1995-99 kuulus ta keskerakondlasena Riigikogu VIII koosseisu.\nValve Raudnask on avaldanud raamatud „Juunilumi“, „Kuno Plaan ja Viru kringel“, artiklikogumikud „Aja tõrvasel katusel“, „Inimesed ja ilmaelu“ ning autobiograafia „Kõik, mis on juhtunud“.\nKeele- ja kirjandusteadlane, luuletaja.\nSündis Tartumaal Jõgeva vallas Siimusti külas. Õppis erakoolis Jõgeval, Tartu tütarlaste gümnaasiumis, Tartu Ülikoolis ja Helsingi Ülikoolis.\nEeva Niinivaara töötas Kunstiajaloo Instituudis. Aastatel 1928-30 oli ta Võru Õpetajate Seminari eesti keele ja kirjanduse õpetaja, andis ka soome keele tunde.\nAbiellumine soome keeleuurija Martti Niinivaaraga viis ta 1930. aastal Helsingisse.\nEeva Niinivaara omandas Helsingi Ülikoolis rahvakooliõpetaja kutse, lõpetades ülikooli kandidaadikraadiga 1945. aastal. Seejärel töötas ta kuni 1971. aastani Helsingi Ülikooli eesti keele ja kirjanduse lektorina. Aastatel 1971-81 andis Niinivaara eesti keele tunde rahvaülikoolis.\nKirjanduslikku tegevust alustas 20-aastaselt luuletustega. 1979. aastal avaldas Helsingis eesti- ja soomekeelsete luuletuste kogu “Unarsõnad”.\nEeva Niinivaara oli Soomes peamisi eesti kultuuri tutvustajaid, avaldas esseid, retsensioone, kirjanduslikke uurimusi ja ülevaateid.\nOma noorusaega, sh Võru Õpetajate Seminari aastaid on ta meenutanud oma mälestusteraamatus „Ikka paistab seesama päike”.\nTa oli Johannes Käisi Seltsi auliige.\nSurnud 2000. aastal Helsingis ja maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.\nFridebert Tuglase Selts on alates 1982. aastast välja andnud Niinivaara stipendiumi eesti kultuuri tutvustajaile Soomes.\naastal avati Siimustis Eeva Niinivaara park, kuhu igal kevadel istutatakse tuntud isikute nimelisi puid.\nLuuletaja, proosakirjanik, tõlkija, ajakirjanik.\nSündis Võrumaal Meremäe vallas Hilande külas. Õppis Võru I Keskkoolis, Tartu Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust ning Vilniuse Ülikoolis vene keelt ja kirjandust.\nIlmar Vananurm töötas Võru haridusosakonnas kooliinspektorina, Põlva ajalehe Koit ajakirjanikuna ja ajalehe Lõunakaar toimetajana. Aastatel 1997-2007 toimetas ta ajalehte Setomaa. Ajakirjanike Liidu liige aastast 1983.\nAlates 1968. aastast hakkas Ilmar Vananurm perioodikas avaldama luuletusi, jutte ja artikleid, eriti Setomaa kohta.\nKirjandusse tuli ta leedu keelest tõlkijana. Tema silmapaistvaks saavutuseks on K. Boruta romaani „Baltaragise tuulik” eestindus, järgnesid J. Mikelinskase „Kirju on rähn”, Vaižgantase „Onud ja tädid” ja P. Cvirka „Meister ja pojad”. Eesti keelest leedu keelde on Vananurm tõlkinud H. Männi raamatu „Toomas Linnupoeg”.\nIlmar Vananurm on välja andnud kolm proosakogu: „Pesad”, „Ostseewellen. Ausammas lehmale” ja „Mu Petserimaa”.\nTa on kirjutanud hulgaliselt luuletusi. 1996. aastal ilmus temalt luulekogu „Lehed, tuulest kantud”. Luuleraamatu „Vii üle vii” eest, mis on esimene setokeelne armastusluule kogumik, pälvis Ilmar Vananurm 2008. aastal Bernard Kangro kirjanduspreemia. Varem on ta saanud oma loomingu eest Hendrik Adamsoni luulepreemia ja Anne Vabarna omakultuuripreemia.\naastal ilmunud valikkogu „Ei ole kunagi hilja” sisaldab luulet aastaist 1964-2012. Luulekogu „Lihtne ja hea on lihtsalt lembuda” (2017) sisaldab uudisloomingu kõrval varasematki loomingut, kogust leiab teiste seas tema kõige tuntumad setokeelsed luuletused „Olõ vihm” ja „Vii üle vii”.\nIlmar Vananurm on oma loometöös keskendunud Petserimaa saatusele. Ta on koostanud ja toimetanud kogumikud „ Petserimaa külad“ I-III, „Mu Setomaa”, „Eestikeelne haridus Petseris”, „Seto kodo”, „Obinitsa-ajast aega” ja „Leelo üle Obinitsa”.\nIlmar Vananurm on avaldanud omapärase fotojutustuse ajaloolise Petserimaa elust ja inimestest „Sain haarata hetki”.\nTa on kirjutanud näidendid „Petserimaa igatsus” ja „Kallistus”.\naastal pälvis seto kultuuri edendaja Ilmar Vananurm Jakob Hurda rahvuskultuuri auhinna.\nSündis Võrumaal Linnamäe vallas. Õppis Linnamäe algkoolis, Urvaste kihelkonnakoolis, Võru linnakoolis ja Peterburi Õpetajate Instituudis.\nV. Mikkelsaar omandas 1906. aastal Tallinnas pedagoogikakursustel kooliõpetaja kutse. Ta töötas matemaatikaõpetajana Kuramaal Jaunjelgavas, Haapsalu linnakoolis, Valga kõrgemas algkoolis ja oli Tartu 2. rajooni rahvakoolide inspektor.\nMikkelsaar kuulus aastail 1917-19 Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu liikmeskonda. Ta oli Tartu linnavolikogu liige. Aastatel 1918-30 töötas ta Haridusministeeriumis, algul riigikoolinõuniku ja asjadevalitsejana, seejärel ministri abina.\nMikkelsaar oli EV koolikorralduste aluste rajajaid, kooliuuendusliikumise eestvedajaid, pooldas demokraatlikku koolikorraldust, ühtlus- ja töökooli ning kutseõpetusega keskkooli.\nTa kirjutas hulgaliselt algkooli geomeetria- ja matemaatikaõpikud.\nSurnud 1930. aastal Taageperas ja maetud Tallinna Rahumäe kalmistule.\nNäitleja, lavastaja, filmirežissöör.\nSündis Võrus. Lõpetas Võru I Keskkooli ja Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli.\nAin Mäeots on töötanud aastast 1994 teatris “Vanemuine” näitleja, lavastaja ja draamajuhina.\nTa on mitmete filmide ning telesarjade stsenarist ja režissöör: „Taarka“, „Deemonid“, teleseriaal „ENSV“. Teatritele on tal valminud üle 50 lavastuse.\nLisaks on Mäeots lavastanud mitmeid galasid ja meelelahutussündmusi ka väljaspool teatrit.\nTa on mänginud teleseriaalides „Wikmani poisid“, „Õnne 13“, „Ohtlik lend“ ja filmides „Malev“, „Elavad pildid“, „1944“.\naastal lavastas Ain Mäeots Kalmer Tennosaare elust kõneleva muusikali „Vana klaver ehk suusabaasis on tantsupidu”.


samm_jpflee1 profiil | Free Sex Gay Porn\nViimase sisselogimise aeg: 23.01.20 1:08:01\nKlõpsates nupul, tõstad samm_jpflee1 esilehel 60 sekundiks esimesele kohale. Selle aja jooksul paistab modelli jututuba hästi silma ja kogub populaarsust! Teavitus sinu tegevuse kohta ilmub ka jutuaknas ning seda näevad modell ja teisedki vestluses osalejad. samm_jpflee1 hindab seda väga ja on sulle kindlasti tohutult tänulik!\nOluline info kasutaja samm_jpflee1 kohta\nKasutaja samm_jpflee1 tööaeg


praegune kellaaeg 20.09.2019 06:13\nPT: Veebiarendaja Wordpress - Projektipõhine 0 200\n+ WRCPLUSALLLIVE.SUBSCRIPTION.1MONTHSUBSCRIPTION ACTIVE\n-Kaivo-, mille subscriptionit profiili all näitab?\nSardiinia rallil ostsin selle kuuse paketi vms siiani näen .ISe panen segast või joppas\npole probleemi siis ju\nNo see läheb sul iga kuu maha ju kaardilt. Kui unsubscribe ei pane wrc+.\nPole olemas kuust paketti. On igakuine makse 8.99 mille peab ise canceldama kui ei taha juurde maksta järgmien kuu.\nÕige jah -Kaivo- tsekka krediidika väljavõtet\ntrapead juba hõõrusin käsi sära silmis\nWEC äppiga oli kunagi nii ,et korra maksid siis elasid ilusat elu\nMa aasta alguses ostsin. Panin pärast cancel, et 2 rallit vaadata 8.99ega. Siiani pole juurde küsitud.\nMis teha, kui arvel nii suured summad, et kopikaid ei näe märkamas kadumas...\nSama siin. Iga kuu ise uuendab ja summaks näitab 0. Glitch oli selles, et tahtsin wrc+all live aga tellisin kogemata wrc+. Siis tegin appeali ja kysisin raha tagasi, põhjuseks kirjutasin, et tahtsin wrx+all live võtta. Paar rallit vaatasin sala lingiga tasuta striimi ja siis kogemata logisin wrc lehele sisse ja avastasin, et mingi ime läbi on sub olemas. Õnneks hetkel mitteametlikke livesid ka mida lampi kinni ei panda nagu neid twitchi omasid siin vahepeal\nRallipäev algab suht varsti, aitab lae vaatamisest\nSS 2 Icmeler 1 24,85 km 08.08\nhakkan roolis rallit vaatama\nWaze hoiatus rallifänn\nPäris kõva tulemus\nSordo kaotus vaid 46 sek 16 kilomeetriga nii et esirehv täitsa kadunud......pm see märk sellest, et kui katse alguses just rehv ei lähe, siis mõttetu vahetada\nSeni kuniks 3 top mees samas hunnikus, siis pole vahet kes võidab\nAlgus veits huvitavam kui saksa rally kus ott vaid ees kruisis\nNo ilmselgelt siin seda juhtuda ei saa, saksas on ju esimesena startides eelis\nKrd kepp ülekandega\nPilt jukerdab jah\nNo enam vist ei plaanigi tagasi tulla\nYee, service sai läbi\nRovanpära OUT, pole rehve rohkem\nAlles nüüd panin tähele, et Ott läks 5 rehviga vaid rajale\nÜlejäänud kõik 6-ga. Mõnele ei jätku nendeski\nSellel rallil vist esimesena rajal olla kõige hullem, isegi 1 rehv vähem kaasas ei aita väga palju? Teisel läbimisel peaks natuke puhtam juba olema?\npigem on tee hullem\nHakkab pihta, Latvalal rehv lendas. Meeke ka trikitab aga veel püsib teel\ntee paitab ikka päris hull olevat\nneuvillel joppas, oleks kuristikust alla käinud\nTänak sõidab aeglaselt, 1sek km kohta kaotust\nJubedad vahed tekivad nüüd ikka sisse\nTal on ju 33p edumaa\n1,5sek per km juba\nviimati muutis jeesus188 13.09.2019 15:58, muudetud 1 kord\nHinnavaatlus » Vaba Mikrofon » WRC 2019 mine lehele eelmine 1, 2, 3 ... 87, 88, 89 ... 92, 93, 94 järgmine


Kuula! Kali Briis ja Zebra Island andsid välja ühise loo «Fool Me» - Muusika - Meedia - Elu24 - Eesti kõige menukam veebitabloid\n«Helinaga koostööd ei saa päris tööks nimetada, kuna tegutsemise käigus saad sa sellise positiivse laengu, et ei märkagi, kui asjad juba tehtud on. Zebra Islandi muusika juures inspireeris mind selle suitsune ja seksuaalne atmosfäär. «Fool Me» räägib sellest, kuidas elus on ette tulnud olukordi, mil lähedane inimene lubadust murrab, rääkides mõne saladuse välja ning seejärel tõotab, et rohkem ei räägi, kuid laseb suu lukust lahti ka järgmisel korral. Sel hetkel ei jäägi muud üle, kui nabanöör läbi lõigata ja laulda «You're never gonna fool me again!»,» kommenteerib värsket lugu Alan Olonen.\n«Kui Alan pakkus, et võiksime koos loo teha, tundus see kohe geniaalne idee. «Fool Me» sõnum on kaval ja pisut kiuslik, kõige võimsamast kättemaksust, mida lähedane inimene teisele teha saab -–vaikimisest. Kali Briisi muusika on minu meelest napakalt funky ja Alani natuke kodune olek annab tema lugudele viimase lihvi.»\nKali Briis ehk Alan Olonen on muusikaprodutsent ja artist, kelle muusika on kui tema emotsioonid – ülevoolav energia, eklektilised biidid ning magusad ja tundeküllased vokaalid, millesse on pandud hing, kurbus ja naer. Kali Briisi viimane album «Say Whaat?» (Eesti Pops 2013) võitis Eesti Muusikaauhindadel aasta alternatiivalbumi auhinna ning tema singel «Idiot» saavutas Eesti Laul 2014 konkursi finaalis 7. koha.\nKali Briisi ja Zebra Islandi kontserdi kohta leiate rohkem informatsiooni Facebookist.


Kiiksuga roosiõied | Kõige rohelisem roos | kodus.ee\nKiiksuga roosiõied | Kõige rohelisem roos\nHiina kibuvitsa ’Viridiflora’ rohelise õie moodustavad hoopis tupplehed, mitte kroonlehed. | Jüri Annist\nKui oled tüdinenud roosiõite kirevusest, istuta aeda roheliste õitega hiina kibuvits ’Viridiflora’.\nÕite ereda värvuse ülesandeks on äratada mitmesuguste nektaritoiduliste putukate tähelepanu. Nii on neil õisi hoopis lihtsam roheliste lehtede seast üles leida ja nektari nosimise juurde asuda. Pruukosti nautimise käigus satub mõnelt eelmiselt külastatud õielt putuka kehale kleepunud õietolmuteri emakasuudmele ja õis saab edasi areneda viljaks.\nHarvadel juhtudel trehvab siiski ka rohelisi õisi. Hulk aega tagasi leiti roheliste õitega roos Hiinast. Seda tohtis kasvatada vaid keiserlikus Keelatud Linnas. Sellegipoolest jõudis niisugune imetaim ehk roheliste õitega hiina kibuvits (Rosa chinensis) aastal 1827 USA-sse, 1855 Prantsusmaale ja 1856 Inglismaale.\nKombekohaselt on heal lapsel mitu nime: ’Viridiflora’ või ’La Rose Verte’, aga ka ’Green Calyx’, ’Lue’, ’Green Rose’ jne.\nRohelist õit tähelepanelikult vaadates võime kokku lugeda 26–40 kroonlehte. Siiski pole need kroonlehed, vaid hoopis tupplehed. Kuna rooside tupplehed on rohelised, siis ongi selline kiiksuga õis tõesti roheline.\nTavalistel õitel leiame tupplehti õie alt. Värvikate kroonlehtede kogum näib toetuvat rohelistest tupplehtedest „vundamendile”.\nSee isemoodi roosipõõsas kasvab umbes 60 cm kõrguseks, rohelised õied kaunistavad teda peaaegu kogu suve teise poole. Vanemaid õisi on kergem märgata, sest nendes tõusevad nähtavale pruunikad osised.\nÕied püsivad nii põõsal kui ka vaasis kaua, aga mõnusat lõhna nad ei levita. Terava lõhnatajuga inimesed on rohelistes õites tuvastanud siiski kerget piprahõngu. Õied on steriilsed – vilju nendest ei moodustu.\nMida roheliste roosiõitega teha? Neid kinkides soovid sa kingi saajale viljakust, hoogsat edenemist ja külluslikkust. Roheline roos edastab veel edusoovi äris ja romantilistes suhetes, annab viite heasoovlikkusele ning halastusele. Roheliste õitega väljendatakse ka armukadedust.\nVeel rohelisi roosiõisi\nLoomulikult on püütud aretada roose, kelle õite lehedad kroonlehed oleksid rohelised. Näiteks sort ’Green Ice’, kelle aprikoosivärvi õienuppudest avanevad valkjasrohelised täidisõied. Tegemist on lõhnatu miniroosiga, põõsa kõrgus on vaid 40 cm.\nSort ’Greensleeves’ on eelmise vastand. Põõsas kasvab tervelt 1,8 m kõrgeks. Pooltäidisõied on avanedes roosad, aga vananevad roheliseks.\n’Super Green’ sarnaneb ülituntud sordiga ’Super Star’, aga tema õied on kahvaturohelised. Kroonlehtede servades ilmneb punakat tooni. Põõsas kasvab 60–90 cm kõrgeks.’Lemon Piano’ kasvab kuni 1 m kõrguseks. Tegu on tüüpilise teehübriidroosiga, kelle õied on rohelise jumega, aga siiski laimikollased. Õied on väga vihmakindlad.\n’Elfe’ liigitub ronirooside hulka. See rikkalikult õitsev roos kasvab kuni 3 m kõrgeks. Tema kreemikaskollased täidisõied on tuntava rohelise aktsendiga. Paraku vajab ta tavaroosidest soojemat ja täispäikeselist kasvukohta.\nToodud näited vaid kinnitavad fakti, et tõeliselt roheliste õitega roosi pole siiski veel aretatud – roheliseõielistena väljahõigatud roosid on ikkagi vaid rohelise jumega.\nNagu kõik roosid, vajavad ka roheliseõielised päikeselist kasvukohta ja mulda, mille pH on 6,1–6,5. Siiski saab alul jutuks olnud ’Viridiflora’ hakkama ka poolvarjulises kohas. Tegemist on üsna haiguskindla taimega.\nKuidas talvitada tüviroosi?\nJahukaste | Ebameeldiv hallitamine\nTAIMEUUDISED | Uued sulnid värvid ja aroomid\ntalv ja roosid\nKuidas kasutada pakasekangast? Vaata ka, millises olukorras on roosid!


Heino Elleri nimeline Tartu Muusikakool | Õppejõud\nEvan Rothstein on õppinud Eastmani ja Yale'i Muusikakoolis ning Indiana Ülikooli juures asuvas Jacobsi Muusikakoolis. Viimases kaitses ta muusikadoktori kraadi viiuli interpretatsioonis dissertatsiooniga Charles Ives'ist nimeka Ives'i uurija J. Peter Burkholderi juhendamisel.\nTema viiuliõpetajate hulka kuuluvad Nelli Shkolnikova, James Buswell ja Stanley Ritchie (barokkrepertuaar). Kammermuusikuna on ta teinud koostööd Clevelandi, Tokio, Julliardi, Fine Artsi ja Borodini kvarteti liikmetega. Samuti on ta õppinud viiulipedagoogikat Mimi Zweigi juures ning töötanud viimase assistendina.\n1989 kolis ta Pariisi, õppis Harriet Hale Woolley stipendiaadina Veda Reynoldsi juures. Seejärel esines nii soolo- kui kammermuusikuna Euroopas, olles 6 aastat ka Spoleto muusikafestivali Festival dei due mondi orkestri liige.\n2004-2010 oli Rothstein Euroopa Kammermuusika ProQuartet keskuse pedagoogiline konsultant. Ta on valitud kaks korda järjest Euroopa Kammermuusika Õpetajate Ühingu esimeheks. Paar korda kuus kirjutab ta kolumni kammermuusika õpetamisest ajakirjale „Ensemble Magazine“.\nRothstein on õpetanud 1992. aastast viiulit Pariisi regiooni erinevates konservatooriumites ning korraldanud workshope nii lastele kui täiskasvanud asjaarmastajatele. 1997. aastast õpetab ta kammermuusikat Indiana Ülikooli suvistes keelpilliakadeemiates Bloomingtonis.\nRothsteinil on ka Pariisi 8., Saint Denis' Ülikooli teaduskraad muusikateaduses, mille saamiseks keskendus ta Georges Aperghise eksperimentaalse muusikateatri uurimisele. 2001-2012 töötas ta muusikateoste vormianalüüsi ning muusikaajaloo õppejõuna. Ta on avaldanud tekste erinevates väljaannetes, kirjutades mitte ainult Ives'ist või Aperghisest, vaid ka laiemalt muusikast ning ühiskonnast, Steve Reichi minimalismist kuni Broadway muusikalideni. Viimastel aastatel on ta teinud koostööd selliste organisatsioonidega nagu Olive Music, Théâtre de Châtelet ja Cité de la musique, produtseerides kontserte, CD-programme jm.\nRothstein on pidanud loenguid ja osalenud nii rahvusvahelistel konverentsidel kui interaktiivsetes workshopides, võtnud osa paljude kammermuusika konkursside žüriide tööst kogu Euroopas.\nPraegu on Evan Rothstein Londoni Guildhalli Muusika- ja Teatrikooli keelpilliosakonna juhataja asetäitja.\nAlustas klaveriõpinguid 4-aastaselt. Lõpetas Varssavi Riikliku Muusikakolledži kaunite kunstide magistrikraadiga (MFA) professorite Natalia Hornowska ja Jerzy Marchwiński klassis. Edasi õppis Tšaikovski-nimelises Moskva Konservatooriumis Tatjana Nikolajeva ning Sienna Chigiana Akadeemias Guido Agosti, Ricard Brengolo ja Alain Meunier juures.\nJuba Varssavis oli hakanud sügavamat huvi tundma kammermuusika vastu, millele ongi pühendanud kogu oma professionaalse elu nii selle esitaja kui õpetajana. Võitnud mitmeid auhindu rahvusvahelistel kammermuusika konkurssidel.\nEsineb aktiivse kammermuusikuna kogu Euroopas, aga ka USAs, Kuubas jm. On üles astunud selliste nimekate muusikutega nagu Kaja Danczowska, Jadwiga Rappé, Oleg Krys, Ivan Monighetti, Milos Sadlo, Michael Flaksman, Jean Fournier, Wolfgang Marscher jpt.\nMänginud väga erinevate koosseisudega ning erinevas stiilis muusikat, teinud raadio- ja televisioonisalvestisi ringhäälingustuudiotes üle kogu Euroopa.\nEriti südamelähedane on talle Schuberti, Brahmsi ning Szymanowski looming, aga ka prantsuse heliloojate teosed.\nNosowska juhib juba palju aastaid Frederic Chopini Muusikaakadeemia kammermuusika klassi. Viimastel aastatel õpetab kammermuusikat ka Varssarvi F. Chopini nimelises muusikakeskkoolis. Andnud meistrikursuseid Poolas, USAs, Hollandis, Itaalias. Ühena viimastest võiks mainida meistrikursust lauljatele ja pianistidele Epsom Kolledži Colla Voce Svekoolis.\nNosowska on eriliselt pühendunud klassikalise kunstlaulu uurimisele. Teda huvitavad muusikahariduse erinevad süsteemid ning võimalus neid süsteeme kasutada ja ühendada.\nÕppis klaverit Sibeliuse Akadeemias Marita Viitasalo ja Juhani Lagerspetzi klassis. Seejärel jätkas õpinguid Itaalias ja Prantsusmaal Konstantin Bogino juures. On andnud kontserte nii solisti kui kammermuusikuna Soomes, Venemaal, Prantsusmaal, Itaalias, Kanadas ja Jaapanis ning esinenud mitmetel muusikafestivalidel. Kimanen tegutseb aktiivselt ka kammermuusika ning klaveri õpetajana, samuti annab välja mitmeid muusikahariduslikke kirjutisi. Aastast 2002 on ta ka Kuhmo kammermuusika kursuste kunstiline juht.\nPianist Marje Lohuaru on pälvinud tunnustust eelkõige hinnatud kammermuusikuna. Lisaks on ta pedagoog ja aktiivne muusikaelu tegelane.\nLohuaru lõpetas aastal 1968 Tallinna Muusikakeskkooli Hilja Olmi klaveriklassi ning 1973. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi professor Heljo Sepa juures. Õpingud jätkusid Marina Karandašova kammeransambliklassis Leningradi konservatooriumi assistentuuris, mille lõpetas 1981. aastal.\nAlates Tallinna Riikliku Konservatooriumi lõpetamist kuni tänaseni on Lohuaru olnud seotud Eesti Muusika- ja Teatriakadeemiaga: 1973–1978 töötas ta kontsertmeistrina, alates 1981. aastast kammermuusikaosakonna õppejõuna (1991–1997 osakonna juhataja, 1988 dotsent ja 1998 professor), 1992–1993 tegutses Lohuaru ühtlasi ka rektori abina välissuhete alal ning aastast 1993 on ta välissuhete prorektor. Lohuaru aktiivne tegevus sel alal on toonud Eesti Muusika- ja Teatriakadeemiale üle 50 koostöölepingu erinevate muusikakõrgkoolidega Euroopas, lisaks mitmeid tunnustatud välisprojekte programmide Kultuur 2000, TEMPUS, Socrates/Erasmus ning samuti Jaapani Valitsuse kultuuriabi raames. Akadeemilise eksperdina on Lohuaru korduvalt käinud Euroopa Komisjoni juures hindamas kõrgharidusprojekte.\nKammeransambli õppejõuna on Lohuaru teinud palju üliõpilaste ansamblimängu edasiarendamiseks ja repertuaari laiendamiseks. Tema õpilaste hulka kuuluvad muu hulgas Jana ja Mihkel Peäske, Tuuli Teder ja Selvadore Rähni, Ruth Haav ja Kaido Kelder, Ralf Taal ja Virgo Veldi. Lisaks on Lohuaru juhendanud meistrikursusi Soomes, Rootsis, Saksamaal, Venemaal, Itaalias ja mujal ning osalenud Eesti ning samuti mitme rahvusvahelise konkursi žürii töös.\nNii lauljate kui ka instrumentalistide hulgas hinnatud ansamblipartnerina on Lohuaru teinud koostööd selliste interpreetidega nagu Urve Tauts, Pille Lill, Riina Airenne, Ulrika Kristian, Urmas Vulp, Mare Teearu, Peeter Paemurru, Jelena Komarova ja Marianne Boettcher. Ta on esinenud festivalidel Soomes, Saksamaal, Venemaal, Kanadas ja mujal.\nLohuaru on olnud Eesti Muusikanõukogu juhatuse liige (1995–2005) ja Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali esimees (2003–2005). Aastast 1996 on ta UNESCO Eesti Rahvusliku Komisjoni liige, aastast 2004 ELIA (European League of the Institutes of the Arts) juhatuse liige, Euroopa Liidu haridus- ja kultuuriprogrammide ekspert ning Eesti Interpreetide Liidu juhatuse liige (2002–2008 juhatuse esimees). Lohuaru on pälvinud 2005. aastal Valgetähe V klassi teenetemärgi.\nLohuaru on salvestanud muusikat Eesti Raadios ja Eesti Televisioonis (näiteks saated „Kontsertstuudo”, „Ideest oopuseni”). Koos viiuldaja Ulrika Kristianiga on ilmunud CD „Muutunud maastik” (Eesti Raadio, 1998) ning kogumikplaadil „To reach yesterday” (Megadisc, 2003) esitab Lohuaru Lepo Sumera vokaalmuusikat koos sopran Pille Lillega.


LOODETE ENERGIA, MIS SEE ON JA KUIDAS SEE LUUAKSE - KESKKONNALE - 2019\nMis on loodete energia\nThe meri see on üks peamisi inimressursside allikaid ning alates eelmise sajandi keskpaigast on see looduslik keskkond ka elektri tootmiseks veest üles- ja allapoole liikumisest vabanevast võimust; on see, mida tuntakse loodete energia.\nNagu oleks tegemist veeveskiga, tekitab loodete energia suurte turbiinide, mis jäävad merele alla, mis pöörlevad tänu jõgede jõudu. Propellerite pöörlemine tekitab energiat, mis edastatakse generaatoritele, et muuta see elektriks.\nSelline energia sõltub siiski suuresti loodete amplituudist. Seetõttu on mõned planeedi piirkonnad paremad kui teised loodete elektrijaamad. Näiteks registreerivad Vahemere looded tavaliselt liikumist vahemikus 20 kuni 40 sentimeetrit, seega on nende arengupotentsiaal palju madalam kui Atlandi ookeanis, kus veetaseme kõrgus on üle 10 meetri.\nPäikese ja Kuu asend mõjutab maa gravitatsioonijõude, mis põhjustab mere taseme muutusi. Sellele lisanduvad ka muud tegurid, nagu temperatuur või tuul, mis mõjutavad ka soolase vee liikumist. Sellepärast muutuvad looded vastavalt planeedi piirkondadele.\nVõrreldes teiste andmetega taastuvenergianagu päike või tuul, ei ole loodete laine veel kõige rohkem ära kasutatud. Siiski on olemas suured projektid, mis on juba aastakümneid töötanud, nagu prantsuse keel Rance, mis oli maailmas esimene (alates 1967. aastast) ja annab ligi poole Bretagne'i piirkonna elektrienergiast. Kõige uuem, Briti ettevõte Tidal Lagoon Power on sel aastal teatanud kuue tehase ehitamisest, mis suudavad toota kuni kaheksa protsenti Ühendkuningriigi energiast alates 2022. aastast.\nCasio G-SHOCK Gulfmaster GWN1000H-9A | G Shock GWN1000 Gulfmaster Top 10 Things Watch Review (November 2019).\nDr Juan Carlos Ruiz, punane\nNad seostavad kohvi tarbimist ja väiksemat melanoomi riski\nTantsusaalide tantsimise eelised\nLapse ja lapse ohutu portereerimise võtmed\nNad avastavad bakteri, mis toimib kaariese vastu\nKaheksast kümnest tsüstiidist pärinevad seksuaalsuhted\nTeie lapse esimene mobiiltelefon\nUuri välja, miks me näeme, kui me silmad vilguvad\nRaseduse seitsmendal kuul\nHirss retsept, kus on kastmes köögivilju


Reaktor :: Päeva materjal Wikipedias, veebruaris 2021\nFilmi, mille peategelane jääb kinni 2. veebruari ning peab seda jälle ja jälle läbi elama, olete loodetavasti näinud, mina ei ole ja mul on sellest kahju. Lugege, kuidas kahekümne viie tuhande elanikuga Woodstock pandi 86 päevaks kinni, mis kohas mingeid stseene filmiti ja et kohvik Tip Top, mis rajati otse filmi tarbeks ja oli mõeldud ajutisena, pidigi suure nõudluse tõttu edasi tegutsema. Kas olete mõelnud, kui kaua peategelane pidi ajasilmuses kinni istuma? Siit saate teada. Metsümiseja pole küll kiskja, aga hammustas peaosatäitjat Bill Murrayt kaks korda läbi kinnaste. Murray läks vana sõbra režissöör Harold Ramisega nii tülli, et nad ei rääkinud teineteisega kakskümmend aastat. Samas kujunes see film Murray jaoks pöördepunktiks – enne oli ta tavaline koomik, nüüd sai temast tippnäitleja, kellele pakuti ka tõsiseid rolle, ja see tipnes 2004. aasta parima näitleja Oscariga. „Lõputu küünlapäev" ei saanud Oscari nominatsioone (tänapäeval tundub see pentsikuna), kuid sai BAFTA auhinna (stsenaarium) ja Saturni (näitlejatar Andie McDowell), kandideeris ka Hugole, kuid jäi seal alla „Juura pargile".\nKUU ASTRONOOMIA: Apollo 14 (9. veebruar, tagasituleku 50. aastapäev)\nJuba 50 aastat möödus Alan Shepardi, Stuart Roosa ja Edgar Mitchelli Kuu-reisist. Kõigile neile jäi see viimaseks kosmoselennuks. Shepard oli tollal 47-aastane ja vanim astronaut – see rekord on ammu põhjalikult löödud. Ta kandis esimesena Kuu peal punaste triipudega komandöriülikonda – see võeti kasutusele kriitika tõttu, et mõlemad astronaudid näevad välja ühesugused ja neil on raske vahet teha. Kõige rohkem on see reis tänapäeval tuntud selle poolest, et Shepard mängis Kuu peal golfi. Tema sõnul lennanud golfipall miile ja miile ja miile. Seejärel harrastas Mitchell odaviset. Pärastpoole leiti oda ja golfipall üles, need asusid üsna lähestikku ja Mitchell oli oda pisut kaugemale visanud kui Shepard golfipalli löönud (umbes 40 meetrit). Kuu pealt toodi kaasa 43 kg kive. Neist kõige raskemat (9 kg) nimetatakse Suureks Berthaks ja see liigitati meteoriidiks, mis oli Kuule lennanud Maa pealt. Suur Bertha on 4 miljardit aastat vana ja sellisena kõige vanem Maa kivi.\nKUU ULMEAJAKIRI: Saturn (13. veebruar)\nSaturn ilmus 1957–65, kokku 27 numbrit. Läbimüük oli algusest peale vilets ning ajakiri muutis kolm korda nime ja žanri: teised nimed olid järjekorras Saturn Web Detective Story Magazine, Web Detective Stories ja Web Terror Stories. Lõpus ulmet enam õieti polnud, žanriks oli weird menace ja jutud käsitlesid seda, kuidas naisi võimalikult erinevatel viisidel piinata. Alguses oli autorkond siiski nimekas: Robert Heinlein, Harlan Ellison, Cordwainer Smith, Clark Ashton Smith, Marion Zimmer Bradley, Damon Knight, Jack Vance ja Lovecraft. Esimesse numbrisse leiti Jules Verne'i inglise keeles seniavaldamata lugu „Igavene Aadam". Ajakirja toimetas Donald Wollheim ja lehekülgi oli 112-160. Väikese eelarve tõttu polnud jutud kuigi head, isegi tuntud autorite omad. Kurioosumiks võib nimetada artiklit „Punane lipp Kuu peal", mis kirjeldab, milline õudus oleks see, kui NSV Liit esimesena Kuu peale jõuaks ja sinna punalipu heiskaks.\nKUU FRANTSIIS: „Ahvide planeet" (17. veebruar)\nPierre Boulle'i 1963. aasta romaan „Ahvide planeet" on ulmefännidel loodetavasti peas: sellega algas ju Mirabilia sari. Tänapäevaks on sellest saanud meediafrantsiis 9 filmiga, millele lisandusid tele- ja animaseriaal. Frantsiis on saanud viis Oscari nominatsiooni: 3 x visuaalefektid, lisaks kostüümid ja isegi muusika. Näete ka romaani esimese Ameerika väljaande kaanepilti – eestlaste oma on mäekõrguselt parem. 1983 valmis arvutimäng „Ahvide kättemaks", mida aga ei antud välja, sest videomängude turg kukkus kokku ja seda peeti aastaid kadunuks, kuni see 2002 taasavastati ja 2003 retromänguna välja anti. Mängud on ilmunud veel 2001 ja 2017. Koomikseid tehti palju, sealhulgas „Star Trek Ahvide planeedil", „Tarzan Ahvide planeedil" ja „Roheline Latern Ahvide planeedil", lisaks USA-le ja Jaapanile veel Suurbritannias, Argentiinas ja Ungaris, Filipiinidel valmis paroodia. Enamik Ahvide planeedi filme on romaniseeritud.\nTEINE ULMEFILM: „Keha" (27. veebruar, esilinastuse 20. aastapäev)\n„Vampiiritapja Buffy" 5. hooaja 16. episood. Buffy puutub sisuliselt igas episoodis kokku surmaga, aga nüüd avastab ta oma ema surnukeha, kutsub kiirabi, ent see ei suuda ema päästa. Ema suri valutult ajuverejooksu tagajärjel ja see oli sarjas esimene loomulik surm. Episood tegeleb sellega, kuidas Buffy ja tema sõbrad surmaga toime tulevad, näiteks kättemaksudeemon Anya ei saagi aru, misasi see surm on. Pärastpoole esineb ema kahe aasta jooksul veel 5 episoodis kas Buffy hallutsinatsiooni või unenäona. Ühtlasi on see sarja esimene lesbisuudluse episood (suudlevad Willow ja Tara). Warner Brothers tahtis selle stseeni ära keelata, aga režissöör Joss Wheldon ähvardas sarjast lahkuda – see oli ainus kord, kui ta sellise ähvardusega esines. Lesbinduse ajaloos oli see stseen enneolematu selle poolest, et suudlusega ei kaasnenud suuri kõnesid ega suurt avastust. Kriitikud on seda episoodi nimetanud üheks parimatest televisiooni ajaloos. Siiski ei saanud see Emmy nominatsioone, küll aga stsenaariumiga Nebula nominatsiooni.\nKOLMAS ULMEFILM: Ratna Mutu Manikam (5. veebruar)\nKõik enne aastat 1950 valminud Indoneesia filmid on hävinud, mõni maailmasõjaaegne Jaapani propagandafilm maha arvatud. Sellest 1941. aasta filmist on säilinud üksikud kaadrid ja poster. Taevas elavad kolm õde-jumalannat ning vaatavad head ja õiglast sultanit. Üks neist (pealkirjas mainitud Ratna) organiseerib end tema naiseks, üks on aga kade ning saadab deemoni, kes kukutab sultani ja muudab ta lambaks. Sultanile sündis aga jumalannaga poeg. Ustav minister põgeneb pojaga ja kasvatab selle vaesuses üles. Kolmas jumalanna annab printsile armee, millega too riigi tagasi võidab, tema isa moondatakse taas sultaniks ja ennistatakse troonile. Mina oleksin küll väga skeptiline sultani suhtes, kes on 17 aastat lammas olnud. Oleks veel kotkas või elevant. Wikipedia päeva pildiks oli poster, aga mina lingin selle asemel artikli.\nKUU MÜTOLOOGIAPILT: „Jupiter ja Io" (14. veebruar)\nJupiteril (Zeusil) oli palju armukesi ja Antonio da Correggio joonistas neist suure osa üles: tal on maalid „Kotkas ja Ganymedes", „Leda ja luik" ning „Danae". Sellel maalil on Correggio midagi õigesti tabanud ja see on vist tema parim maal. Io oli vanakreeka jõejumala ja Argose esimese kuninga Inachose tütar, kelle suhtes Jupiter hakkas kiima tundma, ehkki Io oli tema naise Juno (Hera) preestritar. Jupiter mähkis end tumeda pilve sisse, aga ikkagi sattus Juno neile peale. Jupiter muutis Io valgeks õhvaks, ent Juno nägi selle läbi ja palus ta endale kingiks – Jupiter pidi selle soovi täitma. Seejärel pani Juno sajasilmalise koletise Iot valvama, saatis veiseparmu teda piinama ja üldse pidi Io jõledaid piinu läbi elama enne, kui inimeseks tagasi sai ning talle Egiptuses poja ja tütre sünnitas. Wikipedia päeva pildiks oli maal, aga mina lingin selle asemel artikli maalist.\nKUU LOOMAPILT: Nazca kaljujoonis „Ahv" (2. veebruar)\nKUU FÜÜSIKA: dikroidne prisma (3. veebruar)\nDikroidne prisma on selline prisma, mis murrab valgust kaheks eri lainepikkusega (eri värvi) kiireks. Neid kasutatakse paljudes optilistes instrumentides. Selleks kasutatakse dikroidseid filtreid, mis kas lasevad valgust läbi või peegeldavad seda, olenevalt lainepikkusest. On nii selliseid filtreid, mis peegeldavad lühema ja lasevad läbi pikema lainepikkusega valgust, kui ka vastupidiseid: lasevad läbi lühema ja peegeldavad pikema lainepikkusega valgust. Valmistatud on ka trikroidne prisma, mis murrab valgust kolmeks kiireks, tavaliselt punaseks, siniseks ja roheliseks. Teiste värvuste eraldamise meetoditega võrreldes neeldub valgus dikroidses prismas väga vähe, värvid eralduvad paremini ja lainepikkuse vahemikke on lihtne muuta. Sellel pildil tuleb valge valgus altpoolt sisse ja murtakse paljudeks eri värvi kiirteks.\nKUU SÜRREALISM: tulnukkoletis ründab? (27. veebruar)\nESIMENE VANAFILM: „Kuldne võimalus" (4. veebruar, 73 minutit)\nPeaaegu igal kuul lasen siit rubriigist läbi mõne tuhkatriinuloo ja seegi kuu pole erand. Inimestele lihtsalt meeldib vaadata, kuidas kellelgi hästi läheb. Kuid juba lapsena hakkas mind huvitama, kust Tuhkatriinu teadis õukonna kombeid ja tantse, et printsile meeldida. Ja Walter Scotti „Ivanhoed" lugedes tekkis minus küsimus: kui keegi on abiellunud valesti, kas see tähendab, et nüüdsest on tema jaoks õnn keelatud? Sest Scott vastab: kui abiellusid valesti, ükskõik kas omal tahtel või sunniviisil, pole sul üle jäänud muud, kui oma surmaga teistelt inimestelt pisaraid välja kiskuda, aga teed õnnele sinu jaoks pole. Selles filmis ongi Tuhkatriinu abielus kõlvatu mehega, ei mingit võõrasema ega kasuõde. Ja siis läheb ta ballile, kus kohtub printsiga. Kui 1915. aastal oleks jagatud Oscareid, oleks siin kandidaate palju: parim film, režissöör (Cecil deMille), stsenaarium (Jeanie Macpherson), naispeaosa (22-aastane Cleo Ridgely), meeskõrvalosa (40-aastane Horace Carpenter tema abikaasana), minule meeldis ka 52-aastane Edythe Chapman.\nKUU BIOLOOGIAVIDEO: Kuidas leht töötab? (8. veebruar, pikkus 3 minutit)\nKUU ASTRONOOMIAVIDEO: marsikulguri Perseverance maandumine (18. veebruar, sündmuse toimumise päev, pikkus 3 minutit)\nPerseverance on ameeriklaste marsikulgur, mõõtmetelt sõiduautosuurune: 2,9 m pikk, 2,7 m lai ja 2,2 m kõrge. Mass oli alguses 1025 kg ja jõuallika (päikesepatareidel töötava mootori) võimsus on 110 W. Ta saadeti Floridast välja 30. juulil 2020 ja maandus Marsile (marsindus?) 18. veebruaril 2021. 3 minuti pikkune NASA video sellest, kuidas sündmus peaks välja nägema, oligi maandumispäeval Commonsi esilehel. Maandumine õnnestus, vist siis käiski sedasi. Maandumispaik asub 49 km läbimõõduga Jezero kraatris ja nimetati ameerika ulmekirjaniku Octavia Butleri järgi – Butler võitis Hugo, Nebula, Locuse, Tiptree auhinna, Clarke'i auhinna ja palju teisi auhindu. Jezero kraater valiti sellepärast, et miljardite aastate eest arvatakse see olevat olnud järv (sellest kraatri nimigi) ja seal võis olla elu. Marsikulguril on ka 1,8 kg raskune luurekopter Ingenuity, mille kõrgus on 5 dm ja labade läbimõõt 12 dm ja mis töötab 350 W peal.\nTEINE VANAFILM: „Esmakursuslane" (20. veebruar)\nHarold Lloydi 76 minuti pikkune komöödia 1925. aastast. Ta mängib esmakursuslast, kes tahab pääseda kolledži Ameerika jalgpalli meeskonda, aga võetakse üksnes veepoisiks. Ameeriklased on sellest filmist vaimustuses, seda loetakse Lloydi parimate filmide hulka. Mina nii ei arva, võib-olla sellepärast, et ei tunne Ameerika jalgpalli. 1990 valiti see film siiski Ameerika kultuuripärandi filmide sekka ja seda säilitatakse Kongressi raamatukogus. Aprillis 1929 kaebas humorist Harry Witwer Lloydi kohtusse, väites, et stsenaarium on virutatud tema 1915. aasta lühijutu pealt, ja nõudis 2,3 miljonit dollarit (kassatulu oli 2,6 miljonit, eelarve 0,3 miljonit). Sama aasta augustis Witwer suri ja kohtuvõitlust jätkas tema lesk. Novembris 1930 kohus rahuldas nõude, kuid Lloyd kaebas edasi ja ülemkohus keeras otsuse vastupidiseks, nii et Witwer ei saanud midagi.\npäeva materjal Wikipedias, hariv, Ulmelähedast Wikipedias\n© Kõik jutud on autorikaitse objekt, mille kopeerimine ja levitamine on autori nõusolekuta keelatud! (0.1054)


Legendaarne fotograaf Vincent Peters tuleb Eestisse\nChristain BaleFoto: Vincent Peters/Fotografiska\nDagmar Reinolt, 4. detsember 2019 11:27\nSellel nädalal avatakse Fotografiskas talvehooaja viimane näitus – Vincent Petersi "Sisemine valgus". Moe- ja portreefotograaf Vincent Peters pildistab naisi ja mehi, keda seob sageli kaks asjaolu. Nad on kuulsad moel, mis on teinud neist tuttavad näod enamikule meist.\nTeisalt, nad on kui lõuendid, kuhu vaatajatena maalime endi jaoks mingi pildi. Tema pilte vaadates on peaagu füüsiliselt võimalik tunda emotsionaalset sidet modellide ja fotograafi vahel. Ühtaeg õrnalt ja lugupidamisega tabab ta momenti, et ka meie vaatajatena saaksime sellest osa. Peters ütleb ise oma fotokäekirja kohta seda, et oluline on emotsioon, mis vaatajal tekib - mitte see, mida üks või teine pilt otseselt kujutab.\nPetersi tööde puhul üks olulisimaid aspekte on valgus või selle puudumine. Keskne roll on just valguse ja varjude mängul, mis võimaldab fotograafil otsustada, mida paljastada ning mida jätta varjatuks. Kasutades analoogkaamerat jäädvustab ta osavalt oma subjekte, mille tulemuseks on intiimsed, kaunid ja sensuaalsed portreed. Nii žestid kui poosid fotodel on tihtipeale laenatud 50ndate ja 60ndate romantilistest Hollywoodi filmidest.\nJuba 6. detsembril on kõigil võimalik kohtuda Vincent Petersiga isiklikult. Tulekul on ikooniline Artist Talk, millega Fotografiska oma talvehooaja näituste avamistele kauni punkti paneb. Fotograafia teemadel arutab autoriga Heidy Purga.\nPilt toru.. 17. detsember 2019 19:28\nütlesid tšuktšid osutades binoklile. Käinud siin kunagi mehed, kes ühe toruga pilti teinud, saati siis nüüd meie kahe toruga.


21.01.20 KOOLITUS: Välistööjõu värbamine ja piiriülene maksustamine – probleemid ja tegelikkus! - Koolitusturg\nKOOLITUS: Välistööjõu värbamine ja piiriülene maksustamine – probleemid ja tegelikkus!\nKoolituse eesmärgiks on anda põhjalik ülevaade välistööjõu värbamiseks vajalikest reeglitest ning sellega seotud maksudest.\nSIHTRÜHM: huvilised olenemata ametist\n10.00 - 14.40\n10.00-12.40 Välistööjõu värbamine\nLektor: Siret Saks\n1. Välisvärbamise olulised põhimõtted ehk vajalikud baasteadmised nii algajale kui ka edasijõudnud värbajatele.\n2. Elamisluba ja selle soodustavad erisused.\n>> Taotlemine teoorias ja praktikas;\n>> PPA keeldumisega seonduvad küsimused;\n>> Lühiajaline töötamine Eestis: kes-kus-millal ehk korrektse vormistuse A-B-C;\n3. Soodsad viisid värbamiseks – hooajatöötajad, startup.\n4. Erisused töölepingutes\n5. Tööandja A-B-C töölepingu kestvuse ajal\n>> Töötajat varitsevad ohud tulenevalt värbamisega seonduvate kohustuste rikkumisega;\n>> Solidaarne vastutus, kriminaalne vastutus, riigihangetel osalemise keeld.\n>> Näited praktikast ja lahendused seonduvalt rikkumistega;\n6. Välistööjõuga seonduvad väärteomenetlused ja nende lahendamine praktikas\n12.40-13.10 Lõunapaus kogu päeva osalejatele restoranis Dvigatel\n13.10-14.40 Piiriülene maksustamine\nLektor: Marek Herm\n(viis akadeemilist tundi)\nHind sisaldab loenguid viis akadeemilist tundi, kohvipause, elektroonilisi materjale ja soovi korral tõendit koolituse läbimise kohta.\nSiret on suure ja laiapõhjalise kogemusega nõustaja nii tsiviil- kui halduskohtumenetluses. Vaidlustes riigiga on Siret kaitsnud kliente ka Euroopa Inimõiguste Kohtus. Siret on Eesti üks tugevaimaid migratsiooniõiguse eksperte. Ta on osalenud üle 200 välistööjõu värbamisega seotud kaasuse lahendamisel, omades tugevat kontaktvõrgustikku riiklike ametiasutustega välisvärbamisega seonduvate küsimuste kiireks ja operatiivseks lahendamiseks. Siret on esindanud nii Eestisse asunud suurinvestoreid kui ka arvukalt teistel alustel riiki sisenenud ettevõtjaid ning kõrgelt kvalifitseeritud spetsialiste. Siret on hinnatud esindaja ka keeruliste perekonna- ja pärimisõigusega seonduvate küsimuste lahendamisel ning omandiõiguse vaidlustes. Samuti nõustab Siret kliente struktuuritoetuste vallas – nii Euroopa Liidu toetuste väljamaksmise küsimustes kui ka tagasinõudmisega seonduvate vaidluste lahendamises erinevate ametkondadega.\nAdvokaadibüroo ATTELA vandeadvokaat\nMarek alustas Eestis klientide professionaalse nõustamisega 2003. aastal. Aastatel 2004 – 2008 oli Marek Brüsselis Euroopa Komisjoni maksukorralduse ja tolliliidu ning konkurentsi peadirektoraatide jurist. Ta on alates 2005. aastast International Fiscal Association’i (IFA) liige, alates 2008. aastast Eesti Maksumaksjate Liidu liige ning 2011. aastast IFA-Eesti juhatuse liige. Marek on osalenud paljude rahvusvaheliste maksuõiguse erialaliitude konverentsidel kõnelejana ning teinud läbi aastate kaastööd erinevatele rahvusvahelist maksuõigust analüüsivatele väljaannetele. Ta on väga kogenud rahvusvahelise taustaga maksunõunik, kes tegeleb nii rahvusvahelise maksuõiguse kui ka maksuvaidlustega. Lisaks praktilisele tegevusele omandab ta doktorikraadi Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ning töötab lektorina Tallinna Tehnikaülikoolis.


Tüdruk 3 aastane on nüüdseks käinud lasteaia alates 01,09 ja ei ole siiamaani võtnud mitteühtegi suutäit.Ta ón olnud sünnist saati laps kes sööb kõike,aga seal? Mittemidagi.Ma saan aru,et on toite mida ...\naitäh küsimast! Minu arvamus on, et see on reageerimine lasteaiale. Lapsed reageerivad väga erinevalt uutele situatsioonidele. Kui laps kodus sööb, siis ei peaks mingeid terviseprobleeme tekkima. ...\nMinu kümnekuusel tütrel on olnud kolm juhtu, kus ta haiget saamise järel nutma hakates ei saa enam hingama hakata. Ma ei oska hinnata täpselt, kui kaua ta hinge kinni hoiab, aga huuled muutuvad ...\naitäh küsimast! Nutukrampide põhjus ei ole kahjuks teada, kuid nad on healoomulised, s.t. laps kasvab ise nendest välja. Nutukrampide tagajärjel ei teki lapse organismi kahjustust. Soovitus: jääge ...\nminu 4 a poeg toksib magades jalgadega - seda siis kui magab kõhuli,siis kõverdab jala põlvest ja laseb nagu vaba langemisega vastu voodit. niimoodi võib teha tükk aega, siis aga jälle magab sügavalt ...\naitäh küsimast! Teie laps on tõesti väike. Kas teda on põhjalikult uuritud? Teie kirjast jääb ebaselgeks kus teda uuriti. Kui ei, siis soovitan pöörduda dr. Heli Grünbergi poole, kes töötab Tartu ...\n1a. 4k. laps ei hakka rääkima\nMul on 1a.4k. vennapoeg. Sündides kaalus pisut üle 4 kilo ja sündis normaalselt, emal ja lapsel probleeme ei olnud. Teeb muret, et nii suur laps ei kõnele veel ühtki sõna ja isegi ei püüa seda ...\nMul on 9 kuune poeg, kellel on hiljuti tekkinud suured magamisraskused. Nimelt on ta hakanud öö jooksul ärkama, nutab ja ilma kussutamata magama ei jää.Magades võpatab, viskab käed üle ...\naitäh küsimast! Kaugelt on väga raske õiget nõu anda, mistõttu soovitan siiski lasteneuroloogi külastada. Lapse käitumise järgi võiks tõesti arvata, et tal on hirm üksi jääda. Laps on juba ...\nPäeval taob pead vastu ...\nEelmine 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 Järgmine