Архиєпископ Ігор (Ісіченко) - 47. Комунізм і християнство\nКомунізм виник і розвинувся в 40-і рр. XIX ст. на Заході Європи як спроба безбожницького, матеріялістичного переосмислення людської історії та консолідації рухів суспільного протесту під гаслом штучного створення нових, справедливих економічних відносин. Наскрізними ідеями комунізму стали поділ суспільства на класи на економічній основі, боротьба поміж якими визначає перебіг суспільного проґресу, заперечення приватної власности, проголошення майбутнього безкласового суспільства («комуністичного»), де приватна власність зникне як така, теорія пролетаріяту як творця нового суспільства, ідеї пролетарської революції як форми встановлення комуністичного ладу. Стверджується пріоритет інтернаціональних інтересів пролетаріяту над національними інтересами, проголошується майбутнє зникнення націй. Комунізм заперечує сім’ю як форму устрою, виниклу в класовому суспільстві. Проголошується ідея загальної рівности, але не в перспективі здобуття рівности прав і можливостей, а як тотожність поведінки, як уніфікація особистостей.\nОсновоположник комунізму – німецький вихрещений єврей Карл Маркс (1818-1883 рр.), юрист за освітою (Боннський і Берлінський університети), що сформувався під впливом філософії Геґеля та Людвіґа Фейєрбаха. Головним співробітником Маркса і його першим помічником був син німецького фабриканта Фридріх Енґельс (1820-1895 рр.), який захопився філософією під час перебування на військовій службі в Берліні, повірив у можливість модерних філософських ідей змінити світ на краще й потрапив під вплив Маркса, співробітничаючи в очолюваній тим «Рейнській газеті». Маркс і Енґельс зближуються з таємними політичними товариствами, утворюють на їхній основі 1847 р. «Союз комуністів» і намагаються використати революційні рухи 1848 р. для розгортання пролетарської революції, а потім для проголошення Паризької комуни 1871 р.\n1864 р. в Лондоні Маркс і Енґельс організували Перший інтернаціонал – міжнародну організацію прихильників комуністичних ідей. Він став основою для виникнення комуністичних партій у різних країнах. Ці партії 1889 р. об’єдналися в Другий інтернаціонал, який розпався з початком Першої світової війни, коли стала очевидною нежиттєвість наскрізних ідей комунізму й «інтернаціональна солідарність пролетарів» поступилася захистом різними націями своїх державних інтересів.\nПрограмою комуністичного руху стає «Маніфест Комуністичної партії», що його Маркс і Енґельс опублікували 1848 р. 1887 р. Ежен Потьє пише текст комуністичного гімну – «Інтернаціонал» (музику уклав П’єр Дежейтер). Щорічним святом комуністів світу стає Перше травня, проголошене Днем міжнародної солідарности трудящих.\nКарл Маркс і Фридріх Енґельс стверджували, що релігійну віру породила безпорадність первісної людини в боротьбі з силами природи. Релігію вони розглядали як один з видів духовного поневолення трудящих, гальмо проґресу суспільства, перешкоду в боротьбі за краще майбутнє, за рух уперед. Відтворює і підтримує релігійні вірування соціяльна пригніченість трудящих за умов антагоністичного суспільства, їхня безпорадність у боротьбі з експлуататорами.\nУ вступі з ранньої праці «До критики Геґелівської філософії права» Карл Маркс визначає релігію як «самосвідомість і самовідчування людини, яка або ще не знайшла себе, або вже знову себе втратила», «зітхання пригнобленої істоти, серце безсердечного світу, подібно до того, як вона – дух бездушевних порядків», «опіум народу». Звільнення від впливу релігії, від віри постає при цьому одним з найважливіших завдань комуністичної ідеології. «Боротьба проти релігії є посередньо боротьба проти того світу, духовною втіхою якого є релігія... Скасування релігії, як ілюзорного щастя народу, є вимога його дійсного щастя».\nІснування релігії в суспільстві комунізм пояснює соціяльним гнітом. Тому повне подолання релігії передбачає знищення соціяльного ладу, на якому вона тримається, експлуататорського ладу. Основоположники комунізму різко виступали проти компромісу поміж їхньою ідеологією та християнством. «Маніфест Комуністичної партії» 1848 р. проголошує: «Подібно до того, як піп завжди йшов рука в руку з феодалом, попівський соціялізм іде рука в руку з феодальним... Християнський соціялізм – це лише свята вода, якою піп кропить злобу аристократа».\nЗаперечується ліберальне ставлення до Церкви та її присутности в суспільстві. У статті «Критика Ґотської програми» Карл Маркс різко нападає на гасло «свободи совісти»: «Буржуазна «свобода совісти» не являє собою нічого більшого, як терпимість до всіх можливих видів релігійної свободи совісти, а вона, робітнича партія, навпаки, прагне визволити совість від релігійного дурману».\nФридріх Енґельс у працях «Анти-Дюрінґ» та «Людвіґ Фейєрбах і кінець класичної німецької філософії» намагається створити комуністичну концепцію виникнення й розвитку християнства, яка б виключала постать Христа. Християнство виникає як «релігія рабів, вигнанців, відринутих, гнаних, пригноблених». Християнський Бог для нього – «продукт тривалого процесу абстраґування, концентрована квінтесенція безлічі старих племінних і національних богів».\nПри цьому історію релігії комунізм ставить у залежність від свого бачення стосунків базису й надбудови. За «Капіталом» Карла Маркса, християнство виникає в суспільстві як відображення певної форми товарних стосунків і відображає низький ступінь розвитку продуктивних сил. «Релігійне відображення дійсного світу може взагалі зникнути лише тоді, коли відносини практичного повсякденного життя людей виражатимуться у прозорих і розумних зв’язках їх між собою і з природою».\nКомунізм був названий папою Пієм IX (1846-1878 рр.) в енцикліці «Qui Pluribus» «жахливою єрессю» й разом із лібералізмом, соціялізмом і масонством затаврований як чумна зараза епохи.\nСлідом за Марксом і Енґельсом третім визнаним теоретиком комунізму став росіянин Георгій Плеханов (1856-1918 рр.). Живучи на еміґрації в Швейцарії, він створив групу «Визволення праці», написав низку теоретичних творів, гуртував довкола себе послідовників. Розпочинається засвоєння комунізму російською свідомістю. Але російські комуністи мали виходити з тези, що пролетарська революція можлива лише в країні з розвиненою капіталістичною індустрією, якою Росія не була. Російські комуністи опинилися перед дилемою: вони вважали капіталізм злом і несправедливістю, але мусили вітати пролетаризацію селянства, посилення визиску. «За капіталізм уся динаміка нашого громадського життя», – писав Георгій Плеханов. Плеханов вважав за необхідне збільшення кількости робітників, розвиток їхньої свідомости, більш розвинену промисловість. Він виступав проти бунтарства й змовництва.\nПодолав моральну дилему й по-справжньому створив російський різновид комунізму Володимир Ульянов-Ленін (1870-1924 рр.), син інспектора народних училищ у Симбірську та брат страченого за замах на царя революціонера. Ленін стверджує, що комунізм може бути встановлений у Росії без розвитку капіталізму й до утворення численного пролетаріяту. 1895 р. Ленін організував у Петербурзі «Союз боротьби за визволення робітничого класу». Він не брав участи в першому з’їзді Російської соціял-демократичної робітничої партії (РСДРП) 1898 р., але вже на другому з’їзді 1902 р. очолив опозицію Плеханову, котра здобула більшість голосів і назвала себе «большевиками». Відтоді до смерти Ленін є лідером специфічного російського напрямку комунізму – большевизму.\nБольшевизм перетворив комуністичну ідею з теоретичної доктрини на метод соціяльної боротьби. Большевизм сприйняв не наукову сторону марксизму, а його месіяністичну, міфотворчу сторону, яка висуває на перший план революційну боротьбу пролетаріяту, керованого організованою меншістю. Міф про пролетаріят по-новому інтерпретує міф про російський народ. Російський месіянізм ототожнюється з пролетарським месіянізмом. Ленін проголошує, що промислова відсталість Росії, зародковий характер капіталізму є великою перевагою соціяльної революції. Він наполягає на ориґінальному, національно своєрідному характері російської революції.\n«Большевизм є третє явище російської великодержавности, російського імперіялізму, – першим явищем було Московське царство, другим явищем Петрова імперія. Большевизм – за сильну, централізовану державу. Відбулося поєднання волі до соціяльної правди з волею до державної могутности й друга воля виявилася сильнішою», – зазначав Микола Бердяєв.\nПрограма РСДРП, прийнята на II з’їзді 1903 р., проголошує необхідність встановлення демократичної республіки з конституцією, яка б передбачала необмежену свободу совісти, повну рівноправність громадян незалежно від релігії, відокремлення Церкви від держави і школи від Церкви.\nВолодимиру Леніну вельми імпонували слова Маркса про опіум народу. Повторюючи їх у праці «Соціялізм і релігія», Ленін поглиблює їхнє значення: «Релігія є опіум народу. Релігія – рід духовної сивухи, в якій раби капіталу топлять свій людський образ, свої вимоги на хоч трохи гідне людини життя». «Цілковите відокремлення церкви від держави, – ось та вимога, яку ставить соціялістичний пролетаріят до сучасної держави і сучасної церкви», – писав Володимир Ленін. Держава оголошує про своє невтручання до внутрішніх справ Церкви, але здійснює реґламентування умов і порядку утворення релігійних об’єднань, визначає умови й порядок їхнього утворення й існування. «Жити в суспільстві і бути вільним від суспільства не можна».\nПриймаючи доктрину відокремлення Церкви від держави, большевицька партія підкреслювала, що не може вважати віру приватною справою людини. Передбачається безкомпромісна ідейна боротьба з релігією як антиподом матеріялістичного світогляду.\nПрихід большевицької партії до влади внаслідок жовтневого перевороту 7 листопада (25 жовтня ст.ст.) 1917 р., розгін законно обраних Установчих Зборів і проголошення Росії «Соціялістічною Федеративною Совєтською Республікою» визначили перетворення большевицької партії на правлячу. Інші партії, навіть союзні большевикам (анархісти, есери) невдовзі забороняються. Большевицька доктрина набуває характеру тоталітарної ідеології. Слідом за РСФСР вона поширюється на терені сусідніх країн, окупованих большевиками й об’єднаних 1922 р. в СССР (Союз Совєтських Соціялістичних Республік).\nVIII з’їзд большевицької партії, перейменованої на Російську – згодом Всесоюзну – комуністичну партію (большевиків), який відбувся в березні 1919 р. прийняв нову програму РКП(б), де підкреслювалося, що РКП(б) не задовольняється декретованим відокремленням Церкви від держави і школи від Церкви, а прагне до повного відмирання релігійних забобонів. У схваленій з’їздом резолюції про політичну пропаґанду й культурно-освітню роботу на селі говорилося, що «всяку спробу контрреволюційної пропаґанди під виглядом релігійної проповіді треба присікати».\nЗберігся секретний документ, опублікований наприкінці ХХ ст.: «1 травня 1919 року, № 13666/2 Голові ВЧК тов. Дзержинському. У відповідності до рішення ВЦВК й Раднаркому, необхідно якомога швидше покінчити з попами й релігією. Попів належить арештовувати як контрреволюціонерів і саботажників, розстрілювати нещадно й повсюдно. І якомога більше церков підлягає закриттю. Приміщення храмів опечатувати й перетворювати на склади. Голова ВЦВК Калінін. Голова Раднаркому Ульянов (Ленін)».\n1923 р. XII з’їзд РКП (б) ухвалив резолюцію «Про постановку антирелігійної аґітації і пропаґанди» де поставив запорукою утвердження большевицької ідеології масштабну антирелігійну пропаґандистську діяльність. Влітку 1929 р. ЦК ВКП(б) провів спеціяльну конференцію, присвячену питанням боротьби з релігією. 1927 р. було проголошено «безбожницьку п’ятирічку», котра мала цілковито знищити віру в правдивого Бога на терені СССР. Після смерти Володимира Леніна 1924 р. його програму викорінення віри продовжував Йосиф Сталін (1879-1953), котрий свого часу навчався в Горійському духовному училищі та Тифліській духовній семінарії.\nВ большевизмі поступово посилюються месіянські, квазірелігійні сторони. Культ вождя, здавна присутній у цьому вченні як неодмінний елемент тоталітарної доктрини, набуває рис релігійного культу. Твори Володимира Леніна та його наступників канонізуються й перетворюються на «святе письмо» большевизму. Цитування цих текстів вводиться як неодмінний елемент до кожного виступу, публіцистичного або наукового тексту, замінюючи наукові арґументи. Аналітичний підхід до них відкидається. Утверджується ставлення до цих текстів як пророчих і беззаперечних. Таке ставлення виражали безапеляційні слова Леніна: «Вчення Маркса всесильне, бо воно вірне».\nКульт вождя потребує організованих форм поклоніння. Він знаходить вияв у спорудженні численних пам’ятників, вміщенні портретів вождя в кабінетах і навчальних класах, перейменуваннях географічних назв на честь вождя. День народження (22 квітня) і день смерти (21 січня) вождя перетворюються на найбільші партійні свята. Цікаво, що культ Карла Маркса й Фридріха Енгельса мали значно скромніший характер. Не можучи фактично заперечити влади смерти над вождем, большевицька партія поширює це заперечення в формі гасел: «Ленін жив, Ленін живе, Ленін буде жити», «Ленін і тепер живіший за всіх живих». Тіло померлого вождя бальзамується й вміщується в мавзолеї, збудованому в формі поганських вівтарів (пригадаймо Пергамський вівтар – «Я знаю діла твої, і що де ти живеш, там престол сатани», Одкр. 2:13). Організуються всенародні прощі до мавзолею.\nБольшевики намагаються створити власний календар. Починає поширюватися літочислення від Жовтневої революції (так було офіційно названо переворот, що відбувся 25 жовтня 1917 р. в Петрограді), за п’ятирічками (планами розвитку СССР на 5 років, що приймалися з’їздами большевицької партії), за роками п’ятирічок (третій вирішальний, четвертий визначальний, п’ятий завершальний). Здійснюються спроби запровадити замість семиденного тижня шестиденний або п’ятиденний. Поряд із днями народження й смерти Леніна вводяться свята Жовтневої революції (7 листопада), міжнародної солідарности трудящих (давнє ґермано-слов’янське свято весни 1 травня), міжнародної солідарности жінок і «чоловіче» свято на честь Червоної армії (відповідно 8 березня та 23 лютого, походять від юдейського свята Пурим).\nДітей починають називати іменами на честь большевицьких вождів (Вілен, Владілен, Сталіна) або різних феноменів совєтської дійсности (КІМ – Комуністичний інтернаціонал, Тракторина).\nМова большевицької культури набуває граничного символізму. Крім суто партійних символів (пентаграма – п’ятикутна зірка, серп, молот), впроваджуються давні поганські символи. Срібляста ялина, що росла перед московським Кремлем, резиденцією вищого керівництва, біля мавзолею Леніна, стала неодмінним атрибутом центральних, обласних і районних партійних комітетів, стверджуючи ідеологію унітарности й ієрархічности устрою партії та країни. Берізка, здавна шанована в народних віруваннях росіян, висаджується біля пам’ятників полеглим як символ суму та, водночас, – центральної ролі Росії в совєтській державі, а також місії полеглих «за землю російську».\nРозвиваються й удосконалюються ініціяльні обряди та традиції. Дитина змалку відчужується від батьків через мережу передшкільних закладів. В разі виявлення того, що батьки виховують її всупереч офіційній доктрині, вони позбавлялися батьківських прав. Через приклад Павлика Морозова (доніс на контрреволюційні задуми свого батька) та йому подібних плекається ідеал зради батьків заради партії та держави. Діють дитячі організації «жовтенята» й «піонери» та організація юнацтва «комсомол» («комуністична спілка молоді»), прийняття до яких проходить через ритуальне випробування зрілости, одягання ознак організації, присягу перед большевицькими реліквіями.\nДруга світова війна принесла деяке пом’якшення в ставленні большевизму до Церкви. Крайній радикалізм нового культу поступово відмирає. Релігійна віра не переслідується остільки, оскільки вона не виходить за периферійні кола суспільства (селяни, пенсіонери). Але інституційоване сповідання віри ставиться під жорсткий контроль.\nНовий курс стосовно Церкви був узятий керівництвом КПСС наприкінці правління Йосифа Сталіна та після його смерти. З 1950 р. з’являються статті, котрі стверджують, що Церква не відімре сама собою, а отже слід посилити атеїстичну пропаґанду.\nПостановою від 7 липня 1954 року «Про великі недоліки в науково-атеїстичній пропаґанді і заходи щодо її поліпшення» ЦК КПСС засудив «помилкову думку, що з ліквідацією в нашій країні класової бази церкви і припиненні її контрреволюційної діяльності відпала необхідність в активній атеїстичній пропаґанді, що в ході комуністичного будівництва релігійна ідеологія стихійно, самопливом переживе себе». Комуністична партія зажадала організувати широкомасштабну атеїстичну пропаґанду. Фактично мова йшла про згортання діялогу між державою і Церквою, відновленого в роки Другої світової війни. Форсовано відбувався відкат до гірших часів гонінь на релігію 20-30-х рр. ХХ ст. Постанова ЦК КПСС закликала Міністерство освіти, комсомол, профспілки посилити атеїстичну роботу. Згадувалася як небезпечна зброя церковна преса (її тоді складав один «Журнал Московской Патриархии» накладом 15 тис. прим., який не поширювався ані за передплатою, ні в роздріб). Зобов’язувалося шкільні предмети викладати з позицій атеїзму.\nПостанова ЦК КПСС від 10 листопада 1954 р. «Про помилки у проведенні науково-атеїстичної пропаґанди серед населення», однак, засуджує сваволю, образи віруючих і духівництва. Вона відобразила суперечки в керівництві КПСС після смерти Сталіна. Наголос робиться на науковоподібності атеїстичної праці.\nПісля ХХ з’їзду КПРС (1956 р.) і червневого 1957 р. Пленуму ЦК КПСС лінія на посилення боротьби з релігією остаточно взяла гору над прихильниками м’яких підходів до Церкви. За нових політичних умов Церкві був нав’язаний образ «ідеологічно далекого» від соціялізму і комунізму явища. В армії запроваджується атеїстичне виховання, з 1957 р. починає видаватися щорічник Ленінґрадського музею історії релігії та атеїзму. 1959 р. починає друкуватися журнал «Наука и религия», наклад якого на 1978 р. сягав 400 тис. примірників.\nЕтапним стало прийняття ХХІІ з’їздом большевицької партії нової програми КПСС 1961 р., яка визначала дату встановлення комунізму в СССР – 1980 р. Перший секретар ЦК КПСС Микита Хрущов на початку 60-х рр. ХХ ст. заявляв, що 1980 р. він покаже по телебаченню останнього живого попа. Постановою ЦК КПСС «Про заходи щодо посилення атеїстичного виховання населення» 1964 р. у наказовому тоні давався план на подолання релігійної свідомости, передбачалося створення Інституту наукового атеїзму і спеціялізації з атеїзму у вищих навчальних закладах. Поширюється «Моральний кодекс будівника комунізму», скопійований з десяти Божих заповідей Мойсеєві. Відновлюється насадження нових квазірелігійних обрядів, винайдення й розвиток яких ставиться під контроль ідеологічних органів партії та державних управлінь культури.\nГоловним партійним ідеологом і жерцем большевицького культу стає Михайло Суслов. І хоча після відсторонення Микити Хрущова з посади першого секретаря КПСС атеїстичний тиск дещо зменшується, до смерти Суслова офіційна ідеологія зберігає войовничо безбожницьку спрямованість. Тільки ювілейний 1988 р. засвідчив спробу відновити альянс Російської Православної Церкви з керівництвом КПСС, очоленої 1985 р. Михайлом Ґорбачовим. Спільною засадою обох сил стало збереження в будь-якій формі Російської держави.\n7 листопада 1917 р. в Росії відбувся большевицький переворот, внаслідок якого до влади прийшла войовничо атеїстична партія большевиків на чолі з Володимиром Леніним. 8 листопада 1917 р. II Всеросійський з’їзд совєтів приймає декрет «Про землю». Вже на початку цього документу проголошувалося: «2) Поміщицькі маєтки, так само як усі землі удільні, монастирські, церковні, з усім їх живим і мертвим реманентом, садибними будовами і всіма приналежностями переходять у розпорядження волосних земельних комітетів і повітових Совєтів селянських депутатів, аж до Установчих зборів».\n24 грудня 1917 р. видається постанова Комісаріяту народної освіти «Про передачу справи виховання і освіти з духовного відомства у відання народного комісаріяту освіти». 29 грудня 1917 р. оприлюднено декрет Ради народних комісарів і ВЦВК «Про розірвання шлюбу», де зазначається: «12. Всі справи про розірвання шлюбів, які нині розглядаються в духовних консисторіях відомства православного та інших віросповідань... визнаються силою цього закону знищеними і такими, що підлягають ... негайній передачі для зберігання в місцеві окружні суди».\n23 січня 1918 р. вийшов декрет Ради народніх комісарів Росії «Про відокремлення Церкви від держави і школи від Церкви». Ним розпочинається історія юридичних обмежень прав віруючих християн у Росії. Декрет, зокрема, встановлює:\n«9. Школа відокремлюється від церкви.\nВикладання релігійних віровчень в усіх державних і громадських, а також приватних учбових закладах, де викладаються загальноосвітні предмети, не допускається.\nГромадяни можуть навчати і навчатися релігії приватним способам.\n12. Ніякі церковні й релігійні громади не мають права володіти власністю.\nПрав юридичної особи вони не мають.\n13. Все майно існуючих в Росії церковних і релігійних громад оголошується народним добром.\nБудинки і предмети, призначені спеціяльно для богослужбових цілей, віддаються, за особливими постановами місцевої або центральної державної влади, в безоплатне користування відповідних релігійних громад».\n19 січня 1918 р. патріярх Тихон виголосив анафему совєтській владі, а Всеросійський церковний собор 28 січня 1918 р. затвердив це анафемування.\n10 липня 1918 р. було прийнято першу конституцію РСФСР, яка ґарантувала всім громадянам право на релігійну та антирелігійну пропаґанду. Церква була підпорядкована тим самим правилам, що й громадські об’єднання. Їй було заборонено проводити збори пожертв. Стаття 65 оголошувала свяшеннослужителів «слугами буржуазії» й позбавляла їх громадянських прав. Вони не одержували продовольчих карток, а їхні діти могли відвідувати тільки початкову школу.\n13 червня 1921 р. було видано постанову, згідно з якою заборонялося викладання релігії будь-де групам осіб віком до 18 років.\n23 лютого 1922 р. Совнарком Росії видав декрет «Про вилучення церковних цінностей для боротьби з голодом». Цим було закладено правну основу під масове вилучення коштовної утварі в храмах. Газета «Правда» повідомляла 20 квітня 1922 р. про 1.400 сутичок, що відбулися біля церков. У квітні-травні 1922 р. до суду було притягнуто 54 православних священики та мирянина, засуджених як організатори контрреволюційних виступів. У травні 1922 р. було заарештовано патріярха Тихона. Протягом 1922-1923 рр. в РСФСР розстріляні 2.691 священнослужитель, 5.409 монахів і монахинь. Всього ж з жовтня 1917 р. до кінця 30-х рр. в СССР було фізично знищено близько 42 тис. священнослужителів.\nУ травні 1926 р. православні єпископи, ув’язнені в Соловецькому монастирі, звернулися до совєтського уряду з посланням. Вони наводили жахливі свідчення урядових репресій: «Православна Російська Церква дотепер переживає дуже істотні утиски у своїй діяльності та релігійному житті. Вона не одержує дозволу відкрити правильно діючі органи центрального і єпархіяльного управління; не може перевести свою діяльність у її історичний центр – Москву; її єпископи чи то зовсім не допускаються у свої єпархії, чи, допущені туди, бувають змушені відмовлятися від виконання найістотніших обов’язків свого служіння – проповіді в церкви, відвідування громад, що визнають їхній духовний авторитет, іноді навіть від висвяти. Місцеблюститель Патріяршого Престолу і близько половини православних єпископів знемагають у в’язницях, чи в засланні на примусових роботах». Автори вимагали повернення православних храмів Церкві, відновлення навчальної місії Церкви, єпархіяльних і патріяршого управлінь, дозволу скликати Помісний Собор для вибору Патріярха.\n«Соловецьке послання» стало декларацією непримиренности правдивої Церкви та панівної ідеології. Соловецькі старці визнавали абсолютну ворожість комуністичної доктрини правдам віри: «Церква проповідує любов і милосердя, комунізм – товариство і нещадність боротьби. Церква проповідує віруючим смиренність, що підносить людину, комунізм принижує її гордістю. Церква охороняє тілесну чистоту і святість плодоносіння, комунізм не бачить у шлюбних відносинах нічого, крім задоволення інстинктів. Церква бачить у релігії животворчу силу, що не тільки забезпечує людині досягнення її вічного призначення, але і служить джерелом усього великого у людській творчості, основу земного благополуччя, щастя і здоров’я народів. Комунізм дивиться на релігію як на опіум, що сп’яняє народи і розслаблює їхню енергію, як на джерело їхніх нещасть і убогости. Церква хоче процвітання релігії, комунізм – її знищення. При такій глибокій розбіжності в самих основах світогляду між Церквою і державою не може бути ніякого внутрішнього зближення чи примирення, як неможливе примирення між положенням і запереченням, між так і ні, бо душею Церкви, умовою її буття і змістом її існування є те саме, що категорично заперечує комунізм».\nВлітку 1928 р. антирелігійна кампанія в СССР активізувалася. Протягом наступного року відбулося повсюдне закриття монастирів. Монахів було заслано. 1928 р. був заарештований митрополит Йосиф (Петрових), а 1929 р. – весь його єпископат і чільні діячі «йосифлянського» розколу.\n22 травня 1929 р. було внесено зміни до статті 19 конституції СССР: замість «свободи релігійної та антирелігійної пропаґанди» проголошувалася «свобода релігійного поклоніння та антирелігійної пропаґанди». 8 квітня 1929 р. було прийнято закон «Про свободу совісти і релігійні об’єднання». Релігійним організаціям заборонялося «створювати фонди взаємної допомоги, надавати матеріяльну допомогу своїм членам, організовувати спеціяльні молитовні чи інші збори для дітей, молоді та жіноцтва, групи вивчення Біблії, літературні, ремісницькі, робітничі, релігійні та інші подібні гуртки чи філії, організовувати екскурсії, дитячі майданчики, відкривати бібліотеки, читальні, санаторії чи групи медичної допомоги». Церковна діяльність зводилася виключно до відправи богослужінь.\nНаприкінці 1929 р. в РСФСР діяло ще майже 65 тис. храмів різних визнань. Розпочався масовий наступ на храми, який досяг свого апогею в перші три місяці 1930 р. Паралельно з розкуркулюванням селянства здійснювалася депортація священиків. Партія проголошувала, що «церква – це аґітпроп куркуля». До кінця 1930 р. було закрито 80% усіх сільських храмів. У Москві до революції було 460 православних церков. На 1 січня 1930 р. їх залишалося 224, а на 1 січня 1933 р. – не більше ста. Академія наук СССР була змушена відмовитися від охорони майже всіх історичних пам’яток, що мали відношення до релігії. Навіть у самому Кремлі зносили церкви та монастирі. У відповідь на протести архітекторів проти ідеї знесення Іверських воріт та каплиці на Красній площі Лазар Мойсеєвич Каганович, тоді – перший секретар МК ВКП(б), заявив: «Мої естетичні принципи вимагають, щоб колони демонстрантів з шести районів Москви вливалися на Красну площу одночасно».\n18 лютого 1932 р.(н.с.) - Страсна П'ятниця російського чернецтва, день, коли все російське чернецтво в одну ніч зникло в концентраційних таборах. Усе було зроблено в нічній тиші з відома митрополита Олексія – про це є надійні свідчення. У Ленінграді були арештовані: 40 ченців Олександро-Невської Лаври; 12 ченців Київського подвір’я (інші були заарештовані ще в 1930 році); 10 ченців Валаамського подвір’я; 90 черниць Новодівичого монастиря; 16 черниць подвір’я ігумені Таїсії Левшинської; 12 ченців Федоровського собору; 8 ченців з кіновії Олександро-Невської Лаври “Велике Охотко”; близько ста монахів з інших ленінградських храмів. Всього 318 чоловік. У ту ж ніч усі ченці і братія пустині преп. Макарія Римлянина були заарештовані і привезені в Ленінград, як небезпечні злочинці, сама присутність яких загрожує суспільству. Були захоплені багато хто з білого духівництва і мирян, так чи інакше близькі за духом до ченців. Приміром, полум'яні проповіді парафіяльного священика Олександра Медведського стали причиною його арешту. Всі арештовані були вислані в Казахстан, звідти ніхто вже не повернувся.\nУ той же час, тільки в Ленінграді багато храмів були закриті і зруйновані. Навіть парафіяльна церква, до якої належав відомий учений І. П. Павлов (він особисто їздив у Москву, намагаючись відстояти її) була зачеплена і, як тільки Павлов умер, цей величний архітектурний пам'ятник, присвячений Знаменню Пресвятої Богородиці, був висаджений динамітом, і від нього не залишилося і сліду. У цей час, звичайно, усіх 1400 російських монастирів, незліченні скити і нові чернечі громади були закриті і, за невеликим винятком, знищені.\n28 листопада 1943 р. Раднарком за поданням Ради в справах РПЦ ухвалив постанову ч.1325 про відкриття храмів. Згідно з нею вірні повинні спершу подати клопотання до місцевої ради, котра має право їм відмовити. Коли місцева рада згідна з відкриттям храму, клопотання направлялося до Ради в справах РПЦ. Вона виносить попереднє рішення й подає до Раднаркому союзної республіки на схвалення. Ця процедура тривала пересічно 2-3 роки. З 14.092 діючих православних церков, які знаходилися на території СССР 1947 р., лише 1.270 було відкрито з дозволу Ради в справах Російської Православної Церкви. Інші відкрили з дозволу німців або румунів, зберегли на територіях, окупованих СССР після 1939 р. 2.491 храм Української Греко-Католицької Церкви був зайнятий Російською Православною Церквою.\nЗ 1949 р. починається обережне скорочення діючих церков. Деяке зростання відбулося протягом 1955-1957 рр., але з 1959 р. змінилося масовим закриттям і храмів, і монастирів, і семінарій. Закрито близько 7.000 церков. Тільки за 1960 рік кількість церков скоротилася з 12.963 до 11.571 – на 1.392. Найбільше постраждала Україна – тут відбулося скорочення з 8.207 до 7.462. В березні 1960 р. було звільнено голову Ради в справах Російської Православної Церкви Георгія Григоровича Карпова (1898-1967 рр.) – творця повоєнної церковної політики СССР. 10 січня 1960 р. ЦК КПСС закликав комуністів до посилення атеїстичної пропаґанди.\nДо початку прийняття адміністративних заходів проти потенційних семінаристів кількість семінаристів зростала й досягла максимуму 1959 р. Але відтак починається їх різке скорочення. За 1960-1961 рр. кількість зареєстрованих священнослужителів скоротилася на 1.432. Природні втрати священства поповнювалися тільки на 10-12%. Заохочується складання сану. Близько 200 священиків Російської Православної Церкви згодилися на це й стали авторами брошур, статей і книг, образливих для Церкви. Дехто посів солідне місце в атеїстичній пропаґанді. Перші серед них – професор Олександр Осипов з Ленінґрадської духовної академії, молодий богослов з Саратовської семінарії Євграф Дулуман. Щоправда, з часів «перестройки» Євграф Дулуман облишив атеїстичні публікації й писав про Біблію та християнську релігію так, як вимагала нова кон’юнктура.\n16 жовтня 1958 р. вийшла постанова Ради міністрів СССР про запровадження великих податків на продаж свічок. 1959 р. Рада в справах Російської Православної Церкви вимагає злиття єпархій, закриття 28 монастирів і скитів (залишитися мало 35), заборони приймати до монастирів людей, молодших 30 років.\n16 березня 1961 р. було видано спеціяльну інструкцію, підписану Хрущовим, з позначкою «не для преси». Цю інструкцію за її руйнівним значенням для Церкви годилося б поставити поряд з едиктами Діоклетіяна. За нею відновлюється дія закону 1929 р. «про релігійні об’єднання», фактично призупиненого в попередні роки. Забороняється організовувати в громадах благодійну допомогу, надавати фінансову допомогу парафіям, забороняється церковний дзвін, встановлюється податок для духівництва й усіх церковних прибутків у 81%. Закони забороняють релігійне виховання молоді й трактуються дуже широко. Усними розпорядженнями забороняється починати службу, доки в церкві перебувають діти, причащати молодь і дітей.\nПеред 1917 р. кількість вірних Російської Православної Церкви (разом з українцями, грузинами, румунами Бесарабії) становила близько 100 млн. До складу Російської Православної Церкви входило 67 єпархій, 54.457 церков, 1.498 монастирів. До клиру належало 57.105 священиків і дияконів, 94.629 монахів і послушників. Діяло 57 семінарій і 186 духовних училищ, 43 тис. церковно-парафіяльних шкіл, де навчалося бл. 2 млн. дітей.\nПісля падіння царату скликається Помісний Собор Російської Православної Церкви (1917-1918 рр.), котрий відновлює патріяршество й обирає на патріяршу кафедру свт. Тихона Бєлавіна (1865-1925 рр.). Свт. Тихон майже десять років провів у Північній Америці як архиєрей. Він упорядковує життя православних парафій у США й на Алясці, будує нові храми, організує духовну семінарію в Міннеаполісі, парафіяльні школи й притулки для дітей.\nСобор Російської Православної Церкви 18 квітня 1918 р. схвалив рішення «Про заходи, викликані теперішнім гонінням на Православну Церкву». В храмах рекомендується відправа богослужінь за жертвами безбожницького терору, встановлюється день пам’яти нових мучеників за віру – 25 січня або найближча наступна неділя.\n20 листопада 1920 р. Патріярх Тихон спільно з Синодом і Вищою Церковною Радою благословляє самоврядування єпархій Російської Православної Церкви в разі відсутности канонічного управління: «Аж до організації вищої церковної влади єпархіяльний архиєрей бере на себе всю повноту влади, наданої йому церковними канонами».\n7 квітня 1926 р. помер Патріярх Тихон. На думку віруючих, після трьох невдалих замахів він був отруєний чекістами. Восени таємно обирається новий Патріярх. 72 підписи дістав митрополит Кирил. Всі, хто брав участь у підпільному обранні Патріярха, були заарештовані.\n7 березня 1927 р. митрополит Сергій Страгородський, котрий 1923 р. повернувся з обновленського розколу, несподівано був визволений з-під арешту. 20 травня 1927 р. він реєструє в адміністративному відділі НКВД канцелярію Патріяршого Синоду. 25 травня з числа запрошених митрополитом Сергієм архиєреїв було утворено Патріярший Синод.\n29 червня 1927 р. оприлюднюється декларація Патріяршого Місцеблюстителя, Нижегородського митрополита Сергія. З перших же слів цього послання починалася мова про те, що переслідування віри в Росії, нібито, були викликані «головним чином виступами закордонних ворогів Радянської держави». Митрополит Сергій заявляв, що визнає обов’язковим «для нас тепер показати, що ми, церковні діячі не є ворогами нашої радянської держави і не з божевільними знаряддями їхніх інтриг, а з нашим народом і нашим урядом». Він сповіщав, що цей уряд задовольнив клопотання про дозвіл сформованому ним Синодові «почати діяльність по управлінню Православною Російською Церквою». Він писав, що тепер «наша Православна Церква в Союзі має не тільки канонічне, але і за цивільними законами цілком леґальне управління».\nМитрополит Сергій виходив із уявлення про совєтську владу як про звичайну цивільну владу. «Тільки кабінетні мрійники, – писав він, – можуть думати, що така величезна спільнота, як Православна Церква з усією її організацією, може існувати поза державою спокійно, замкнувшись від влади».\nМитрополит Сергій стверджує: «нам треба не на словах, а на ділі показати, що вірними громадянами Радянського Союзу, лояльними до Радянської влади, можуть бути не тільки байдужі до православ’я люди, ... але й найбільш ревні прихильники його, для котрих воно дороге, як правда і життя...\nМи хочемо бути православними й водночас відчувати Радянський Союз нашою світською батьківщиною, радощі котрої – наші радощі й успіхи, а невдачі – наші невдачі. Шкодити нам може лише те, що заважало й у перші роки радянської влади...\nОсобливу гостроту за цих обставин дістає справа про духовенство, що пішло з еміґрантами за кордон... Ми зажадали від закордонного духівництва дати письмове зобов’язання в повній лояльності до радянського уряду. Ті, хто не дав такого зобов’язання або порушив його, будуть виключені зі складу клиру, підвідомчого Московській Патріярхії».\nМитрополити Петро, Кирило та багато інших єпископів і клириків, незгодних з митрополитом Сергієм, незабаром були заарештовані й закінчили своє життя у в’язницях і засланні. Митрополит Петроградський Йосиф (Петрових) не обмежився словами. Він став здійснювати таємні рукоположення, створюючи в такий спосіб таємну чи катакомбну Церкву. У совєтській пропаґанді його послідовників називали «йосифлянами». Душею цього руху стало освічене петербурзьке духівництво, протоієреї – колишні професори Петербурзької духовної академії. Назва «катакомбна Церква» виникла за кордоном, куди доходили відомості про існування підпільних монастирів, про відправи богослужінь поза офіційними парафіями Московської Патріярхії.\nПонад 2/3 вірних порвали з «сергіянською» Церквою. У Ленінґраді – на чолі з митрополитом Йосифом, у Ярославлі – на чолі з митрополитом Агафангелом. Подібні ж рухи відомі на Уралі, Нижній Волзі, Середній Волзі, в Горькому (Нижньому Новгороді), Іванові, Курську, Барнаулі тощо. Деякі з виниклих згромаджень окреслюють себе як «Істинно Православна Церква», «Істинно православні християни».\nСформувався добре організований нелеґальний рух релігійних громад. Він був майже позбавлений священства. Серцевиною руху були монаші жіночі громади. «Чернички» навіть виконували роль священнослужителів. Вони відспівували, хрестили, а траплялося, що й сповідали та вінчали.\nЄ відомості, що ще в 60-х рр. у катакомбній Церкві було стільки ж священиків, скільки в офіційній. У підпіллі діяли тисячі таємно пострижених монашок, у тому числі пострижених офіційними священиками.\n1930 р. в інтерв’ю іноземним кореспондентам митрополит Сергій заявив, що релігія в СССР не переслідується й усі арешти священнослужителів є наслідком їхньої протизаконної діяльности. 27 квітня 1934 р. митрополитові було дозволено відправити Службу Божу в патріяршому соборі Москви, де його проголосили митрополитом Московським, тобто фактичним главою Церкви. У відправі брало участь 20 єпископів, 44 священики, 15 дияконів. Але до 1944 р. тільки четверо єпископів зберегли своє становище.\n22 червня 1934 р. митрополит Сергій і його синод наклали схизму на Зарубіжну Російську Церкву й заборонили її духівництво в служінні. 1936 р. Синод передав права й обов’язки патріяршого місцеблюстителя митрополитові Сергію.\nНа кінець 30-х рр. у маленьких містах і селах СССР усі церкви були зачинені. У великих містах залишено по одній церкві з двома священиками, які згодилися співробітничати з НКВД. Їх було двоє, щоб контролювали один одного. Священики були зобов’язані доносити про зміст сповіді, про віруючих посадових осіб, про підпільних священиків.\nКоли 1939-1940 рр. Росія окупувала землі Волині, Буковини, Берестейщини, Західної Білорусії, Молдови, в СССР виявилося знов близько 4.000 церков, переважно на окупованих землях. З ідеологічною метою гоніння на Церкву були призупинені.\nКоли настав розрив з союзним Росії Райхом і німецькі війська 22 червня 1941 р. перетнули кордони СССР, митрополит Сергій негайно виступив з пастирським посланням, котре, всупереч чинному законодавству, було розіслане в усі парафії. Послання містило заклик до боротьби з німецьким військом. Найбільш впливовий єпископ Російської Православної Церкви, котрому найбільше довіряло НКВД, митрополит Сергій Воскресенський, перейшов на бік німців. Тоді в жовтні 1941 р. митрополит Сергій Страгородський спеціяльним посланням засудив священнослужителів, які почали співробітничати з ворогом.\nМитрополит Миколай Ярушевич уже з листопада 1941 р. стає представником Російської Православної Церкви й совєтського уряду в міжнародних відносинах, членом урядової Надзвичайної комісії для розслідування злочинів, здійснених фашистами на окупованих територіях, членом організованого урядом Всеслов’янського комітету. У своїх зверненнях, які розкидалися з літаків листівками, він пише, що «Церква сповнена ... священної ненависти до ворога». В статті з «Журналу Московської патріярхії» митрополит вимагає смертної кари для нацистів, посилаючись на Старий Завіт. Він додає, що заповідь Христа про любов до ближнього не може бути застосована «до немецьких убивць... любити їх цілком неможливо».\nАнтирелігійна пропаґанда в СССР припиняється. 1942 р. кількома мовами видається книга «Правда о религии в России», де стверджувалося про повну свободу релігії в СССР. Церкві передається друкарня Союзу войовничих безбожників. 1942 р. у Москві було дозволено провести великодній хресний хід довкола церкви. Церква починає заборонений законом збір пожертв для потреб фронту. Їй дозволяється відкрити банківський рахунок, що означало фактичне визнання Російської Православної Церкви юридичною особою. З 1943 р. починають відкриватися нові храми.\n4 вересня 1943 р. пізно ввечері на дачі Йосифа Сталіна відбулася зустріч з митрополитами Сергієм, Олексієм і Миколаєм. У зустрічі брали участь В.М.Молотов і майор НКВД Георгій Григорович Карпов (1898-1967 рр.), котрий очолював відділ НКВД для праці з Церквою. Церкві було наказано провести Помісний Собор 8 вересня 1943 р. й обрати Патріярха. Дозволялося відкрити духовні школи, нові парафії, свічні заводи й майстерні для виготовлення церковної утварі, відновити видання церковного щомісячного журналу. Патріярхії передається приміщення колишньої резиденції німецького посла в Чистому провулку. Виділяються автомобілі та спецпайки для архиєреїв. Для контролю за Церквою було утворено Раду в справах Російської Православної Церкви на чолі з Георгієм Карповим.\n8 вересня 1943 р., відповідно до розпорядження Йосифа Сталіна, пройшов Архиєрейський собор Російської Православної Церкви, в якому брали участь 19 владик. З них не менше шести були звільнені з ув’язнення. Одностайно на патріярха обрано єдиного кандидата – митрополита Сергія Страгородського. Собор утворив Священний синод у складі трьох постійних і трьох тимчасових членів. Постійними членами Синоду стали митрополити Олексій і Миколай, а також архиєпископ Ґорьковський Сергій. Схвалено постанову про те, що «кожен винний у зраді загальноцерковній справі, хто перейшов на бік фашизму, як противник Хреста Господнього, нехай буде відлучений, а єпископ або клирик – позбавлений сану». Схвалено звернення до уряду з запевненнями в патріотизмі й вдячності Церкви за співчутливе ставлення Йосифа Сталіна до її потреб.\nПрипускають, що скликання Собору й леґалізацію Церкви прискорили масове відкриття храмів на території, окупованій німцями й румунами (протягом червня 1941 – вересня 1943 рр. там було відкрито 7.547 церков), а також очікування приїзду делеґації Англіканської Церкви на чолі з архиєпископом Йоркським, котра могла справити вплив на Уїнстона Черчілля перед відкриттям Тегеранської конференції та сприяти укладанню угоди про відкриття другого фронту. 12 вересня відбулася інтронізація патріярха Сергія. 7 листопада 1943 р. Сергій відправив урочисту Службу Божу з нагоди 26-ої річниці жовтневого перевороту в Росії.\nПісля смерти патріярха Сергія 31 січня – 2 лютого 1945 р. було проведено Помісний собор, де обрано на патріярха Олексія Сіманського і схвалено нове Положення про управління Російською Православною Церквою. Кандидатура Олексія була єдина й була схвалена одноголосно. Коли на попередньому засіданні єпископів архиєпископ Лука Войно-Ясенецький (визначний лікар-хірург, лауреат Сталінської премії) нагадав, що за статутом голосування має бути таємним, висування кандидатів повинні здійснити делеґати й обиратися має один з кількох кандидатів, його – єдиного з російських єпископів – не запросили на собор. 10 квітня 1945 р. патріярха Олексія прийняв Йосиф Сталін.\nСтановище Російської Православної Церкви знову істотно ускладнилося після закінчення Другої світової війни, коли зникла нагальна потреба в її ідеологічній підтримці большевицького режиму. Політика Микити Хрущова була спрямована на цілковите руйнування Церкви. 18 липня 1961 р. в Тройце-Сергієвій лаврі було проведено Архиєрейський собор Російської Православної Церкви, який прийняв ухвали: 1) розширити склад Священного синоду введенням єпископа-секретаря та єпископа, відповідального за зовнішні зносини; 2) змінити положення про парафії; 3) вступити до Всесвітньої Ради Церков; 4) взяти участь у Всесвітньому християнському конґресі за мир у Празі.\nЗміни в парафіяльному устрої усували від влади настоятеля й передавали владу «трійці» – виконавчому комітетові парафіяльної ради в складі старости, помічника старости й скарбника. Всі фінансові питання були вилучені з-під контролю настоятеля. Збори парафіяльної ради скликалися з дозволу місцевої влади в міру потреби. Секретний циркуляр – «Нова інструкція представникам місцевих рад про те, як поводитися з православними християнами» приписував впливати на формування «двадцяток» і виконавчих органів, усуваючи нелояльних осіб.\nКількість монастирів скоротилася з середини 50-х до середини 60-х рр. з 90 до 18. 1958 р. було значно збільшено податки. За кожну сотку землі Церквою щороку платилося 4.000 руб. Було скорочено земельні ділянки. Монастирям заборонялося наймати робітників. Секретними вказівками приписувалося брати молодь із монастирів до війська, відмовляти в прописці, виселяти, заарештовувати.\n8 грудня 1965 р. було скасовано Раду в справах Російської Православної Церкви й утворено Раду в справах релігій. 1966 р. вперше опубліковано Положення про Раду в справах релігій. За цим положенням рада однозначно перетворювалася на орган контролю над Церквами.\nУказом Президії Верховної ради РСФСР з 23 червня 1975 р. вносяться зміни й доповнення до постанови 1929 р. «Про релігійні об’єднання». Лише з цими поправками постанова вперше стала відома загалові. Питання реєстрації та зняття з реєстрації громад, відкриття й закриття храмів передано до виключної компетенції Ради в справах релігій. Права на оскарження її рішень релігійні організації не мали. Заборонявся збір пожертв на церкву поза її стінами.\nТим часом у 70-х рр. ХХ ст. помітне зростання суспільного зацікавлення Церквою, духовним життям. 1974 р. незалежно один від одного утворюються два релігійно-філософські семінари: в Москві (керівник Олександр Огородніков) та в Ленінґраді. Вони намагаються засобами самвидаву поширювати свої матеріяли. Московське видання називалося «Община». 1978 р. Олександр Огородніков був заарештований і засуджений на рік примусових робіт, а в таборі ще на 6 років примусових робіт і 5 років заслання. Інший засновник московського семінару Олександр Арґентов перебував на примусовому лікуванні в психіятричній лікарні. Дістали різні терміни ув’язнення сім інших членів семінару.\nСтановище Російської Православної Церкви змінюється в часи «перестройки» Михайла Ґорбачова (1986-1991 рр.). Вперше за повоєнні часи 1988 р. пройшла зустріч керівництва Церкви з генеральним секретарем ЦК КПСС. Церкві повертаються збережені від цілковитого руйнування храми, розгортається побудова храмів і монастирів. Після повалення путчу 1991 р. й відкинення Російською державою комуністичної фразеології, Російська Православна Церква перетворюється на панівну конфесію.\nПрихід до влади в Росії вихідця з КҐБ Володимира Путіна знаменував активне зрощування РПЦ з новою російською владою.\nНа грудень 2003 р. Російська Православна Церква мала 132 єпархії з 154 єпископами. Ще 1997 р. в ній служило 18.000 священиків і 1.737 дияконів. На терені Росії в березні 2004 р. було 16.350 православних парафій. Наприкінці 2003 р. діяло 312 чоловічих та 325 жіночих монастирів, 167 монастирських подвір’їв і 45 скитів. На квітень 2004 р. вже було 640 монастирів. Церква має 5 духовних академій, богословський інститут, два православні університети, 32 семінарії, 44 духовні училища, 14 пастирських курсів, 3 жіночих єпархіяльних училища, кілька іконописних і реґентських шкіл. Розгортається капеланська праця у війську, півлеґальне викладання Закону Божого в школах.\nПоза межами колишнього СССР РПЦ має понад 350 парафій. Патріярх Олексій ІІ звернувся 2003 р. до російських громад Західної Європи з закликом приєднатися до митрополії РПЦ, що перебуває у підпорядкуванні Московського Патріярхату. Це означає на практиці перехід до РПЦ громад, що досі належали до Вселенського Патріярхату й РПЦЗ. У Франції 2004 р. створено Рух за помісне православ’я російської традиції в Західній Європі (OLTR).\nЧисло вірних визначається у 80 млн. До 2010 року населення Росії може скоротитися до 136 млн. человек, серед них росіян буде 107 млн. (загальне населення Росії становило 1999 р. 146,3 млн., з них росіян 119 млн.). Але загальний рівень релігійности росіян лишається низьким; недільні богослужіння відвідує не більше 5% православних громадян Росії. Згідно з соціологічними опитуваннями московського соціологічного центру РОМІР, вірять у Бога лише 51% респондентів, що назвали себе “православними”. 26% заявили, що вірять “у якусь вищу силу, карму тощо”, 5,2% взагалі вважає, що Бога немає, а 17% не змогло відповісти на це питання. За наслідками опитувань, проведених 2002 р. фондом “Громадська думка” та Всеросійським центром вивчення громадської думки, 60 % віруючих ніколи не читали біблійних текстів, навіть Євангелія. 81 % не дотримувався Великого посту, лише 6 % щороку тримають Великий піст. 42 % ніколи не бували в православній церкві, а ще 31 % відвідує церкву не частіше, ніж раз на рік.\nПри цьому кількість церковних періодичних видань на 2001 р. перевершила дореволюційний рівень: 600 (було 400). Виникла ідея створити в РПЦ медіахолдінґ, що б включав радіо-, телевізійні ЗМІ та низку друкованих видань.\nНа Помісному Соборі 1990 р. обрано Патріярхом Московським і всієї Руси Олексія ІІ (Рідіґера). Він народився 23 лютого 1929 р. в Таллінні (Естонія). Богословську освіту Олексій Рідіґер здобув у Ленінградській духовній семінарії (1947-1949 рр.), там же здобув ступені кандидата (1953 р.) та доктора богослов’я (1958 р.). Він був висвячений на диякона і через два дні – на священика 1950 р. Ним опікується відомий митрополит Никодим Ротов. 1960 р. Олексій рукоположений у єпископа (1964 р. піднесений у сан архиєпископа, 1968 р. – в сан митрополита) Талліннського. Він бере активну участь в екуменічному русі як президент і віце-президент Європейської Ради Церков. 1987 р. Олексій поставляється на кафедру Ленінграда, а 7 червня 1990 р. інтронізується на Патріярха Московського і всієї Руси.\n1949 р. Комуністична партія Китаю встановила контроль над країною та проголосила утворення Китайської Народної Респібліки. Голова Комуністичної партії Китаю Мао Цзедун (1894-1976 рр.), скориставшись комуністичною демагогією, почав відбудову традиційної конфуціянської імперії, суворо ізольованої від іншого світу. Розгорнувся терор щодо дисидентів, що став прологом до великомасштабних соціяльних експериментів.\n1957 р. Мао Цзедун проголосив Великий Стрибок, згідно з яким мало різко зрости промислове виробництво. У Китаї повсюдно було запроваджене кустарне виплавляння сталі. Селяни покинули працю в полі й почали перетоплювати всілякі металеві предмети. Знаряддя праці перетопили в нікому не потрібний мотлох. Рільництво було занедбане. У неврожаї, що настав після загального захоплення ливарством, звинуватили горобців, які поїдають зерно. Оскільки горобець може триматися в повітрі лише кілька десятків секунд, ввесь народ зайнявся полоханням горобців, махаючи галузками, б’ючи в бубни, стріляючи петардами. Мертвих горобців нанизували на шнурки, ними наповнювали вантажівки, які тріумфально їздили головними вулицями міст. Горобці були винищені. Після цього гусінь знищила посіви. Почався трирічний голод, коли померло 43 млн. чоловік, а 20 млн. чоловік потрапили до таборів за «розкрадання державної власности» (об’їдання кори з дерев і т.п.) .\n7 травня 1966 р. Мао Цзедун виступив з закликом до початку «Культурної революції». Було проголошено злам системи освіти, на півроку припинено заняття, почався перегляд навчальних програм. Молодь була залучена до масового терору щодо дорослих людей, незгідних з політикою комуністичного керівництва. Підлітки-школярі утворили загони Гункейпінів, на чолі яких стояла дружина Мао Цзедуна Цян Цін. У серпні 1966 р. Мао зустрівся на площі Тьєнанмен з 15 млн. гункейпінів. Інтеліґенція прирікається на тортури й приниження. Спалюються книги за винятком праць Мао.\nНа цей час внаслідок місійної праці в Китаї діяла католицька Церква (близько 2 млн. вірних), кілька протестантських визнань – пресвітеріяни, методисти, баптисти, лютерани, англікани, адвентисти сьомого дня (близько 700 тис. чол.).\nУ Китаї існувала Китайська Православна Церква (КПЦ), яка після 1949 р. перебувала в юрисдикції Московського Патріярхату. Парафії Російської Православної Церкви Зарубежем, що активно діяли в Харбіні й інших містах на сході Китаю, були знищені або приєднані до КПЦ. Московська Патріярхія 1957 р. проголосила надання автономії КПЦ. Було припинено діяльність Російської духовної місії в Китаї, Східноазіятського екзархату РПЦ. Архиєреї РПЦ залишили Китай.\nВ перебігу культурної революції 1966-1976 рр. забороняються Церкви, центри яких знаходяться за кордоном: Католицька, Православна. Біблія залічується до антикомуністичної літератури. За її зберігання дається вирок у шість місяців ув’язнення. Богослужіння здійснюються таємно. За відправу Служби Божої винні засуджуються на півроку. Єпископ і 60 католицьких священиків перебувають у тюрмах.\nНайчастіше члени християнських спільнот звинувачуються в контрреволюційній діяльності, належності до реакційних нелеґальних товариств, змові з ворожими силами з метою підривної діяльності.\nУ грудні 2003 р. помер останній китайський православний священик, 80-річний о. Олександр Ду Ліфу. У Пекіні залишалося 250 вірних Православної Церкви, але вони не мали ані храму, ні офіційної реєстрації. Під час офіційного візиту делеґації РПЦ в Китай 22 серпня 2004 р. в посольстві Росії в Пекіні була відправлена перша за 50 років Свята Літургія.\nНа противагу забороненій Римо-Католицькій Церкві 1950 р. було утворено офіційну католицьку Церкву, незалежну від Ватикану, - “Патріотичне товариство китайських католиків”. Вона очолюється єпископом Пекіну Фу Тішаном. За офіційними відомостями, на кінець ХХ ст. у Китаї жило 10 млн. католиків. За іншими відомостями, їх може бути вдвічі більше. Кількісно католики поділені приблизно порівну між леґальною та катакомбною церквами. Ті з них, хто відмовляється визнавати «патріотичну» церкву, зазнає репресій. 80-річний архиєпископ Іоан Янґ Шудао близько 30 років провів в ув’язненні. На початку ХХІ ст. було репресовано бл. 50 католицьких єпископів. Їх ув’язнювали, вміщували під домашній арешт, висилали з Китаю.\nРимо-Католицька Церква канонізувала групу священиків, що постраждали в Китаї за вірність апостольському престолу.\nАлбанія – перша в світі країна суцільного атеїзму\nНа 60-і рр. ХХ ст. серед громадян Албанії 70% сповідало іслам, 20% належало до Православної Церкви, 10% – до Католицької. 1967 р. режимом Енвера Ходжі було закрито всі церкви, мечеті й монастирі, скасовані релігійні громади. Комуністичний уряд оголосив, що Албанія стала першою в світі країною загального атеїзму. Архиєпископ Даміян помер у листопаді 1973 р. в ув’язненні.\n1976 р. була схвалена нова Конституція Албанії, де говорилося:\n«Ст. 36. Держава не визнає ніякої релігії і веде атеїстичну пропаґанду, щоб переконати людей у науково-матеріялістичному розумінні світу.\nСт. 54. Забороняється створювати якусь організацію релігійного характеру.\nЗабороняється провадити релігійну діяльність або пропаґанду».\nСкасовано законодавчі акти, що обумовлювали релігійну діяльність. Священнослужителі були заарештовані або змушені змінити спосіб життя. Було зруйновано 1608 храмів і монастирів.\nСитуація змінюється з кінця 80-х рр. Вперше після 1967 р. близько 30.000 православних зібралося на великодню відправу в єдиному православному храмі Тирани 1991 р. Незадовго до того Священний Синод Вселенської Церкви призначив єпископа Елладської Православної Церкви Анастасія патріяршим екзархом Албанії. Адже місцеві єпископи всі були страчені. 1992 р. було відновлено помісний устрій Автокефальної Албанської Церкви. До 2008 р. було висвячено 135 священиків . Збудовано 150 нових соборів, 60 монастирів й соборів відбудовано, більше 160 соборів відремонтовано.Нараховують 700 тисяч вірних. Діє богословська академія, Радіо «Воскресіння» віщає цілодобово. Видаються газета «Воскресіння», дитячий журнал «Радій», юнацький журнал «Дзвони», студенський бюлетень «Слово», бюлетень «Храм».\nАрхиєпископ Тиранський і всієї Албанії - Анастасій (Анастасіос Яннулатос), грек, який народився 4 листопада 1929 р. Він навчався на богословському факультеті Афінського університету (1947-1951), потім два роки служив у грецькому війську. Активно займався працею з молоддю. Був висвячений на священика 1964 р. й подався на місію в Уганду. Повернувся через хворобу. Рукоположений 1972 р. на єпископа, очолив відділ зовнішніх церковних місій Елладської Церкви.1981 р. очолив Східноафриканську митрополію Олександрійського Патріярхату. Водночас працював в Афінському університеті, 1983-1986 рр. був деканом богословського факультету. Після падіння комунізму в Албанії Константинопольський Патріярх приймає її Церкву під свою юрисдикцію й приначає 1991 р. Анастасія своїм екзархом. 1992 р. було відновлено автокефалію Албанської Церкви; Анастасій став її предстоятелем. А 2017 р він зумів отримати албанське громадянство.\n Про релігію і атеїстичне виховання: Збірник документів і матеріялів. К., 1979. С.24-25.\n Маркс Карл, Енгельс Фридріх. Твори. Т.4. С.432.\n Там само. Т.19. С.31.\n Там само. Т.20. С.587.\n Про релігію і атеїстичне виховання. С.38.\n Маркс Карл, Енгельс Фридріх. Твори. Т.23. С.88.\n Бердяев Николай. Истоки и смысл русского коммунизма. Париж: YMCA-PRESS, 1955. С.99.\n Ленін В.І. Повне зібрання творів. Т.12. С.132.\n Ленін В.І. Повне зібрання творів. Т.12. С.134.\n Ленін В.І. Повне зібрання творів. Т.12. С.96.\n КПРС в резолюціях і рішеннях з’їздів, конференцій і пленумів ЦК. Ч.1. С.423.\n Про релігію і атеїстичне виховання. С. 193.\n Там само. С.194-195.\n Русская Православная Церковь и коммунистическое государство: 1917-1941. М., 1996. С. 206.\n Там само. С.208.\n Катакомбная Церковь-мученица. Москва, 1996. С.159.\n Там само. С.165-166.\n Скурат К.Е. История Поместных Православных Церквей. Москва, 1994. Т.2. С.138.


Виховна година. Чорнобильська катастрофа, її причини та наслідки\nНазвание работы: Виховна година. Чорнобильська катастрофа, її причини та наслідки\nОписание: Виховна година: Чорнобильська катастрофа її причини та наслідки Мета. Розширити знання дітей про Чорнобильську трагедію наголосити про потенційну небезпеку радіації для усього живого розповісти про ліквідаторів аварії на Чорнобильській АЕС показати що чужої б\nВиховна година: Чорнобильська катастрофа, її причини та наслідки\nМета. Розширити знання дітей про Чорнобильську тра¬гедію, наголосити про потенційну небезпеку радіації для усього живого, розповісти про ліквідаторів аварії на Чорно¬бильській АЕС, показати, що чужої біди немає. Вчити зас¬тосовувати у повсякденному житті елементарні радіаційно-гігієнічні навички. Виховувати любов до рідного краю, природи; виховувати у дітей людяність, доброту та згуртованість.\nВступне слово вчителя. 26 квітня 2012 року виповнилося 26 років з дня найстрашнішої за наслідками катастрофи минулого тисячоліття. Чотири букви – ЧАЕС – стали символом трагедії, яка доторкнулася до мільйонів людей, накрила їх крилом безжалісної радіації, перетворюючи свої жертви в безпомічних людей.\nКсюша. Передісторія катастрофи\nДіма. Серед усіх трагедій, які пережило людство, чорнобильська катастрофа не має аналогів за масштабами рукотворного забруднення екологічної сфери, негативного впливу на здоров’я, психіку людей, їх соціальні, економічні і побутові умови життя.\nІнна. Перші літописні відомості про Чорнобиль належать до 1193 року. У 1362 році він був загарбаний Литвою. Після Люблінської унії 1659 року підпав під владу Польщі. Населення Чорнобиля брало участь у визвольній війні українського народу (1648-1654) під керівництвом Богдана Хмельницького. Після другого поділу Польщі (1793 р.) Чорнобиль у складі Правобережної України возз’єднано з Росією.\nЕгор. На ім’я міста Чорнобиля (до ХІІ ст. Стрежев) була названа і атомна електростанція. все життя і діяльність Чорнобильської АЕС були пов’язані зі своїм ровесником – містом Прип’яттю.\nКсюша. У травня 1971 року будівельники ЧАЕС розпочали рити котлован під головний корпус І-го енергоблока. А вже 15 серпня 1972 року чашу котловану головного корпусу заповнили сотні учасників будівництва АЕС. Паралельно розгорнулися роботи по зведенню міста енергетиків – Прип’яті.\nДіма. На 1 січня 1986 року потужність 4-х атомних енергоблоків становила 4 млн. кВт і вийшла на проекті параметри. Треба мати на увазі, що 3-й і 4-й енергоблоки, що входять у другу чергу ЧАЕС, відносяться до 2-го покоління атомних електростанцій. Вони розміщувались не окремо один від одного, як 1-й і 2-й енергоблоки. а в одному приміщенні, які розділяються між собою тільки внутрішніми стінами.\nІнна. Ще в 1983 році у процесі фізичного пуску 4-го реактору ЧАЕС виявилось, що СУЗ (стержні управління захистом) вносять позитивну реактивність і тільки через 5 сек. починають збуджувати негативну. Але ж аварійний захист реактора повинен з першої миті вносити лише негативну реактивність. Нажаль 4-й реактор не пройшов усіх необхідних випробувань.\nЕгор. На думку ряду вчених і спеціалістів, місце для будівництва ЧАЕС вибрано невдало в багатьох відношеннях. Так, московський геофізик, доктор фізико-математичних наук Е.В. Барковський вважає, що ЧАЕС було споруджено на розломі земної кори у долині річки Прип’ять. У церковно-історичній хроніці описано руйнівний землетрус. що стався у Чорнобилі в 1530 році. З 1972 року через порушення гравітаційної рівноваги внутрішніх геосфер Землі прискорилося осьове розтягнення планети, що зумовило багато геофізичних змін, зокрема активізацію сейсмічності. Незадовго до аварії на ЧАЕС спостерігалися сильні деформації плити 4-го реактора, пов’язані з рухом границі розлому.\nКат Богомаз. Ядерна катастрофа\nО 1 год 23 хв 40 сек 26 квітня перший, а слідом за ним другий вибух зруйнували реактор, в якому знаходилось 200 т урану. Ланцюгова реакція ділення, яка виникла відразу ж після вибуху, зупинилась. Почався процес плавлення тепловиділяючих збірок і всіх елементів активної зони. Утворився багатокомпозиційний розплав металу, що ділився. Таким чином, створилась вкрай загрозлива ситуація, коли горіння графіту і виникнення під реактором потужної теплової колони утворили небачений в історії людства штучний радіаційний вулкан фантастичної сили.\nРодіон. Завжди мудра природа зі своїми самозахисними функціями на цей раз ніби втратила пильність, послабила свій імунітет. Потужні вітряні потоки, що утворилися саме в цей час у чорнобильському районі, підхопили радіаційний циклон і він смертельним вихром пронісся над Україною, Білорусією, Литвою, Латвією, Польщею, Швецією, Норвегією, потім він погнав ядерні хмари в Німеччину, Нідерланди та Бельгію. Зловісні вибухи на 4-му реакторі посіяли атомну бурю і розкидали радіацію по різних напрямках і концентраціях. Рівні радіоактивного забруднення місцевості не завжди залежали від відстані до ЧАЕС. У Києві, наприклад, 30 квітня -2 травня 1986 року зареєстровані середні рівні радіації становили 1,4 мР/год. Ці рівні радіоактивного забруднення були приблизно в 100 разів вище фонових, тобто природних.\nЮля Зінченко. На забрудненій радіонуклідами площі України спочатку було виділено три зони:\nМазниця Вл. Подвиг у Чорнобилі\nКняжева Л. В ту суботню ніч 26 квітня першим вступив у битву з атомним вогнем склад караулу воєнізованої пожежної частини № 2, який здійснював охорону ЧАЕС. Почалось найбільш героїчне в історії пожежної охорони світу бойове розгортання і протистояння людей атомній стихії. З перших хвилин після вибуху на четвертому реакторі та локалізації аварії разом з пожежними мужньо боролись працівники ЧАЕС. Перебуваючи в епіцентрі катастрофи, вони не залишили робочі місця. Ризикуючи своїм життям, енергетики робили все, що було в їх силах, щоб врятувати атомну станцію від ще більш небезпечних руйнувань.\nРяд учасників ліквідації наслідків аварії одержали надто велику дозу опромінення, не сумісну з життям Людський організм не був спроможний витримати такого потужного радіаційного удару, який він прийняв на себе в перші хвилини і години боротьби. Про це свідчать останні драматичні дні і години їх життя.\n. «Я була у чоловіка за день до смерті (мова йде про працівника ЧАЕС О.Акімова, який лікувався в московській лікарні), - розповідала його дружина. – Він вже не міг говорити. Але в очах був біль. Я знала. він думав про ту кляту ніч, програвав у собі знову і знову… Він отримав дозу 1500 рентген, а можливо і більше, і був приречений. Він все більше чорнів і вдень смерті лежав чорний, як негр. Він весь обвуглився, помер з відкритими очима…».\nДопіра Антон. Вдивіться в ці обличчя. Усі вони молоді, вродливі, мужні. Вічна пам‛ять їм, низький уклін усім покійним від усього людства. Навічно заснули герої-пожежні на новому підмосковному Митищинському цвинтарі. Плити з червоними зірками будуть нагадувати нам і майбутнім поколінням імена Правика, Ігнатенка, Кибенка, Титенка, Тищури.\nДіана. Драматизм чорнобильської катастрофи не піддається ніякому виміру. Ядерному удару зазнавалися все нові території, небезпека радіоактивного ураження загрожувала масам людей. всьому живому.\nПерша – пожежні і енергетики своїми діями відвернули страшну загрозу від мільйонів людей. Страшно уявити, які наслідки могли бути, якби герої Чорнобиля не ліквідували небезпеку, що на нас насувалась. Ці люди виконували найбільш відповідальну роботу на нашій планеті. За значимістю ці дії невеликої за кількістю мужніх людей не мають собі рівних у людській історії.\nСоколенко Вл. Трагедія і подвиг Чорнобиля сколихнули світ, викликали до життя хвилю милосердя, бажання мільйонів людей допомогти перебороти спільну біду. В район горя вдень і вночі прибували робітники, інженери, вчені, спеціалісти різних галузей народного господарства, співробітники органів внутрішніх справ, державної безпеки, прокуратури, воїни армії.\nЧорнобиль – попередження набат,\nКлочкова Д. Нині в Україні склалася важка демографічна ситуація. Смертність населення перевищує народжуваність. Збільшується кількість психічних онкологічних захворювань у людей. Настав час усій громадськості бити на сполох, рятувати своє майбутнє нації!\n- Людство, зупинись!\n52065. Конспект урока В поисках сокровищ Луганщины 597.5 KB\nУглублять знания учащихся о родном крае; формировать представление о национальной культуре украинского народа; развивать поисковые и творческие способности учащихся, умение работать в команде, мышление, память, представление;


Перші подробиці про Xiaomi Mi A3 і Mi A3 Lite - ТехноФан\nРесурсу XDA Developers вдалося виявити на сайті програми Android One два кодових імені для майбутніх смартфонів. Імовірно, ними можуть виявитися Xiaomi Mi A3 і Mi A3 Lite.\nВиявлено кодові назви bamboo_sprout і cosmos_sprout. Sprout, в даному випадку, додаткова мітка, яка позначає учасника програми Android One.\nІмовірно, обидва пристрої будуть комплектуватися підекранними сканерами відбитків пальців і чіпсетом Snapdragon 675. Фронтальну камеру пророкують на 32 Мп.\nНагадаємо, що минулорічний Xiaomi Mi A2, окрім «чистим» Android, також виділяється наявністю 5,99-дюймовим FullHD-дисплеєм, акумулятором на 3010 мАг і подвійною основною камерою 12 + 20 Мп. Lite-версія Mi A2 відрізняється від звичайної моделі вирізом для селфі-камери і більш низькою ціною.\nСхожі новиниtopXiaomiXiaomi Mi A3Xiaomi Mi A3 Lite


Книги для розвитку логіки для дітей купити в Києві | YAKABOO\nБуває таке, що ваша пам'ять, ніби, грає проти вас: ви не можете згадати ім'я людини, потрібне слово, плутаєтеся в датах. А ще - не впевнені, що вам правильно порахували здачу в магазині, потрібна для роботи і навчання інформація, ну, ніяк не лізе в голову? З віком, властивості мозку, як і тіла, знижуються. І це нормально. Але, як з цим бути, невже, змиритися? Зовсім ні! Використовуйте книги для розвитку логіки! Множинні тренажери мозку приведуть його в тонус, прокачають пам'ять і аналітичні здібності. Для дитини - це ще один ефективний спосіб поліпшити інтелект, підняти IQ, навчитися шукати відповіді на питання шляхом вибудовування логічних ланцюжків.\nКниги для розвитку логічного мислення - тренажер розуму для людей будь-якого віку\nБагате розмаїття книг на сайті Yakaboo. ua містить наступні вправи:\nМалювання обома руками. Одночасне створення малюнка обома руками задіє відразу дві півкулі мозку.\nВправи для розвитку уваги, зокрема, по роботі з числами, математичними операціями. Наприклад, пропонується швидке знаходження певних чисел, що в значній мірі розвиває швидкість сприйняття інформації, периферичний зір, збільшує швидкість читання.\nСтруп-тести на розвиток мислення. У цій вправі потрібно поєднати назви основних кольорів, де значення слова і колір шрифту не збігаються. Потрібно швидко читати про себе слова і називати вголос колір шрифту. Це дозволяє одночасно залучати дві півкулі мозку, оскільки текст і колір сприймаються різними півкулями.\nАнаграми на розвиток логіки. Дитина повинна розшифрувати слово і записати відповідь. Вправа виконується на швидкість. Якщо розшифрувати слово не виходить, слід залишити його і виконувати такі завдання.\nЗавдання для розвитку логіки. Виконуючи ці завдання, дитина тренує логічне мислення, вміння здійснювати послідовні розумові дії, аналізувати, порівнювати, цілеспрямовано думати.\nКниги на розвиток логіки з відповідними вправами вам допоможуть вибрати наші консультанти.\nДитячі книги з розвитку логіки\nНадзвичайно корисний матеріал для будь-якої дитини! Книги для логічного мислення з завданнями, ребусами, шарадами розвивають вміння мислити структуровано, знаходити причинно-наслідкові зв'язки. Граючи, дитина навчиться оперувати абстрактними поняттями, шукати зайві предмети, об'єднувати речі за спільною ознакою. Книги, де необхідно домалювати відсутні фрагменти тварин, птахів, предметів, відмінно готують до подальшого навчання письму. Через кілька тижнів після початку занять, ви вже побачите помітні результати.\nКниги для логічного мислення з каталогу Якабу розроблені провідними практикуючими педагогами і психологами, завдання побудовані з урахуванням особливостей дитячого сприйняття.\nXіти продажу (124)\nРаймонд М. Смалліан\nКод товару 977951\nВеликий набір. 30 ігор для навчання. Математика, мова, логіка\nКод товару 1106966\nКод товару 1106968\nКод товару 927824\nКод товару 1137263\nКод товару 538093\nКод товару 939299\nМатематичний тренінг (+ наліпки)\nКод товару 858237\nКод товару 1138957\nКод товару 1137272\nКод товару 985502\nКод товару 1134090\nНаклейки для малышат. Деревня\nКод товару 983447\nКод товару 857172\nКод товару 968426\n365 днів до НУШ. Логіка і математика для дошкільнят\nКод товару 1134094\nНаклейки для малышат. Азбука\nКод товару 1200195\nКод товару 1134093\nНаклейки для малышат. Времена года\nКод товару 1134092\nНаклейки для малышат. Числа\nКод товару 860334\nКод товару 1134089\nНаклейки для малышат. Большой-маленький\nКод товару 857173\nКод товару 756597\nЦікава математик. Базовий рівень. 4-6 років\nКод товару 983433\nЗнайди відмінності. Мишеня (+ наліпки)\nКод товару 1108344\nМої перші наліпки. Добери одяг відповідно до пори року\nКод товару 293734\nКод товару 1108345\nМої перші наліпки. Удома. Що для чого?\nКод товару 1108343\nКод товару 921445\n2. 56 днів у рейтингу


У 2012 на 1 га буде 1 тис. грн збитку / Украинский бизнес ресурс UBR.ua\nУ 2012 на 1 га буде 1 тис. грн збитку\nВторник, 22 ноября 2011, 19:11 471\nНаступного року аграрії будуть змушені додатково посіяти понад 2 мільйони гектарів ярових.\nНаступного року аграрії будуть змушені додатково посіяти понад 2 мільйони гектарів ярових. Площі будуть збільшені під кукурудзу, сою, пшеницю та ячмінь. Адже зараз, через посуху, озимі у поганому стані. Нагадаємо, під озимину відвели понад 8 мільйонів гектарів. Поки що сходи зійшли лише на 70 відсотках усієї площі. Та навіть серед них є дуже слабкі. Несприятлива ситуація на\nОдещині, Миколаївщині, Херсонщині, а також у Запорізькій та Дніпропетровський областях. Бо погода не радує опадами. Отже, вологи в ґрунті не достатньо. Фермери впевнені: якщо через похолодання вегетація припиниться - навесні доведеться пересівати.\nОлександр Мирний, директор агропідприємства: «Нам потрібно і дощів і трохи тепла, тому що ми на сьогоднішній день орати не можемо. Плуг не може взяти землю . Якщо потрібно буде пересівати, то це потрібно додаткових тисячу гривень витратити на гектар. Кожен множить на кількість гектарів та отримує свої збитки»\nИсточник: Украинский Бизнес Ресурс Просмотров: 471


ᐉ Hotel Londres ✈ Ціни на відпочинок в Hotel Londres ☛ Farvater\nОдин з кращих варіантів, обраних нами в місті Ешторіл. До пляжу можна дійти всього за 5 хвилин. Готель Londres Estoril / Cascais розташований всього в 400 метрах від пляжу Тамаріз і в 500 метрах від казино Estoril на курорті Ешторіл. До міста Кашкайш 15 хвилин ходьби. До послуг гостей відкритий басейн і ресторан. На всій території надається високошвидкісний безкоштовний Wi-Fi.\nУ всіх номерах і зонах загального користування, таких як ресторан, бар, лобі і зони басейну, недавно були проведені ремонтні роботи. Всі номери оснащені кондиціонером, телевізором з плоским екраном і супутниковими каналами, телефоном і міні-холодильником. У числі зручностей робочий стіл. Сучасна власна ванна кімната укомплектована безкоштовними туалетно-косметичними приладдям. У більшості номерів є балкон.\nУ ресторані готелю Sal & Pimenta з видом на басейн подають сніданок і вечерю. У барі гостям запропонують напої та закуски.\nНа території готелю Londres працює сувенірний магазин, 2 перукарні, газетний кіоск і пункт прокату автомобілів. У розпорядженні гостей кілька конференц-залів. Стійка реєстрації працює цілодобово. За запитом і за додаткову плату гості можуть пройти сеанс масажу. Також за окрему плату пропонуються послуги няні.\nДо залізничного вокзалу Ешторіла, від якого можна доїхати до Лісабона без пересадок за 30 хвилин, 5 хвилин ходьби.Расстояніе до історичного центру Лісабона з такими відомими районами як Шиаду, Байрру-Алту, Кайши-ду-Содре і Алфама, становить 26 км. Поїздка від аеропорту Londres Estoril / Cascais до міжнародного аеропорту Лісабона Портела імені Умберту Делгаду займає 32 хвилини.


Інтенсивність приватизації в країнах з перехідною економікою\nПо шляху приватизації різні країни з перехідною економікою пройшли неоднакові відрізки. Про це свідчить частка недержавного сектора, тобто приватних підприємств і підприємств із змішаною власністю, у виробництві ВВП,% (дані за 1996 р.\nУ всіх зазначених країнах після 1996 р. ця частка дещо підвищилася.\nТакий розкид показників пояснюється відмінностями соціально-економічних і політичних структур.\nПри цьому ті країни, які далі просунулися по шляху демократії, добилися і більшого прогресу в приватизації.\nІнформація, релевантна" Інтенсивність приватизації в країнах з перехідною економікою "\nінтенсивно, і скорочення виробництва і доходів у галузі, в якій цей фактор використовується менш інтенсивно Теорема Самуельсона-Джонса (в теорії міжнародної торгівлі) - згідно з нею розвиток міжнародної торгівлі призводить до зростання доходів власників факторів, специфічних для експортоорієнтованих галузей, і скорочення доходів власників факторів, специфічних для галузей,\nінтенсивністю відчуття і силою подразнення, діючої на який-небудь орган почуттів. Закон Вебера-Фехнера дійсний тільки при середніх интенсивностях роздратування і сильно спотворюється при порогових або занадто великих інтенсивностях роздратування.  закон народонаселення Мальтуса темпи зростання народонаселення значно перевищують темпи збільшення виробництва засобів існування (перше\nінтенсивний. Економічне зростання, обумовлений збільшенням кількості ресурсів, простим додаванням факторів, являє собою екстенсивний тип економічного зростання. Економічне зростання, пов'язаний з удосконаленням якості ресурсів, використанням досягнень науково-технічного прогресу, - це інтенсивний тип зростання. Відповідно двом типам економічного зростання виділяють дві групи\nприватизації держвласності, акціонування підприємств, структурної перебудови, істотно впливають на безробіття, тому що підсилюють процеси виштовхування працівників з даного виробництва та тяжіння в Інші виробництва, в інші місцевості, тобто\nприватизація і необхідна лібералізація ринків. Скоротити попит, на думку Фрідмена, можна і шляхом грошової реформи конфіскацією-онного плану та / або заморожуванням заощаджень для зниження тиску попиту на споживчому ринку. Скорочення сукупного споживчого попиту можливо і шляхом зменшення бюджетного дефіциту, насамперед за рахунок звільнення від надмірних соціальних програм,\nприватизації власності тощо Перевищення витрат над доходами веде до утворення бюджетного дефіциту. Бюджетний дефіцит за усталеними міжнародним стандартам не повинен перевищувати 5% ВВП. Покривається він внутрішніми і зовнішніми державними позиками у вигляді продажів державних цінних паперів, позик у позабюджетних фондів (фондів страхування по безробіттю, пенсійного фонду), а\nінтенсивно розвивається у сфері інформації, НДДКР, культури. Формується єдине науково-інформаційний простір. Основними суб'єктами світового господарства є: - держави з їх народно -господарськими комплексами; - транснаціональні корпорації; - міжнародні організації та інститути; - фірми всіх секторів господарства, що вийшли за національні кордони. Світове господарство\nінтенсивності в Росії і в більшості країн Східної Європи (в класичній формі - у Польщі). Відмінності між зазначеними варіантами полягають в термінах проведення системних перетворень та стабілізаційних заходів, ступенем охоплення ринковими механізмами народного господарства, обсязі регулюючих функцій держави та ін Вибір еволюційного або шокового шляху переходу до ринкової економіки залежить\nприватизації, особливо в сфері роздрібної торгівлі та громадського харчування; - розробка правових та організаційних основ для проведення великої приватизації в промисловості, будівництві та на транспорті; - забезпечення динамічного розвитку приватного сектора в усіх сферах народного господарства; - досягнення внутрішньої оборотності національної валюти у вільно конвертовані валюти по


› Натяжні стелі, ще вагаєтесь?\nНатяжні стелі - це універсальний будівельний матеріал, який, як кажуть, "і у вогні не горить, і в воді не тоне". І тому вони здобули собі прихильників як у нашій країні, так і за кордоном, як серед дизайнерів, так і серед звичайних простих людей.\nНатяжні стелі мають гарний, ефектний і респектабельний зовнішній вигляд, вони відрізняються великим достатком як фактур, так і квітів, забезпечують простір для всіляких варіантів оформлення приміщень. Полотно чудово підходить до будь-якого інтер'єру, практичне і надійне, міцне й легке, а також (що особливо важливо) високоекологічне.\nНасправді натяжні стелі - це те, що по праву вважається проривом в технології виготовлення. Адже вони дозволяють позбутися від тріщин, конденсації вологи, труднощів, пов'язаних з підтриманням у чистоті та охайності. Вони не окислюються, не згнивають, не піддаються шкідливим процесам окислення.\nМатеріал в змозі витримувати значну кількість води (не менше ста літрів на один метр квадратний). Після видалення води, полотно досить легко відновити. Тому власникам не варто боятися затоплень, які, на жаль, не так вже й рідко зустрічаються. Ця якість натяжних стель представляється особливо важливою, бо деякі сусіди так і намагаються в силу своєї недбалості і неуважності кого-небудь затопити.\nЩе одна ексклюзивна перевага - швидкий, якісний та разом з тим досить легкий монтаж, що здійснюється досвідченими фахівцями. Кому не знайомі проблеми, пов'язані з поклейкою або побілкою стель? Від подібних проблем ви "без проблем" позбудетеся, вибравши для своїх житлових приміщень саме цю технологію.\nСпеціальний матеріал, з якого виготовляється полотно, не вбирає воду і відкладення бруду. Тому вони особливо добрі для ванних кімнат і сучасних кухонь. Адже всім відомо, як багато проблем завдають, підвладні зволоженню і схильні до потемніння через пил та бруд шпалери. При експлуатації ви забудете, що таке тріщини, що часом мають місце. Подібні тріщини дуже псують зовнішній вигляд житлових приміщень (кімнат) в цілому.\nНа натяжних стелях не буває ніяких тріщин, оскільки - вони досить міцні, виготовлені з надійних матеріалів. Вони бувають білими, матовими, кольоровими і навіть художніми. Вони задовольнять будь-який, навіть самий примхливий смак. Вибравши цю технологію, ви зробите чудовий і дуже правильний вибір.


Луцька чиновниця їздить на роботу з Рівного | Волинське Агентство Розслідувань\nГоловна / Новини / Луцька чиновниця їздить на роботу з Рівного\nЛуцька чиновниця їздить на роботу з Рівного\n2 січня, 2016, 22:57•Новини•Коментарі (1)\nТетяна Кічата, яку на початку року Міністерство юстиції звільнило з посади начальника обласного управління реєстраційної служби, довго без роботи не була. Майже одразу після звільнення чиновниця, призначена на посаду, коли її чоловік Юрій Кічатий очолював Рівненську обласну раду, влаштувалася адміністратором у Рівненську філію державного підприємства “Інформаційний центр”.\nА на початку грудня — очолила регіональну філію подібного державного підприємства на Волині. Обидві установи підпорядковані Мін’юсту, – пише Рівне Вечірнє.\nДиректором Волинської філії ДП “Національні інформаційні системи” Тетяна Кічата почала працювати з 8 грудня. “Національні інформаційні системи” були утворені влітку цього року внаслідок ліквідації ДП “Інформаційний центр”. Підприємство спеціалізується на програмному забезпеченні єдиних та державних реєстрів, які підпорядковані Мін’юсту. Філії на місцях, окрім того, що утримують ці реєстри (як-от майнових прав, юридичних та фізичних осіб-підприємців), обслуговують приватних нотаріусів, РАЦСи та банки.\nОлександр Вашкевич, колишній директор Волинської філії “Інформаційний центр”:\n— Директором філії я був з 2008 року. Коли у липні перейшли на “Національні інформаційні системи”, тільки у двох областях керівників не перевели разом з іншими працівниками у новий штаб. Мені ще у квітні зателефонували знайомі з Києва і попередили, що на моє місце претендує інша особа. А у червні про це прямо заявили у Києві. Мене поставили виконувати обов’язки начальника, проте у вересні людина з внутрішньої безпеки відомства попросила написати заяву на звільнення. І додала: претензій до мене немає, можу вибрати будь-яку посаду завідувача сектора у відділенні. Але для цього потрібно було звільнити вже когось з призначених завсекторами.\nЯ вирішив просто піти з посади. Думав, що на місце претендує хтось місцевий, але кілька тижнів тому подзвонили з Рівного — незнайомець просив мене зустрітися з майбутнім керівником філії, щоб налагодити, так би мовити, зі мною зв’язок. Тоді я й дізнався, що на посаду готують Тетяну Кічату. Зустрічатися відмовився, заяву на звільнення написав — і вже наступного дня пані Кічата була призначена директором. Неприємно, що не знайшлося більш достойного кандидата.\n— Посаду мені запропонували з Києва. Не знаю, хто мене рекомендував. З Мін’юстом за посаду в Рівненському обласному управлінні юстиції я не судилася.\nТетяна Кічата\t1 коментар*Enter your name*2 characters minimum.Do not change these fields following


Подарунки Кучми, Ющенка та Януковича покажуть на виставці - новости Украины, Київ - LIGA.net\nПодарунки Кучми, Ющенка та Януковича покажуть на виставці\nУкраїнському дому в Києві виповнюється 20 років (фото: ukrdim.org.ua)\nЗ нагоди ювілею національного центру ділового та культурного співробітництва "Український дім" у Києві 20 квітня 2012 року пройдуть урочисті заходи та відкриття унікальної виставки.\nЯк повідомили ЛІГАБізнесІнформ в прес-службі Українського дому, виставка буде складатися з трьох частин: подарунки президентам України, колекція подарунків фонду музею В.І.Леніна і Українського дому, а також експозиція робіт сучасних українських майстрів живопису, скульпторів, добре відомих як в Україні , так і за кордоном.\nПершу частину виставки складе колекція з фондів "Подарунки президентам України", який був заснований другим президентом Леонідом Кучмою. До уваги відвідувачів буде представлено близько 500 експонатів, подарованих першому президентові України Леоніду Кравчуку, другому президенту Леоніду Кучмі, третьому президенту Віктору Ющенку й нинішньому голові держави Віктору Януковичу.\nУ числі експонатів будуть особисті подарунки від президентів інших держав і урядів зарубіжних країн, відомих політичних лідерів, а саме - старовинні речі, почесні нагороди, живопис, декоративна зброя й багато іншого.\nВ колекції подарунків фонду музею ім.Леніна та Українському дому зібрані унікальні речі, створені в єдиному екземплярі. Зокрема, це вироби з дорогоцінних металів, твори живопису, скульптури, народного декоративного мистецтва, архівні документи, графіка, філателія, філократія, фалеристика, гравюра - всього 150 експонатів.\nТакож будуть представлені раритетні подарунки колишньому генеральному секретарю СРСР Леоніду Брежнєву, офіційні документи епохи Леніна й Сталіна, які після 1953 року ніколи не виставлялися ні в Радянському Союзі, ні в союзних республіках.\nДля відвідувачів виставка буде відкрита з 21 квітня по 5 травня з 11:00 до 19:00. Вартість входу: 10-20 грн. (вул. Хрещатик, 2, Український дім).


Які негативні емоції корисні для нас? - Рідна країна\nКниги, семінари та блоги про те, як зробити життя щасливим, скоро можуть стати окремим жанром.\nТим не менше, достеменно невідомо, чи це насправді працює, пише The Huffington Post.\nЗа словами психолога Тодда Кардашана, перманентне почуття щастя може бути отруйним. Постійно знаходячись в ньому, можна на час забути про негативні емоції, які є також здоровими. І важливо, аби вони також брали участь у повному емоційному спектрі людського досвіду.\n«Наука дуже чітко каже, що коли ми намагаємося приховати лихо, ми почуваємося менш продуктивними та менш ефективними і, насамкінець, нам погано на емоційному рівні», — каже психолог.\nПсихолог також стверджує, що цілеспрямована гонитва за щастям є невід'ємною частиною сильного прагнення комфорту та бажання уникнути дискомфорту будь-якого роду, що в свою чергу, робить нас психологічно слабкими.\nТак в чому ж ліки?\nПерш за все, необхідно навчитися повністю використовувати і цінувати негативні емоції, як природний чи навіть корисний аспект нашого повсякденного життя. На думку психолога, ми також повинні культивувати «емоційну спритність», тобто вчитися розпізнавати і освоювати відповідні емоції (позитивні та негативні), аби задовольнятися будь-якою ситуацією.\nПочуття провини робить нас кращими людьми\nПровина мотивує нас бути більш соціально чутливими та дбайливими. Наприклад, дослідники виявили, що дорослі особистості, які можуть почуватися винними, менше схильні до вживання алкоголю за кермом, крадіжок, вживання наркотиків або нападу на інших людей.\nНевпевненість у собі підвищує продуктивність\nНевпевненість у собі виконує здорову функцію. Сумнів — це психологічний стан, який змушує нас підсумувати список навичок та працювати над вдосконаленням в тих галузях, де є слабкі місця.\nЗокрема, дослідник Карл Вітлі із Клівлендського університету стверджує, що сумніви можуть буди корисними, принаймні у випадку зі шкільними вчителями. Він вказує на те, що коли вчителі почуваються невпевненими, ці почуття стимулюють їх на співпрацю з іншими, сприяють особистісним роздумам, мотивують на персональний розвиток та готують людину до змін.\nТривога допомагає вирішувати проблеми\nУ зонах небезпеки, у ситуаціях, коли небезпека є можливим варіантом, але сигнали ще не зовсім зрозумілі, неспокій переважає над позитивом. В таких випадках, схвильовані люди швидко знаходять рішення і поділяють цю проблему з близькими чи друзями.\nВирішення проблеми групою є більш успішним ще й в тому випадку, коли в групі поєднуються особистості різної сили характеру і принаймні одна стривожена людина.\nБезладність робить нас креативнішими\nТворчість вже давно асоціюється з підсвідомим. Всі знають про такий момент, коли неочікувана ідея раптом вирішує проблему. Тож існує щось винахідливе у вільній та несфокусованій увазі. Виходить, що дослідження таки підтримує ідею творчості, яка непомітно підкрадається до нас.


"Емоційний крок": Зеленський жорстко поставив на місце Гончаренка після його скандального виступу. "Руку не потиснув і..." | Корупція Інфо\n“Емоційний крок”: Зеленський жорстко поставив на місце Гончаренка після його скандального виступу. “Руку не потиснув і…”\nПрезидент України Володимир Зеленський прийшов в зал парламенту, щоб поговорити з депутатом від фракції “Європейської солідарності” Олексієм Гончаренко. Останній буквально декілька хвилин перед цим з трибуни Ради виголосив істеричну промову і розкритикував Зеленського і його соратників.\nПро це народний депутат Вікторія Сюмар повідомляє на своїй сторінці в Facebook.\n“Володимир Зеленський прийшов в останній ряд до Олексія Гончаренка. Зі словами: ніколи не переходьте на особистості… Схоже, Президент гостро сприймає політичну критику“, – написала вона.\nВ той же час Сюмар нагадала, що Зеленський прийшов до влади шляхом “особистої і гострої сатири на кожного українського політика“.\nТакож про ситуацію повідомив депутат Володимир Ар’єв.\n“Зеленський щойно прийшов до сектору Європейської Солідарності особисто погрожувати Олексію Гончаренку: «Ніколи зі мною не переходьте на особистості». Питання – а то що?“, – написав депутат.\nСам же винуватець ситуаціїї Олексій Гончаренко прокоментував розмову з Зеленським у своєму телеграмі.\n“Зеленський підійшов і сказав: не переходьте зі мною на особистості.\nЯ до цього ставлюся філософськи. Сьогодні Володимир Олександрович став самим головним опозиціонером в країні. Всій владі зелених потрібно йти. Ось просто бути чесними з собою взяти і піти. На жаль, він забув про себе. Що він їх і привів.\nА особистості, Володимир Олександрович, вони як раз і стають політиками. Не персонажі серіалів, а тільки особистості. І якщо ви хочете залишитися в історії України – Президентом, то вам доведеться стати цією особистістю, а не продовжувати бути героєм серіалу. Притому, посереднього”, – написав Гончаренко.\nУ той же час телеграм-канал PavlovskyNEWS написали наступне:\n“Зеленський піднявся з президентського крісла і вибіг до сесійної зали, щоб поговорити з депутатом Гончаренком. Зеленський не потиснув руку Гончаренку і влаштував жорстку розмову”.\nА ось телеграм-канал “Клименко-Тайм” назвали вчинок президента емоційним і непродуманим.\n“Олексій Гончаренко свого домігся – після його виступів до нього підійшов Зеленський. Кажуть, попередженням: «Ніколи не переходьте зі мною на особистості». Руку тиснути не став.\nНе варто було, Володимир Олександрович, опускатися до його рівня. Емоційний крок. Для вас, взагалі-то, нейтральний. А Льоші тепер подвійну премію видадуть. І корону, можливо”.\n“Щеплення не мають відношення до смерті піврічної дівчинки”: Оприлюднені нові деталі трагедії в Тернополі\nЗа минулу добу на сході України загинуло двоє українських військових\nЗаблокували трибуну! У Раді справжній балаган. Тимошенко шокувала Разумкова, робить бучу.\n“Ми вдвох чотири години…”: Клімкін прогулявся по Чернівцям зі своєю дружиною\nСБУ затримала колишнього міліціонера, який на замовлення бив підприємців\nЗа день бойовики 9 раз обстріляли позиції українських військових


Медсестри сміялися над ветераном війни, який помирав. Але відеозапис побачили » Львівські новини від "МБ"\n19 лис 10:35Новини світу / Ситуації\nСкандал в реабілітаційному центрі. Медсестри сміялися над ветераном, який помирав, замість того, щоб допомагати йому. Тим не менш, вони ще три роки працювали в цьому закладі. Лише тоді, коли суд вирішив оприлюднити запис прихованої камери, жінки були звільнені, розповідає Gazeta.pl.\nСитуація відбулася в лютому 2014 року в Центрі здоров'я та реабілітації Північно-східної Атланти. 89-літній ветеран Другої світової війни Джеймс Демпсі почав задихатися. "Я не можу дихати ... допоможіть", - почав кричати близько 4 ранку. Співробітники центру ігнорували його крики. Медсестра прийшла в кімнату лише через 7 хвилин і тільки поправила ліжко.\nДемпсі волав про допомогу щонайменше шість разів. Вдруге медсестра прийшла в кімнату лише через півтори години. Цього разу вони намагалися запустити кисневий апарат, але з цим виникли труднощі і вони почали сміятися. Одна з медсестер-відповідачів, Ванда Наклс, заявила, що вона піддалася паніці. Під час судового розгляду виявилося, що вона брехала.\nДжеймс Демпсі о 5:28 втратив свідомість і зрештою помер. Медсестра викликала швидку допомогу лише через годину. Сім'ї було повідомлено, що смерть була викликана природними причинами. Однак медсестри не знали, що син ветерана розмістив в кімнаті приховану камеру, яка записувала їхню поведінку біля вмираючого пацієнта.\nСім'я подала в суд ще у 2014 році. Під час процесу медсестри не визнавали себе винними. Коли прокурор показав їм відео з прихованої камери, яке засвідчило їх халатність, Ванда Наклс назвала це "щирою помилкою".\nФільм не міг бути використаний як доказ, оскільки запис когось без його відома є незаконним. Лише наприкінці серпня цього року суд дав дозвіл опублікувати запис. У вересні цього року журналісти місцевого телебачення WXIA-TV надіслали посилання на фільм у Центр здоров"я і реабілітації, де працюють медсестри. Жінки втратили свої ліцензії і адміністрація їх звільнила.\nНардепа Антона Кіссе змусили перейти на українську мову за трибуною парламенту (ВІДЕО)У Карпатах відновили обсерваторію, де у довоєнні роки досліджували Марс та Чумацький ШляхБагатодітний ветеран АТО розпочав власний полуничний бізнес на ЛьвівщиніВибухотехніки виявили 15 авіабомб часів Другої світової війни у БрюховичахУ Львові відкриють найбільшу в Західній Україні концерт-арену


Pink Note. Романтичний блокнот з рожевими сторінками- 200 грн - придбати в Україні за низькою ціною, відгуки на книгу - Balka Book\nPink Note. Романтичний блокнот з рожевими сторінками\nРомантичний блокнот з ніжно-рожевими сторінками! Пишіть та малюйте, діліться своїми мріями і настроєм, наш блокнот напевно надихне вас! Подивіться на світ в рожевому кольорі!\nПодаруйте собі цей стильний блокнот для записів, малюнків та колажів. Дивуйте і експериментуйте!


Найдорожчий автомобіль на eBay – шістдесятирічний Porsche - Auto24\nНайдорожчий автомобіль на eBay – шістдесятирічний Porsche\n3 березня 2020 , 15:40\nPorsche 356 B Carrera 2 GS Cabriolet / eBay\nНе суперкар Carrera GT і навіть не його сучасний гібридний спадкоємець Porsche 918 Spyder Weissach.\nPorsche 356 B Carrera 2 GS Cabriolet 1963 року випуску – не лише одна з найкращих класичних моделей Porsche у світі, а й найдорожчий Porsche у продажу на eBay.\nІсторія Porsche 356 довга і славна, традиційно тісно пов’язана з гонками. Між 1960 і 1963 роками було виготовлено 67 примірників кабріолета 356 B Carrera 2 GS, а цей автомобіль – один з 22, побудованих в 1963 році, і один з двох, з червоним кузовом. Цифра 2 в назві моделі відповідає оновленому мотору – дволітровому, замість 1,5-літрового у машин, випущених раніше 1961 року.\nАвтомобіль має детально задокументовану історію власників, рідний мотор та коробку передач. Відреставровані, звісно. Решта компонентів була замінена ориганільними запчастинами або також відреставрована.\nФото: Porsche 356 B Carrera 2 GS Cabriolet / eBay\nЗгідно з документами, реставрація проводилась фірмою Leverkusen у Німеччині в 2017 році. На одометрі Porsche 356 B Carrera 2 значиться пробіг у 104 513 км. Автомобіль виставлений на продаж фірмою Daniel Schmitt & Co Classic Car Gallery з міста Сейнт Енн у штаті Міссурі. Родстер можна купити за $1 499 900 або поборотись за нього на торгах, перебивши актуальну ставку у $1 380 770.


Магазин, який подобається усім… | ВолиньPost\nЧи не щомісяця в Західній Україні з’являються нові магазини «АТБ». Приміром, у червні в Луцьку на вулиці Конякіна відкрив свої двері дискаунтер, що отримав у цій мережі внутрішній номер 1085. А в цілому станом на кінець першого півріччя компанія налічувала 880 діючих магазинів у 224 населених пунктах країни. Не дивно, що так багато наших співвітчизників стали постійними покупцями в «АТБ». Щодня тут отоварюються близько трьох мільйонів українців.\n«Безумовно, грамотна цінова політика й упевненість у високій якості товарів є основними причинами вибору «АТБ» мільйонами українців у різних регіонах нашої країни: на заході і на півдні, у центрі та на сході. Але для того щоб забезпечити доступні ціни і гарантовано високу якість, потрібна наполеглива щоденна праця багатотисячного колективу», – каже Оксана Молодцевата, директор служби управління регіонами ТОВ «АТБ-маркет». За її словами, кількість співробітників торговельної мережі давно перевищила тридцять тисяч осіб. Тільки за минулий рік компанія створила 7 тис. нових робочих місць.\n«Наш бізнес повністю відкритий і прозорий. Ми своєчасно та в повному обсязі виконуємо усі свої зобов'язання перед державою і щорічно нарощуємо показники відрахувань до бюджетів різних рівнів», – підкреслює Наталія Шаповалова, заступник генерального директора ТОВ «АТБ-маркет».\nВона акцентує увагу на тому, що в кожному регіоні присутності мережі позитивний вплив на локальну економіку здійснюється не лише за рахунок сплати усіх податків і створення нових робочих місць, але й за рахунок підтримки місцевих виробників. «Ми дотримуємося політики максимального збереження регіональних культурних і кулінарних традицій, тому намагаємося в кожній області представити в магазинах товари місцевих виробників», – говорить Наталія Шаповалова.\nТЕКСТ - Антон МІХНО\nТеги: АТБ, супермаркет, мережа, реклама, Наталія Шаповалова, Оксана Молодцевата\n18 травень, 2017, 09:30