ОЛЕКСЮК В.Р - Лекции - Основи патопсихології - 1.doc\nЛекции - Основи патопсихології - файл 1.doc\n1.doc 105kb. 16.11.2011 04:20 скачать\nОснови металознавства [ лекция ]\nЛекційний курс «Основи патопсихології»\nЛекція 1. Патопсихологія як наука. Зміст, завдання, методи патопсихології.\nЛекція 10. Адиктивна поведінка підлітків\nПатопсихологія як психологічна дисципліна вивчає закономірності розладів і відхилень психічної діяльності і якостей особистості людини.\n1) визначає причини аномальної поведінки;\n2) виявляє приховані ознаки порушень вищих психічних функцій;\n3) орієнтована на раннє виявлення симптомів психічного недорозвитку;\n4) патопсихологічне обстеження спрямоване на корекцію, реабілітацію хворого;\n5) патопсихологічне обстеження часто проводиться при різного роду експертизах (судовій, навчальній, трудовій, військовій), що визначає певний підбір діагностичних методик.\nПринципи патопсихологічного обстеження:\n1) якісний (а не лише кількісний) аналіз форм розпаду психіки, розкриття механізмів порушень психічної діяльності і можливостей їх відновлення;\n2) патопсихологічне обстеження повинно актуалізувати не лише розумові операції хворого, але і його особистісне відношення до експерименту;\n3) патопсихологічна процедура повинна дати можливість виявити структуру не лише змінних, але і збережених форм психічної діяльності;\n4) патопсихологічний експеримент повинен передбачати використання різноманітних, нескладних діагностичних методик з метою виявлення агравації (приховування ознак захворювання) і симуляції (“виставляння” уявлюваних ознак хвороби).\n^ Патопсихологічний експеримент – створення штучних умов для виявлення патології психічної діяльності людини. Результати спостереження за хворим перевіряються експериментальним дослідженням. Заключення патопсихолога у клініці – це його відповідь на запит, який зробив лікар хворого. Саме психіатр, співставляючи клінічну картину психічного захворювання і інформацію від патопсихолога про психічну структуру дефекту, остаточно виставляє діагноз хворому.\nСимптом – статистично значиме відхилення показника життєдіяльності організму від норми або виникнення нового, не властивого здоровому організму, явища.\nСиндром – патогенетична зумовлена сукупність симптомів, ознак психічного розладу, які внутрішньо взаємопов’язані між собою.\nКовальов В.В. виділяє такі патопсихологічні синдроми дитячого віку:\n^ Лекція 2-3. Завдання, види роботи патопсихолога в клініці. Патопсихологічне обстеження порушень психіки дітей та підлітків\n^ Лекція 5. Класифікація аномалій психічного розвитку дитини\n^ Патогенез неврозу у дітей\n^ Лекція 6. Причини виникнення неврозів у дітей\n^ Лекція 7. Види неврозів та неврозоподібних розладів у дітей\n^ Л. Каннер:\n^ Лекція 8. Поведінкові реакції як головні прояви підліткової психіки\n^ Реакція емансипації – проявляється у прагненні звільнитися з-під опіки рідних, вчителів, наставників тощо. Пов’язана із боротьбою за самостійність, самоствердження. Реакція “нормальної” емансипації виникає у психотравмуючій ситуації, конкретно спрямована проти когось, відносно короткочасна.\n^ Лекція 9. Основні форми та прояви порушень поведінки у підлітків\nСексуальні девіації підліткового віку:\n1) гіперфемінна поведінка хлопців і гіпермаскулінна поведінка дівчат;\n2) транзиторний фетишизм;\n3) транзиторний ексгібіціонізм;\n4) транзиторний вуаєризм;\n5) транзиторна зоофілія;\n6) транзиторний гомосексуалізм;\n7) фротаж тощо.\n^ Лекція 10. Адиктивна поведінка підлітків\nАдиктивна поведінка – поведінка людини, обмеженої хімічною залежністю від психотропних речовин, які змінюють психіку.\nАлкоголізм – хвороба, яка виникає врезультаті надмірного вживання алкоголю, проявляється патологічною залежністю від нього, супроводжується психічними, неврологічними, соматичними розладами.\nПияцтво – це антисуспільна форма поведінки, грунт, на якому розвивається алкоголізм. Найбільш широко воно поширене серед неповнолітніх правопорушників при соціально-педагогічній занедбаності і тоді вже в юнацькому віці може сформуватися алкоголізм. Як правило, підліткам притаманна групова психічна залежність від алкоголю, коли бажання випити виникає у певній компанії, індивідуальна трапляється рідко, оскільки є ранньою ознакою алкоголізму.\nДо біологічних факторів формування алкоголізму слід віднести народження дитини в сім’ї алкоголіків. Така дитина народжується ослабленою, через недогляд в неї може бути велика кількість черепно-мозкових травм. Залежність від алкоголю формується дуже швидко, швидко втрачають контроль за дозою випитого, дуже агресивні в стані сп’яніння.\nВ зарубіжній літературі виділяють такі типи особистості, які психологічно схильні до алкоголізму:\n1) вважають себе бездоганними, поза критикою, перейняли від батьків думку про себе як зверхцінну особу;\n2) агресивні, асоціальні, збудливі, жорстокі;\n3) непристосовані, безпомічні, результат виховання зверхтурботливих батьків.\nСоціальними факторами формування алкоголізму є, наприклад, житейські традиції народу, низький рівень освіти, звичаї найближчого оточення, відсутність профілактичних заходів у сім’ї, школі тощо.\nСтадії залежності від речовин, які змінюють психіку людини:\n1) паління тютюну;\n3) паління препаратів індійської коноплі (гашиш, маріхуана);\n4) вживання власне наркотичних препаратів, заборонених для немедичних цілей.\nЗав’ялов О.К. виділяє такі мотиви вживання наркотиків у підлітків:\n- субмісивні (підкорення тиску групи);\n- гедоністичні (пережити ейфорію);\n- атарактичні (нейтралізувати негативні емоційні переживання);\n- гіперактивація поведінки;\n- прагнення позбавитися прояву абстиненції;\n- самопошкодження (передозування).\nФорми вживання наркотиків у підлітків.\n1. Первинний пошуковий полінаркотизм.\n2. Первинний мононаркотизм.\n3. Перша стадія наркоманії (формується психічна залежність від наркотику).\n4. Друга стадія наркоманії (у підлітків зустрічається рідко, формується фізична залежність від наркотику).


Судді Конституційного суду заблокували роботу – вимагають повернути Тупицького\n16:54 / 10 червня 2021\nШестеро суддів Конституційного суду вимагають забезпечити участь відстороненого Олександра Тупицького у засіданнях. І таким чином заблокували роботу інституції. Про це повідомила представниця Верховної Ради в КСУ Ольга Совгиря у своєму телеграм-каналі.\nНародна депутатка зазначила, що КСУ 8 і 10 червня мав розглянути низку резонансних питань:\nпенсійне забезпечення державних службовців;\nфункціонування української мови, як державної.\nЗа інформацією агентства "Інтерфакс-Україна" з власних джерел, судді, які висунули вимогу в ультимативній формі є: Віктор Городовенко, Ірина Завгородня, Віктор Кривенко, Олександр Литвинов, Сергій Сас і Петро Філюк. В пресслужбі КСУ повідомили, що секретаріат суду не має такої інформації, оскільки це могло відбутися на закритому засіданні, тому ні підтвердити, ні спростувати інформацію наразі неможливо.\nНагадаємо, Олександра Тупицького звинувачують у злочинах проти правосуддя.


На День Незалежності Офіс президента привезе "бюджетників" з регіонів до Києва за державний рахунок - портал новин LB.ua\nГоловна — Політика — 17 серпня 2019, 18:22\nВ ОП стверджують, що їх участь у заходах є добровільною.\nОфіс президента розіслав у обласні державні адміністрації листи з проханням надіслати до Києва 24 серпня представників на святкування Дня Незалежності.\nКопію листа опублікувало Еспресо.TV. У ньому, зокрема, зазначено, що поїздка людей з регіонів буде фінансуватися з міських і обласних бюджетів.\nТак, ОП вимагає "забезпечити в установленому порядку фінансування видатків на організацію та участь представників областей та міста Києва в заході". В іншому пункті рекомендується вибирати працівників медичної сфери чи освіти і представників громадськості.\nТакож з документа випливає, що людей з регіонів звезуть до столиці ще 22-23 серпня на генеральну репетицію. Таким чином, держава оплатить їхнє перебування в Києві протягом трьох днів, з 22 по 24 серпня.\nПісля того, як ця інформація була оприлюднена в ЗМІ, в Офісі президента роз'яснили, що участь працівників бюджетної сфери в заходах з нагоди 28-ї річниці Незалежності України є добровільною. А інформація про те, що Офіс президента нібито примусово збирає вчителів, лікарів і представників громадськості на генеральну репетицію святкування, не відповідає дійсності.\n"Відповідне розпорядження Офісу президента щодо формування делегацій в регіонах має на меті надати допомогу тим, хто хоче приєднатися до урочистостей. Наголошуємо, що мовиться не про глядачів, а саме про учасників заходів, які представлятимуть усі регіони країни. Значну частину запрошених буде відзначено нагородами. Водночас місцеві органи влади повинні зібрати інформацію про склад делегацій для того, щоб учасники не відчували проблем з тим, як дістатися до Києва", - пояснили в ОП.\nТам нагадали, що 2019 року в Україні дають початок новій традиції святкування Дня Незалежності: "у святкових заходах візьмуть участь не тільки захисники України, а й представники інших професій, які є гордістю нашої нації і створюють її майбутнє".\nЯк повідомлялося, на День Незалежності в Києві Марш захисників України пройде окремо від державних заходів.\nТемы: День незалежності, бюджетники, Офіс президента\n18 серпня, 18:51


За минулу добу коронавірус в Україні виявили у 807 осіб, зафіксовано 23 летальних випадки, 926 пацієнтів одужали.\nПро це свідчать дані Центру громадського здоров’я МОЗ України станом на ранок середи, 8 липня.\nЗагалом за весь час пандемії в Україні захворіло 50 414 осіб, з них 23 119 видужали, летальних випадків — 1306.\nІвано-Франківська область — 2798 випадків;\nНагадаємо, у світі більше 11 млн хворих на коронавірус.\nРаніше Всесвітня організація охорони здоров'я підтвердила наявність доказів поширення коронавірусу повітрям, після відповідної заяви групи вчених.\n«Слово і діло» також пропонує подивитися, скільки грошей просить Міністерство соціальної політики з «коронавірусного фонду» та які можуть бути наслідки, якщо гроші не виділять.


Нещодавно Верховний суд погодився з доводами обвинувачення і залишив без змін вирок колишньому лікарю-анестезіологу Сновської лікарні 51-річному Миколі Мохнюку. Йому присудили два роки за гратами.\nТа тюрма Мохнюку не страшна, бо він вже з неї вийшов (!). Просидів менше 11 місяців у Менській виправній колонії (у Макошино). Торік 19 листопада звільнився умовно-достроково.\n25 липня 2016 року 26-річна Анастасія Горбатенко (у дівоцтві Алешкевич) померла у Сновській райлікарні. Сама вона з Семенівки. Та народжувати первістка у місцевій райлікарні побоялась.\nЗа 12 годин з того часу, як Настя поступила до лікарні, вона так і не розродилася. Медики вирішили робити кесарів розтин. В операційну жінка пішла сама, усміхалася. За кілька годин лікар Федір Леонов вийшов і сказав матері Насті: «Ну, мамаша, поймите, ребенка спасли, а ваша дочка не вышла из наркоза». Хлопчик народився вагою 4 кілограми 480 грамів. Був у тяжкому стані, його реанімобілем відвезли до Чернігівської обласної дитячої лікарні. Хлоп’я назвали Артемком (ім’я йому ще за життя вибрала Настя) і похрестили в реанімації. Дитина була у комі. Через 46 днів малюк помер від набряку мозку. З’ясувалося, анестезіолог під час введення Насті наркозу тричі неправильно вставив дихальну трубку. Завоздушило і шлунок, і кишківник. До речі, лікар Федір Леонов помер років зо два потому.\nМохнюка звинуватили у неналежному виконанні професійних обов’язків, проте, вини він не визнав і не вибачився ні перед батьками загиблої, ні перед чоловіком-вдівцем. На судах прокурор просив для лікаря три роки. Суд дав два та заборонив займатися лікарською діяльністю в установах, підприємствах, організаціях, незалежно від форми власності строком на два роки. Та анестезіологу і таке рішення видалося несправедливим. Він став оскаржувати його.\nЩе присудили стягнути зі Сновської центральної районної лікарні на користь потерпілих батьків та чоловіка покійної моральну шкоду в розмірі 300 тисяч гривень кожному. Та матеріальну — 14943 гривні кожному. І якщо лікарня виплатить, то потім зможе стягнути всю суму з колишнього працівника, це, мабуть, і стане для нього справжнім покаранням.\nПід час судів мати покійної, Олена Алешкевич, просила Мохнюка: «Скажіть все чесно. Кажуть, аби ви не були на підпитку, тоді цього горя не сталося б». Він все заперечував. Тоді жінка побажала Мохнюку, щоб Настя постійно йому снилася. «Вона і так щодня стоїть перед моїми очима», — відказав медик.\nДо роботи анестезіологом він ще не повернувся. У райлікарні Сновська працює інша людина. Пологи не приймають.


Бібліотека на службі громади - 22 Липня 2016 - Шепетівська ЦРБ\nГоловна » 2016 » Липень » 22 » Бібліотека на службі громади\n21 липня 2016 року в Шепетівській районній бібліотеці відбувся ярмарок інноваційних бібліотечних ідей в рамках обласного конкурсу «Бібліотека на службі громади», за підтримки ГО »Інститут солідарності громад», народного депутата України Романа Мацоли, волонтера Наталії Хоришко та її друзів.\nВзяли участь 29 сільських бібліотек. Ми дуже гарно попрацювали на протязі кількох місяців, і результат порадував всіх.\nЯрмарок – це продаж , ми безкоштовно продавали свої ідеї та напрацювання, нові креативні форми роботи.\nВсе розпочалося з урочистого відкриття , де виступали директор Шепетівської ЦБС Людмила Везюк, представник народного депутата України Романа Мацоли Ірина Топчій, керуючий справами Микола Капелюх.\nЯрмарок відбувався на передодні Дня Незалежності , тому патріотичні заходи представлені.\nБібліотеки презентували свої найяскравіші та найефектніші творчі знахідки :\n-Бібліопікнік – Рилівка, Поляни, Пашуки.\n-Шевченківські читання – Чотирбоки.\n-Літературні ігри для дітей – Пліщин .\n-Інноваційний віночок – Лотівка.\n-Книжковий фуршет – Плесна.\n-Бібліотечний бульвар – В. Шкарівка\n-Літні читання у стилі «SMART» та перегляд фільму – Судилківка дитяча бібліотека.\n-Бібліо- мікс – Городище.\n-Бібліотечна веселка – Вербівці.\n-Мозаїка творчих ідей – Хутір.\n-Бібліоавтобус «Книгарня на колесах» - В. Медведівка.\n-Виставка – інсталяція «Життя спіймане у кадрі» - Корчик.\n- Районна бібліотека також представила свою виставку-експозиція «Бібліопрання – очистимо мозок професіоналізмом та креативністю», фотосушка «Наші інноваційні послуги та інформаційні пункти», а ще фото – виставка «Подільський бібліотечний кошик».\nВсі були креативні, активні, важко було обирати найкращих ,бібліотекарі самі обрали найкращих виставляючи бали кожній бібліотеці.\nГрицівська селищна бібліотека – у номінації «Кращий проект для розвитку громади». Зав. бібліотекою Валентина Грабарчук наголосила, що проектна діяльність є одним із важливих напрямків роботи Грицівської селищної бібліотеки. Валентина Михайлівна поділилася своїм досвідом та досягненнями , і презентувала останній проект «Грицівська бібліотека - затишний інформаційний центр».\nМихайлюцька сільська бібліотека – у номінації «Краща інноваційна послуга». Зав. бібліотекою Леся Кривіцька ознайомила присутніх з послугами які надає бібліотека та зупинилася на новій «Безкоштовна правова допомога», та презентувала свою співпрацю з Шепетівським місцевим центром надання безоплатної вторинної допомоги.\nТравлинська сільська бібліотека - у номінації « Кращий соціокультурний захід , що сприяє об’єднанню громад». Бібліотекар Наталія Ковальчук представила виставку - інсталяцію « Бібліокомфорт», та презентувала захід бібліотечна альтанка «Хто знає, той вгадає».\nПредставник народного депутата України Романа Мацоли , Ірина Топчій привітала всіх учасників зі святом, а переможців відзначила цінними подарунками, а наші друзі волонтери подарували кожному учаснику сучасну українську книгу.\nКеруючий справами Микола Капелюх подякував всім за гарну та плідну працю.\nНа святі були присутні : заступник начальника управління освіти , молоді та спорту Олена Волошина, головний спеціаліст відділу культури Валентина Галімська, сільські голови , керівник літературно- мистецької студії «Доля» Віра Кухарук, начальник міського відділу культури Світлана Джус, а ще багато наших друзів.\nДень наповнений обміном досвіду , творчим спілкуванням бібліотекарів , майстер-класами та презентаціями , дарував нові ідеї, знайомив з цікавими проектами. Переможці візьмуть участь у обласному Ярмарку соціальних ініціатив « Впровадження кращих інновацій у роботі бібліотеки».


Соціологічні проблеми освіти. Соціологія сучасної науки\nГлавная \_ База готовых работ \_ Готовые работы по гуманитарным дисциплинам \_ Социология \_ 4405. Лекція №13, Соціологічні проблеми освіти. Соціологія сучасної науки\nЛекція №13, Соціологічні проблеми освіти. Соціологія сучасної науки\nКод роботи: 4405\nТема: №13, Соціологічні проблеми освіти. Соціологія сучасної науки\n1. Система освіти в Україні\n2. Завдання соціології освіти\n4. Основні ступені і форми освіти\n5. Соціологія особистості студента\n6. Стан сучасної науки\n7. Етапи розвитку науки\n8. Основні проблеми соціології науки\n9. Взаємодія науки, техніки і виробництва\n10. Наука і наукова діяльність\nСоціологія освіти - розділ соціологічної науки, що вивчає закономірності функціонування утворення як соціального інституту (функції в суспільстві, взаємозв'язок з іншими інститутами, соціальну політику в галузі освіти, ціннісні орієнтації фахівців, освітні системи і структури, ставлення до освіти різних соціально-демографічних груп, питання управління і кадрового забезпечення освітніх установ тощо).\nОснови соціології освіти були закладені Е. Дюркгеймом, М. Вебером, які досліджували соціальні функції освіти, її зв'язок з економічними, політичними процесами. Пізніше Т. Парсонс запропонував вивчення освіти як інституту соціалізації, а навчальних закладів - як соціальних систем.\nНормальне функціонування будь-якого сучасного суспільства неможливе без повноцінної системи освіти. Освіта давно вже стала одним з першорядних факторів економічного розвитку, важливим інструментом політики будь-якої держави.\nІнститут освіти відносно самостійний і, водночас, робить сильний, якщо не вирішальний вплив на розвиток суспільства. Освіта виходить на перше місце за числом зайнятих викладачів і учнів, студентів, у порівнянні з народним господарством. XX і початок XXI ст. називають століттями освіти. Вона інтегрує навколо себе інші суспільні системи (економіку, науку, культуру, екологію), визначаючи не тільки перспективи розвитку суспільства, але й діяльність кожної окремої людини. У цивілізованому суспільстві, якщо виключити крайнощі протекціонізму, доля людини, її біографія і кар'єра залежать від двох основних факторів -здоров'я і якості отриманої освіти.\nЧітко проглядається одна найцікавіша закономірність: чим більш розвинута країна, тим більше критики на адресу її системи освіти. Нині про необхідність реформування освіти мова йде у всіх розвинутих країнах. Проблеми національної освіти стають пріоритетними в програмах багатьох політичних лідерів. Приміром, Дж. Кеннеді, Д. Буш увійшли в американську історію як президенти, що багато зробили для національної системи освіти. Деякі кроки в цьому напрямі здійснюються й в Україні. Зокрема вступ до так званої «Болонської системи».\nОсвіта як система - це унікальний соціальний інститут, покликаний розвивати і множити людський капітал, формуючи ідеї, соціально-значущі ідеали, світоглядні позиції, надії, що конструюють як майбутнє суспільство в цілому, так і долю окремих людей. Освіта - це система проектування майбутнього. У цьому зв'язку постає запитання: якого майбутнього?\nВідповідь може мати два крайніх варіанти:\n1 варіант - образ майбутнього суспільства жорстко оцінюється і задається його сьогоднішніми ідеологами. Система освіти вданому випадку є інститутом з формування членів цього майбутнього суспільства.\n2 варіант - майбутнє суспільство конструюється соціальною практикою самодіяльного і вільного народу. Система освіти тут має варіативний характер, з'являється як система варіативного навчання, що розвиває освіту для життя в невизначеному суспільстві, у я кому треба відповідати і за себе, і за країну. Завдання суспільства зводиться до того, щоб наступні покоління були більш освіченими, ніж попередні.\nУстановка на пріоритет варіативної школи, що розвивається, природна для відкритого суспільства, для суспільства, що знаходиться в умовах трансформації і прагне до відкритості. Це вимагає політичної волі і твердої програми дій. Системоутворюючою основою таких дій є модернізація освіти з урахуванням стратегії реформ.\n1. Современная западная социология. Словарь. М., 1990.\n3. Социология науки: Энциклопедический социологический словарь. М., 1995. С. 330-332.\n4. Керимов Д. А., Кейзеров Н. М. Интеллектуальная собственность. М., 1993.\n5. Волков Г. Н. Социология науки. М., 1968;\n6. Кугелъ С. А. Профессиональная мобильность в науке. М., 1983;\n7. Ценностные аспекты развития науки. М., 1990.\n8. Соціологія: Підручник / За заг. ред. проф. В. П. Андрющенка, проф. М. І. Горлача. - Харків - Київ, 1998.\n9. Соціологія: короткий енциклопедичний словник / Уклад. В. І. Волович та ін. - К.: Укр. центр духовн. культури, 1998.\n10. Якуба О. О. Соціологія. Навч. посібник для студ. - Харків: Константа,\n11. Астахова В. И. Трансформация социальных функций высшего образования в современных условиях. X., 1999.\n12. Герасина Л. М. Современна» школа в условиях реформации образования. X., 1993.\n13. Глоссарий современного образования: Слов.-справ. / под общ. ред. В. И. Астаховой, А. Л. Сидоренко. X., 1998.\n14. Лукашевич Н. П., Солодков В. Т. Социология образования К. 1997.\n15. Кумбс Ф. Г. Кризис образования в современном мире: Системный анализ. М., 1970.\n16. Нечаев В. А. Социология образования. М., 1992.\n17. Нечаев В. Я. Новые подходы в социологии образования // Социологические исследования, 1999. №11\n18. Филиппов Ф. Р. Социология образования. М. 1980.\n19. Философия образования для XXI века. М., 1992.\n20. Частная высшая школа в объективе времени: украинский вариант: Монография / Под ред. В. Н. Астаховой. X., 2000.\n21. Шеремет И. И. Образование как социальный институт. Лекция. Харьков, 1996.\n22. Шереги Ф. Е., Харчева В. Г. Сериков В. В. Социология образования: прикладной аспект. М., 1997.\n23. Астахова В. І. Вища школа України. X., 1991.\n24. Гавриленко І. М., Скідін О. Л. Соціологія освіти. Запоріжжя, 1998.\n25. Герасина Л. М. Современная школа в условиях реформации образования. X., 1993.\n26. Герасіна Л. М. Оновлення сучасної вищої школи в контексті глобальних проблем освіти. X., 1994.\n27. Лігоцький А. О. Теоретичні основи проектування сучасних освітніх систем. К. 1997.\n28. Соціологія освіти // Соціологія: терміни, поняття, персоналії. Навч. словник-довідник. За заг. ред. В. М. Пічі, К., Львів, 2002.\n29. Сучасні системи вищої освіти: порівняння для України / За заг. ред. В. Зубка, К., 1997.\n30. Якуба О. О. Освіта як соціальний інститут // Соціологія: навч. посібник. X., 1996.\nДо кінця 50-х рр. XX ст. наша країна володіла однією з кращих у світі системою середньої, професійної і вищої освіти. Вона займала друге місце у світі за чисельністю студентів на 10000 чоловік населення.\nЗавдяки створеному інтелектуальному потенціалу в Україні досягнутий високий рівень фундаментальної науки.\nМожна навести такі цифри: до початку Другої світової війни рівень освіти населення України дорівнював чотирьом рокам навчання; на початку 60-х рр. XX ст. - семи рокам навчання; нині - дванадцяти рокам.\nУ США, Канаді, Японії в середньому на дорослого припадає вже 13-14 років навчання; більше половини випускників дванадцятирічної середньої школи продовжують навчатися в університетах.\nКриза в нашій системі освіти почалася з кінця 60-х рр. XX ст. Радянські керівники спочивали на лаврах після запуску першого штучного супутника Землі, у той час коли увесь світ звернув увагу на радянський досвід розвитку освіти. До речі, саме тоді конгрес СШ А прийняв Закон «Про освіту з метою національної оборони». З ініціативи президента Дж. Кеннеді в країні вдвічі збільшилося число університетів. Наприкінці 80-х рр. XX ст. США витрачали на розвиток освіти 6,7 відсотка свого валового національного продукту, Японія - 5,7 відсотка.\nЧастка витрат на освіту у відсотках до витрат державного бюджету СРСР установилася до кінця 20-х рр. XX ст. нарівні 12,5 відсотка, у період 1965-1980 рр. збільшилася до 15-17 відсотків. Після 1980 р. ці витрати складали 12 відсотків, потім відбувся різкий спад: у 1991 р. -до 5,8 відсотка, у 1993р.- 4,4 відсотки.\nБули допущені серйозні прорахунки в стратегії освіти. У 60-80 рр. XX ст. у нашій країні різко збільшилася підготовка робітників у профтехучилищах - у 2,5 рази, а ріст фахівців з вищою освітою тільки - у 1,3 рази. Однак весь світовий досвід свідчить: найбільший внесок у приріст продуктивності праці, темпів економічного розвитку вносять фахівці, що отримали вищу освіту.\nПри всій очевидності реформування освіти до нього треба підходити дуже обережно. Результати освітньої політики, впровадження інновацій часто позначаються тільки через 10-15 років. Цим і користуються деякі реформатори і «новатори» від освіти, відмінно розуміючи, що їм навряд чи доведеться відповідати за непродумані експерименти.\nСистема освіти повинна обережно включати у свої програми новації, нові форми організації. Відомо, що будь-яка велика наукова ідея у своїй еволюції проходить три етапи. Спочатку: «цього не може бути», потім: «у цьому щось є» і, нарешті, третій етап: «як цього можна було не розуміти і не приймати?». Масова освіта повинна орієнтуватися в основному на нього.\nЦе ж стосується й організаційних форм, нових типів навчальних закладів. Наприкінці 50-х рр. XX ст. було прийняте рішення про те, що першокурсники вузів повинні були вдень працювати, а вечорами - учитися. На щастя, це починання проіснувало всього один навчальний рік. До такого роду невдалих і непродуманих експериментів можна віднести і рішення уряду про військову службу студентів, які навчаються на денній формі.\nСистема освіти відрізняється позитивним консерватизмом набагато в більшому ступені, ніж економіка чи політика. В Україні докорінно змінилися економічний уклад і політична система, а навчальні заклади, вичистивши ідеологічну зашореність, тільки починають реформуватися.\nЗрозуміло, соціологія освіти не може обійти своєю увагою і технологічні питання. Майбутні інженери, економісти, керівники, політики XXI ст. зараз знаходяться в шкільних класах і студентських аудиторіях. Природні запитання: а чи тому їх учать, чи будуть затребувані отримувані знання, чи буде достатнім рівень їх освіти?\nЗдавалося б, існує простий вихід - створити, скажімо, на основі опитування авторитетних експертів модель фахівця, яка буде потрібна через 10-15 років, і під нього зробити кваліфікаційні характеристики, навчальні плани. Але навряд чи всі науки, що мають відношення до технології освіти, навіть об'єднавши свої методики, прогностичний інструментарій і математичні програми, зуміють справитися з цим завданням.\nСаме соціологія освіти, використовуючи свої підходи, зокрема, і на основі соціологічного аналізу історії освіти, підказує можливий вихід - підвищення фундаментальності освіти. Якщо нова наукова інформація старіє на очах, то цього не скажеш про фундаментальні теоретичні знання - фундаментальні науки значною мірою забезпечують стики наукового знання, а це сьогодні швидкозростаючі моменти сучасної науки - фізична хімія, економічна кібернетика, математичне моделювання, економічна соціологія тощо. Тому єдина можливість для системи освіти не помилитися, працювати на перспективу - тобто усіляка фундаменталізація освіти. До речі, вона забезпечує і професійну мобільність фахівців, що так важливо в сучасному світі, в якому постійно виникають нові галузі науки, а потім - і виробництва, наприклад, біотехнологія, екологічно чисте сільськогосподарське виробництво тощо.\nІнша парадигма сучасної освіти - навчити студента працювати з новою інформацією, постійно поновлювати свої знання. Адже робота будь-якого сучасного фахівця-це безупинний пошук знань, уміння застосовувати їх у своїй повсякденній діяльності.\nЩе одна соціологічна проблема вітчизняної освіти - низька затребуваність знань, професійної кваліфікації. Багато студентів навчаються не заради знань, професійних умінь, а заради документа, диплома. І, насамперед, тому, що в деяких галузях народного господарства не потрібний високий рівень професійної підготовки, багато фахівців повсякденно виконують некваліфіковану роботу.\nДефіцит професіоналізму - лихо української інтелігенції. Досить сказати, що закуплені в західних країнах техніка і технологія в нас використовуються зі значно більш низькою ефективністю. Саме з цієї причини сильно відстають переробка сільськогосподарської продукції, екологізація виробництва. Очевидно, що за великими екологічними катастрофами, техногенною аварією Чорнобиля стоїть, насамперед, недостатній професіоналізм тих фахівців, що проектували, оцінювали ситуацію, приймали рішення.\nПроблема полягає й утому, що в плановій економіці централізовані форми планування і розподілу молодих фахівців не стимулювали якості підготовки. Випускник практично не шукав собі роботу, підприємство не платило за його підготовку, одержувало молодих фахівців безкоштовно, а виходить, і не прагнуло їх ефективно використовувати.\nПерехід до ринку в корені змінює ситуацію. В умовах реформи розвиваються договірні відносини, контрактна форма підготовки, здійснюється повна чи часткова компенсація витрат на освіту, виділяються кредити на освіту. Багато старшокурсників успішно сполучать роботу з навчанням, прагнуть поглиблено вивчати іноземні мови, програмування, законодавство тощо.\nЯкість підготовки в школі і ВНЗ - одна з основних проблем соціології освіти. Звичайно, соціологи вивчають не дидактичні проблеми - це справа педагогіки і психології, а соціальні аспекти якості освіти. Тут важливе все, але, насамперед, особистість викладача, педагога. Через низьку зарплату і престиж у школах плинність кадрів, високий ступінь їх фемінізації. Напевно, ключова проблема - це зарплата. Якщо заробітна плата вчителя буде не нижче ніж у промисловості, то і чоловіки обов'язково з'являться в школі.\nПозначилися тенденції: відхід науково-педагогічних працівників у комерційні структури; старіння викладацьких кадрів ВНЗ - їх середній вік складає 58-59 років. Виникли серйозні проблеми з поповненням обдарованою молоддю аспірантур ВНЗ і академічних інститутів. За оцінками соціологів, четверта частина випускників має намір виїхати для роботи за кордон.\nЯкщо зазначені тенденції збережуться, то в українській вищій школі буде порушена нормальна система, що складалася десятиліттями, відтворення науково-педагогічних кадрів. Ще 5-7 років ВНЗ протримаються на існуючому потенціалі, а потім неминучий розвал багатьох кафедр і напрямів підготовки фахівців.\nЗрозуміло, кваліфіковані науково-педагогічні кадри - не єдина умова, яка визначає якість підготовки фахівців. На цей показник впливають багато організаційних питань, що також є предметом інтересу соціологів. Наприклад, залежність між числом відрахованих студентів і звільненням викладачів за скороченням штатів; найбільш оптимальна чисельність студентської групи. Усі вони були здебільшого вирішені в останні роки за допомогою соціологів.\nФахівці стверджують, що середній студент засвоює приблизно третю частину запропонованої навчальної програми, причому більш зручну і прийнятну для себе. На частку зусиль самого викладача, його педагогічної і методичної майстерності припадає не більше п'ятої частини усіх факторів, що визначають рівень засвоєння навчального матеріалу. Інакше просто неможливо пояснити, чому за інших рівних умов в одній групі в одного викладача поряд і відмінники, і двієчники.\nСтудентам слід надати якнайбільше академічної свободи, зокрема, індивідуальний графік, вільне відвідування занять, екстернат тощо. Але, з іншого боку, повинна бути збільшена міра відповідальності. Тільки в такому зв'язку може серйозно підвищитися якість освіти.\nНайважливіша соціологічна проблема освіти - формування культури, гуманітарна підготовка студентів. Завжди існує спокуса готувати фахівця вузького профілю - менші витрати. В усьому цивілізованому світі ставка була зроблена на університетську освіту, а в нашій країні - на вузькоспеціалізовані ВНЗ. Природно, їх випускники не знали іноземних мов, екології, права, не мали необхідної гуманітарної підготовки. В результаті страждає не тільки справа, але обкрадається сама людина, адже гарна гуманітарна, загальнокультурна підготовка дає можливість вести повноцінне життя.\nВідомо, що в американських університетах на гуманітарні і соціальні науки приділяється від чверті до третини навчального часу навіть на технічних факультетах. Ось позиція одного з керівників американського університету: «Наше завдання не тільки підготувати вас до того, щоб заробляти на життя, але й навчити, як жити. І філософія є складовою частиною вашої підготовки до життя. Це наша тверда позиція, і ми не збираємося змінювати її».\nСправа ще й у тому, що коли в 18-20 років молодий чоловік вивчає математику, біологію, інформатику, він ще не знає, що в 40-45 років йому більше будуть потрібні психологія, право, соціологія. У цьому віці гарний фахівець уже керівник, батько сімейства, суспільний чи політичний діяч, а також виконує й інші соціальні ролі, де в першу чергу вимагаються культура, психологія, наука управління.\nОпитування свідчать, що, на думку студентів, та й самих викладачів, до 40 відсотків викладачів мають посередній і навіть низький рівень культури. На думку 60 відсотків студентів і 73 відсотків викладачів, старшокурсники, випускники ВНЗ не можуть повною мірою вважатися інтелігентними людьми.\nВодночас студенти вважають, що професіоналізм викладачів зберігся. Більш того, його оцінки трохи виросли. Нині 35%% студентів ВНЗ (2003 р.) високо оцінюють професіоналізм викладачів, а в 1989 було 32%%. Однак студенти відзначають падіння зацікавленості викладачів у роботі (49%% - 1989 р., 20%% - 2003 р.).\nСеред соціологічних проблем освіти зараз усе більше постає проблема збереження здоров'я учнів і студентів. Здоров'я - безцінний дарунок, яким у молодості ніхто не дорожить. Тим часом, сучасна екологія, генетика накладають обмеження на здоров'я покоління, що народжується. Вже в дошкільному віці різні хронічні захворювання мають 15-20 відсотків дітей, до закінчення школи їх кількість збільшується до половини. Третина має відхилення в серцево-судинній системі, нервово-психічні розлади, майже мільйон дітей - недоліки фізичного і розумового розвитку. Показники здоров'я студентів не кращі, вони починають знижуватися після третього курсу, коли припиняються обов'язкові заняття фізичної культури. Студенти хворіють частіше, ніж працівники найбільш шкідливих виробництв.\nГоловна причина такого становища - низький рівень культури народу: немає моди на здоровий спосіб життя. Не культивує його і більшість наших сімей і політичних лідерів. Отже, для збереження здоров'я треба давати необхідні знання, прищеплювати навички до здорового способу життя на всіх ступінях освіти. І потрібно шукати не тільки медичні шляхи вирішення проблеми, але і соціологічні, організаційні. Наприклад, захворюваність дітей у дитячих установах різко знижується, якщо працівники отримують гарну доплату за здоров'я своїх вихованців.\nУсе сказане дозволяє дійти висновку, що освіта -соціальний інститут суспільства, який виконує найважливіші функції.\nСоціалізація підростаючих поколінь - це не тільки навчання правилам, професійним навичкам, але й формування у певному соціокультурному середовищі. Освіта сприяє передачі цінностей сформованої в суспільстві культури, допомагає підтримувати існуючий соціальний порядок.\nУ системі освіти молода людина знаходиться до чверті століття під контролем педагогів, вихователів у навчальний і позанавчальний час. Слід формувати законослухняних громадян, що ставляться з повагою до норм, традицій, владних інститутів. «Школа» - це грецьке слово, що означає «час - проведення часу», «дозвільні заняття».\nЩоправда, на цей рахунок є й інші точки зору. У 1971 р. у США вийшла книга Івана Ілліха «Суспільство, яке відмовилося від освіти». Автор запропонував скасувати обов'язкове навчання, заборонити запитувати документи про освіту при прийомі на роботу. На його думку, школа не розвиває дитину, а готує деталі для суспільної машини, придушує особистість.\nРівень освіти вже припускає визначений соціальний статус, можливості професійного і соціального просування. У класовому суспільстві практично завжди проводиться політика протекціонізму, будь це робітфаки, інститути червоної професури чи елітарні навчальні заклади на платній основі. Система освіти - свого роду фільтр для молодих людей, які визначають, що вони будуть робити, коли стануть дорослими.\nСоціологія досліджує і внутрішню структуру системи освіти, насамперед у плані наступності окремих ступенів і ланок. Причому тут основна ідея - безперервність. У сучасному суспільстві немає ні закінченої, ні повної, ні тим більше вищої освіти. Ці терміни тільки означають досягнутий людиною визначений рівень освіти. Сучасна людина, у принципі, повинна учитися усе своє життя. Можна виділ йти формальну освіту- школа, ВНЗ, аспірантура, докторантура і неформальну - навчальне телебачення, Інтернет, самоосвіта, клуби за інтересами, культурні установи.\nВона представлена системою дошкільних установ, які у кращі для вітчизняної системи освіти роки відвідували більше половини дітей. Дитячий садок покликаний допомагати сім'ї у вихованні. Головні і перші педагоги дитини - її батьки, які найчастіше не мають необхідних знань. Існує гіпотеза, що саме на цій сходинці виховання й освіти дитини суспільство несе найголовніші втрати.\nЛ. Толстой помітив: «Від мене до шестирічної дитини - один крок, від немовляти до шестирічної - величезна відстань». Всі основні задатки і здібності дитини формуються саме в цьому віці, далі йде розвиток, шліфування цих якостей дитини. Звичайне для сучасної школи співвідношення: одна обдарована дитина на десять школярів. Заданими американських соціологів і педагогів, якщо застосувати весь педагогічний арсенал у дошкільному віці, тих дев'ять дітлахів з десяти будуть навчатися в школі на рівні обдарованих дітей.\nНаступна сходинка - школа, яка е основним базисним інститутом у сучасній системі освіти, найбільшим досягненням цивілізації. Дійсно, знання алфавіту вводить людину в храм духовної культури. Зверніть увагу, що перші школи, університети у будь-яких країнах з'являлися при храмах.\nПервісне стадо людей перетворюється в суспільство після появи фігури вчителя. Без довіри до нього, віри в його здатності не можна будувати Храм науки. Авторитет учителя, його матеріальний і соціальний стан у суспільстві прямо визначають якість освіти. Якщо обдарована молодь не йде в аспірантуру, то на десятки років уперед задається рівень академічної науки в країні. Це теж найцікавіші соціологічні проблеми освіти.\nВведення загальної обов'язкової середньої освіти зіграло з нами злий жарт. Проблема полягає в тому, що для народного господарства, сучасного виробництва не потрібно, щоб усі люди мали середню освіту. Справа в тому, що характер і зміст роботи найчастіше не відповідають їх освітній і культурній підготовці. Звідси незадоволеність роботою, висока плинність кадрів. У свій час строгий контроль за виконанням Закону «Про загальну освіту» призвів до процентоманії (заданими статистики, у нас відсівалося, не отримуючи середньої освіти, 2-3 відсотка молодих людей, у США - 20 відсотків), завищувалася реальна успішність, примусово виштовхувалися «важкі» старшокласники в спецучилища, профтехучилища, школи для розумово відсталих дітей. Тепер, здається, вітчизняна освіта перегнула ціпок в іншу сторону. Багато підлітків (за деякими даними, до одного мільйона) ніде не учаться, як говориться, проходять вуличні університети.\nВзагалі, співвідношення освіти і професійної діяльності - найцікавіша філософсько-соціологічна проблема. Системі освіти навряд чи під силу відслідковувати освітні запити суспільства, оперативно реагувати на них. Коли освіта не використовується у всьому її багатстві, виникає думка про її академічність, необхідність скорочення навчальних програм. Завтра виявляється недостатність отриманих знань, починають стверджувати про неспроможність системи освіти, необхідності проведення реформ.\nОсвіта, черпаючи свій змісту процесах людської діяльності, повинна нести в собі деякий випереджувальний момент. Насамперед тому, що її отримують в основному люди в молодому віці і запас знань покликаний забезпечувати майбутній розвиток суспільства, його виробництва і культури. Крім того, у знаннях, насамперед гуманітарних, міститься нерозмінний фонд людської цивілізації, що є підставою для саморозвитку людини, її повноцінної життєдіяльності.\nПаралельно розвивається система позашкільної освіти. До неї ми відносимо різноманітні позашкільні установи: музичні, спортивні школи, станції юних туристів, натуралістів, центри технічної і художньої творчості, їх діяльність забезпечує всебічний розвиток особистості дитини, підлітка. І, звичайно, завжди виникає питання про оптимум, доцільність, щоб не перевантажити, не скалічити дитину. Особливо якщо в батьків вона одна, та ще є бабуся з дідусем.\nВ умовах переходу до ринку йде «усихання» усієї позашкільної системи. Навряд чи це розумно. Цивілізація зі свого індустріального ступеня переходить до постіндустріального суспільства. І його головною особливістю є значне вкладення капіталу не у виробництво, а в людину, могутній розвиток усієї позаринкової сфери.\nЦікавить соціологів також оптимальне сполучення загальноосвітньої і професійної підготовки. Чи треба в школі учити професії чи обмежитися політехнічною освітою? Чи потрібно учням займатися на уроках продуктивною працею, чи необхідно за неї платити?\nНаступ на сходинка - професійна школа, представлена технікумами, профтехучилищами, тепер ще й коледжами, ВНЗ різного типу. Головна проблема - професійний вибір при переході від загальноосвітньої до професійної школи. Що визначає професійний вибір, як, через які канали можна вплинути на нього? Більшість соціологічних досліджень освіти зосереджено саме тут. Справа втому, що суспільні потреби в професійній підготовці й особисті устремління школярів не завжди збігаються.\nРеально у ВНЗ України надходять не більш 30 відсотків випускників шкіл. В результаті відбувається катастрофа життєвих планів, ілюзій.\nНині дедалі більший розвиток отримує система післядипломної освіти - аспірантура, докторантура, отримання другої спеціальності, інститути і факультети підвищення кваліфікації, стажування тощо. Тут теж багато цікавих для соціології питань. Досить сказати, що, за даними соціологів, до 60 відсотків випускників ВНЗ змінюють свою професію з різних причин. Виникають дуже непрості запитання: як допомогти в професійному вдосконалюванні за новою спеціальністю, який набір фундаментальних знань треба давати студенту, щоб такий перехід був менш хворобливим тощо.\nУ сучасних українських умовах вища школа змінює структуру підготовки фахівців під могутнім тиском нових соціально-економічних умов і факторів, стає масовою друга вища освіта. У вищому і середньому спеціальному навчальному закладах відкриваються нові спеціальності і спеціалізації, пов'язані з такими сферами соціального життя, як управління, бізнес, фінанси, екологія тощо.\nНаразі з'явилась нова проблема для вищої школи - незатребуваність, безробіття серед осіб з вищою освітою. Безробіття стало «розумним». Так, у 2000 році кожен десятий безробітний мав вищу освіту. Найбільш несприятливо кон'юнктура на ринку праці складається щодо інженерних ВНЗ: попит (і без того невисокий) падає, дефіцит фахівців відсутній.\nУ найближчому майбутньому важко очікувати різкої зміни в цій сфері. Економічний аналіз призводить до важких для вищої школи висновків: зниження обсягів виробництва призводить до зниження попиту на кваліфіковану працю, а це обумовлює скорочення обсягів підготовки фахівців. Особливо в частині інженерно- і природничонаукової освіти. За оцінками фахівців, спад обсягів виробництва, різке скорочення масштабів наукової діяльності і її престижностей стимулюють згортання класичної і галузевої науки. Хоча престиж - мати учений ступінь, не займаючись професійно науковою діяльністю, - високий. Це стало модним.\nПринципово новою для вітчизняної вищої професійної освіти є формуюча багатоступінчаста система: бакалавр, фахівець, магістр. Приваблює її гнучкість, можливість для молодих людей включатися в професійну діяльність на різних ступенях отримання освіти, інтеграції середніх і вищих професійних навчальних закладів. Однак не можна не бачити і бездумне копіювання американської моделі деякими старанними реформаторами. Іноді в так званих елітарних чи міжнародних коледжах, в основному гуманітарного профілю, з'являється великий обсяг природничонаукових предметів. Так, в американських університетах, особливо дослідницьких, і так званих коледжах ліберальних наук є такі навчальні плани. Але не слід забувати, що в американські університети приходять більш 60 відсотків випускників середньої школи й університети просто змушені вирівнювати загальнонаукову підготовку студентів молодших курсів, зокрема і з рідної англійської мови. Інша справа Україна, де у ВНЗ на основі строгого конкурсного добору надходять не більш п'ятої частини випускників середньої школи, і, загальновизнано, з більш ґрунтовною загальнонауковою підготовкою.\nНедержавні навчальні заклади\nНовим явищем, що вимагає серйозного соціологічного аналізу, є нетрадиційні форми освіти, зокрема приватні навчальні заклади. Нові форми освіти виступають у вигляді незалежних структур чи спеціальних підрозділів державних навчальних закладів. Порівняння типологічних груп студентів державних і приватних навчальних закладів засвідчує їх істотні відмінності. Зрозуміло, що серед батьків учнів приватних навчальних закладів більше підприємців, великих керівників, що можуть забезпечити оплату за навчання своїх дітей. Тут більше студентів, що сполучають навчання з роботою - аж до самостійного підприємництва. Такі студенти матеріально добре забезпечені, вони не звикли собі відмовляти ні в чому, вони упевнені у своєму професійному виборі, добре інформовані в специфіці майбутньої професійної діяльності, вони вище, ніж «бюджетні» студенти, оцінюють значущість гарної освіти, вільного володіння іноземними мовами тощо. Найближчим часом у вітчизняній соціології напевно будуть проведені дослідження з якості підготовки студентів у державному і приватному професійному навчальному закладах.\nСоціологи підкреслюють готовність частини українського населення інвестувати особисті засоби в сферу освіти, і особливо для отримання спеціальностей, що користуються підвищеним попитом на ринку праці. Це має принципово важливе значення в умовах найгострішого дефіциту бюджетних ресурсів. Система освіти в Україні та сфера діяльності, яка готова прийняти інвестицій дати необхідну віддачу. Вона менш ніж інші сфери діяльності, має потребу в модернізації і цілком конкурентна на світовому освітньому ринку.\nДля соціології освіти важливе вивчення особистості учня, студента. Характер майбутньої професії багато в чому визначає поведінка студента. Особливо аналіз студентської молоді в зв'язку з обраною професією. Студентів у цьому відношенні можна розділити на три групи.\nПершу групу складають студенти, орієнтовані на освіту, тому що вона дає можливість отримати професію. Вони хочуть працювати саме за цією спеціальністю, у них є інтерес до роботи, прагнення реалізувати себе саме в ній.\nДруга група студентів складається з тих, хто в перспективі орієнтований на бізнес. Ставлення до освіти в них вже інше - для них навчання виступає як інструмент, можливість стару.\nТретю групу студентів складають ті, кого можна було б назвати такими, що не-визначилися. Усі параметри їх ставлення до навчання, професії розмиті, в їхніх оцінках і позиціях немає чіткості та визначеності перших двох груп. Такі студенти ніби пливуть за течією, можливо, їх самовизначення відбудеться трохи пізніше, а можливо, для них узагалі процес самовизначення, цілеспрямованості не характерний.\nАмериканський соціолог Мартін Троу, вивчаючи студентське середовище, виділив чотири типи культури, поведінки і всього способу життя серед американських студентів:\nКолегіали - громадські працівники, що відрізняються активністю в студентському житті і витрачають на це багато свого часу.\nПрофесіонали -для яких майбутня робота, професія - найголовніше, і цьому підпорядковується все їх студентське життя.\nАкадеміки - майбутні викладачі університетів.\nІ, нарешті, нонконформісти - аристократична богема, золота молодь, що учиться заради диплома, престижу, щоб догодити батькам.\nЦікаво також відзначити і такий висновок соціологів: серед студентів, орієнтованих на професію, набагато менше соціальних песимістів. На освіту і професію більше орієнтовані студенти економічних і юридичних спеціальностей. Найменш орієнтованими на освіту виявилися математики, хіміки, педагоги, тобто студенти тих спеціальностей, що менше затребуються на ринку праці. Вибір професії у ВНЗ став для молодих людей прагматичним, відповідає змінам в українському суспільстві. Цінність вищої освіти як самостійного феномена, що має соціокультурну, особистісну привабливість і престижність, відступає на другий план.\nТаким чином, діяльність соціальних інститутів освіти спрямована на задоволення важливих соціальних потреб. Від того, наскільки успішно вона розвивається, багато в чому залежить майбутнє будь-якого суспільства.\nСоціологія науки вивчає соціальні структури і процеси наукової діяльності, взаємодію наукових структур, статус науки і вчених у суспільстві. У центрі уваги соціологів знаходяться наукові колективи, наукові комунікації, умови праці вчених, дослідження процесів впливу суспільних умов на розвиток науки, а науки - на суспільство.\nПредмет теорії науки двоякий: з одного боку, вивчення внутрішньої природи науки, загальної теорії наукового пізнання; з іншого боку-дослідження суспільного призначення науки, її відношення до інших видів суспільної творчості.\nДля того щоб виник світ науки (а відбулося це біля двох з половиною тисячорічь назад), знадобилося досить багато найрізноманітніших умов -економічних, соціальних, духовних. Серед них слід відзначити прогресуючий поділ праці, процес класоутворення, високий рівень абстрактності мислення, поява писемності, рахунку, нагромадження практичних знань про природу тощо.\nЗа даними Дж. Бернала, до початку XX ст. науковий прогрес у світі забезпечували не більш 15 тис. учених. Більшість наукових лабораторій можна було розмістити в одній кімнаті, підвалі. До середини 50-х рр. XX ст. науковців було вже 400 тис., до середини 60-х рр. XX ст. - 2 млн.\nЗа даними ЮНЕСКО, у 1990 р. науковими дослідженнями займалися 5,2 млн чоловік, що в середньому складає 1 тис. на мільйон жителів планети. Із загального числа науковців у 1990р. на частку Північної Америки припадало 17,8 відсотка, Латинської Америки - 3,1, Азії й Океанії - 23,6, Африки - 0,7, Європи - 20,9, СРСР -32,4 відсотки. Третина всіх науковців планети працювала в СРСР. Однак якщо подивитися розподіл світових витрат на наукові дослідження з груп країн, то на частку Північної Америки припадало 42,8; Азії й Океанії - 19,6; Європи - 23,2; СРСР -12,3 відсотки. З цих даних добре видно, де створені найбільш сприятливі умови для наукової діяльності і де об'єктивно знаходиться центр науково-технічного прогресу. У 1994р. США продали 444 тис. патентів і ліцензій, Німеччина - 160 тис., Японія – 129тис., Англія - 97 тис., Україна - тільки 0,5 тис.\nНаразі в Україні зайняті науковою діяльністю 0,8 млн. чоловік, включаючи викладацький корпус вищої школи.\nЩо таке наука? У чому полягає своєрідна природа науки, позитивного знання? Великий англійський теоретик науки Томас Гекслі відповідає на це запитання так: „Наука є не що інше, як вимуштруваний і організований здоровий глузд”. На думку сподвижників Дарвіна, – „від повсякденного життєвого досвіду науковий досвід відрізняється лише тією мірою, якою старий ветеран - від молодого рекрута: їх методи різні настільки ж, наскільки прийоми сучасного воїна і первісного дикуна».\nНаука - найдинамічніше утворення людини, яке наклало свій відбиток на всю історію нашого часу. На основі наукових досягнень створений технологічний базис сучасної цивілізації. Але здобута людиною міць досягла такого рівня, коли вона повинна подумати про себе, про свій порятунок. Науку сприймають не тільки як благо, але і як зло. її не тільки приймають, але й відкидають. Премії за наукові відкриття співіснують з могутньою критикою науки.\nОцінюючи ріст числа науковців у XX ст., можна зробити таке припущення, що якщо він продовжиться по такій експоненті, то через піввіку все доросле населення планети буде займатися наукою.\nНаукові прилади - інструменти наукового пізнання: радіотелескопи, прискорювачі, космодроми - стали циклопічними за своїми розмірами, порівнянними з великими промисловими підприємствами, для їхнього обслуговування будуються цілі міста.\nXX ст. правомірно називають століттям науково-технічної революції, технологічної революції, «зеленої» революції, інформаційній революції тощо. Науковий потенціал визначає практично усе - обороноспроможність, національне багатство, рівень, якість і тривалість життя. Подальше нарощування наукового потенціалу вимагає дедалі більших витрат матеріальних і інтелектуальних ресурсів.\nІз розвитком кожен новий крок у пізнанні стає дорожчим на кілька порядків. До речі, слід нагадати, що тільки однією електричною лампочкою наука розрахувалася із суспільством за усі витрати, що були на неї зроблені за всю історію цивілізації. Американці підрахували, що економічно вигідно мати 100 науковців, 10 з яких продуктивно працюють, а 90 при цьому присутні, створюють наукове середовище, опонують.\nРозвиток науки, науково-технічної революції, взаємодія з виробництвом, їхні соціальні наслідки, кадри науки розглядаються соціологією науки.\nДля початку слід уточнити поняття «наукова революція», «науково-технічна революція», «промислова революція», «технологічна революція», «зелена революція».\nНаукова революція - якісний стрибок у пізнанні навколишнього світу, розвитку виробництва. Наукових переворотів, зрушень в історії людства було чимало: відкриття вогню, колеса, парової машини, електрики, атомного ядра. Відомо, що древні цивілізації Америки при усіх вражаючих досягненнях інків, ацтеків не додумалися до колеса і усі вантажі переміщали волоком.\nПромислова революція - заміна фізичної праці в процесі виробництва машинами. Вони, власне кажучи, узяли на себе транспортні, технологічні, енергетичні функції працюючої людини. Але дуже швидко виявилося, що промислова революція має свої межі. Швидкості технологічних процесів стали стримуватися розумовими, фізіологічними можливостями людини, яка керує машинами. Не кажучи вже проте, що присутність людини поруч з багатьма апаратами фізично неможливо через високу небезпеку, температуру, тиск, швидкість. Можна навести такий факт: приблизно 70 відсотків аварій на авіаційному транспорті трапляється з вини людини, а не техніки.\nНауково-технічна революція. Треба було автоматизувати виробництво, вивести людину з системи машин. Така можливість з'явилася зі створенням перших ЕОМ, кібернетичних пристроїв, перших цілком автоматизованих виробництв. Коли машини стали виконувати деякі розумові функції людини, відбулася науково-технічна революція. Далі настав перехід її на етап технологічної революції: атомна енергетика, матеріали з заздалегідь заданими властивостями, біотехнології, ЕОМ з елементами штучного інтелекту, лазерні технології, оптико-волоконний зв'язок і багато чого іншого.\nЗелена революція - наукові розробки, що дозволили програмувати врожай, впроваджувати інтенсивні технології, нові методи в селекції.\nПоняття інформаційної революції пов'язане з масовим використанням інформаційних технологій у різних сферах виробництва і громадського життя: нагромадження, обробка і швидка передача інформаційних ресурсів. Наочний приклад: пластикові гроші, що дозволяють розраховуватися карткою за різноманітні послуги в будь-якій країні світу.\nДосягнення науки і наслідки технологічної революції настільки вражаючі, що в душі навіть розумних людей закрадається марновірний страх: а що ж далі? У сучасній науці позначився такий напрям соціальних прогнозів, як технологічний песимізм, зміст я кого поля гає в тому, що людину витисне і поневолить машина. Батько кібернетики Норберт Вінер писав проте, що в майбутньому суспільстві пересічна людина не зможе запропонувати нічого такого, за що варто було б платити гроші.\nУ цьому плані цікаво звернутися до історії. В часи культури проточимо в Перу ІУ-УП ст. на глечиках передавався зміст ще більш древнього міфу, відповідно до якого настане день, коли собаки, кури, горщики, жорна, сковороди повстануть проти своїх гнобителів і перекладуть на них тягар своєї праці. Тоді жорна перемелюють своїх винахідників, кури їх заріжуть, сковороди засмажать, собаки з'їдять.\nОсліплені блиском машин люди забувають, що це усього-на-всього відбите світло людського розуму. Коли чемпіон світу Гаррі Каспаров програє чергову шахову партію комп'ютеру, то слід пам'ятати, що грає не сам комп'ютер, а програма, створена групою талановитих програмістів.\nНайважливішою проблемою соціології науки є соціальні наслідки науково-технічної, технологічної, інформаційний революцій. Основний напрям можна позначити таким чином: на наших очах відбувається поступовий перехід від індустріального ступеня в розвитку суспільства до постіндустріального. Масове використання інформаційних технологій, нових джерел енергії, матеріалів, біотехнологій змінює суспільне виробництво, всю сферу обслуговування. Досягнення інформаційної революції: телефон, комп'ютер, факс, ксерокс - дозволяють ученим виконувати свою роботу в домашньому кабінеті.\nТут найголовніше - зміна всього способу життя людини, - роботи, відпочинку, спілкування. Треба мати на увазі, що сьогодні досягнення науки так чи інакше впливають на життя кожної людини, де би вона не жила і чим би не займалася. Наприклад, неписьменний житель якої-небудь афро-азіатської країни - із транзистором, навчання грамоти в Індії - через супутникове телебачення. Сучасний менеджер - з автомобілем, комп'ютером, стільниковим зв'язком - здатний виконувати свої функціональні обов'язки, опинившись в автомобільній пробці.\nДля соціолога, що вивчає соціальні наслідки технологічної й інформаційної революцій, дуже цікаво простежити їх вплив на різні соціальні групи і, за можливістю, ви мірити їх.\nВід темпів і глибини розгортання НТР залежать обсяг знань, способи його освоєння, тривалість навчання і багато чого іншого. Для молоді з кожним новим поколінням відсувається термін початку самостійної трудової діяльності, впроваджується загальна середня освіта, у розвинутих країнах -до 12 років. Молода людина в 16-18 років отримує усі права і - жодних обов'язків.\nЗмінюється й основна парадигма навчання. Девізом сучасної освіти можна зробити афоризм: «Багатознання - розуму не навчає». Головне - не засвоєння визначеного обсягу інформації, а уміння знаходити її, працювати з цією інформацією. Образно кажучи, цінується не той фахівець, що багато знає - час енциклопедичних знань відійшов у минуле, - а той, котрий знає, де можна оперативно знайти потрібну інформацію.\nМогутнє технічне оснащення навчального процесу дає можливість використовувати комп'ютерні підручники, диференційоване, індивідуальне і дистанційне навчання.\nОдна з основних цілей освіти - формування в людини потреби в самоосвіті, у постійному поповненні своїх знань. Як супутник, виведений на орбіту при визначеній швидкості, обертається далі самостійно, так і людина повинна досягати такої орбіти знань, щоб крутитися на ній самостійно. Саме тому в розвинутих ВНЗ скорочується кількість обов'язкових академічних занять і збільшується час для самостійної роботи. Натомість день, виділений у розкладі для самостійної роботи, може перетворитися в черговий вихідний, а це вже психологічні складнощі.\nУ сучасних умовах для багатьох людей інтелектуальної праці обов'язковим стає безупинна освіта. Знання, отримані у ВНЗ, старіють за 8-10 років, а то і швидше, і тому потрібно обов'язково систематично підвищувати кваліфікацію, проводити сертифікацію, ліцензування фахівців. Таким чином, у людей інтелектуальної праці навчальний час стає робочим часом.\nДля людей переважно фізичної праці виникають свої проблеми. Під впливом сучасних технологічних і інформаційних переворотів час докорінного відновлення технологій у провідних галузях промисловості скорочується в середньому до 5 років, а середня тривалість трудового життя - 37 років. Отже, працівник, залишаючись у рамках колишньої професії, змушений змінювати її, постійно переучуватися. Наприклад, зміст роботи токаря на простому верстаті, на універсальному верстаті, обробляючому центрі і сучасному верстаті з програмним управлінням. Робота машиніста паровоза, тепловоза й електровоза. Робота механізатора в сільському господарстві – причіпний комбайн, самохідка і сучасний комбайн, «напханий» електронікою. Фахівці пророкують, що в результаті морального зносу професій термін їх життя буде не більше десяти років. Усе це потребує від людини професійної гнучкості, рухливості, високої адаптивності і, звичайно, постійного підвищення своїх професійних знань.\nОчевидно, що тим, хто займається фізичною працею, потрібна гарна загальноосвітня підготовка. Приблизно половина професій у промисловості і трохи менше - у сільському господарстві вимагають обов'язкової середньої освіти. Вкладення в народну освіту характеризуються високою ефективністю. Людина цілком скуповує витрати на загальну освіту в перші півтора-два роки своєї роботи.\nВ умовах сучасного виробництва змінюються міра соціальної відповідальності людини, міра її професійної компетентності. Людина за своєю недбалістю, некомпетентністю в секунди може знищити такі матеріальні цінності, які не створює за усе своє трудове життя. Втрачають зміст традиційні методи покарання, відшкодування збитку. Наприклад, аварія на Чорнобильській АЕС через недбалість операторів спричинила за собою катастрофічні наслідки.\nДля фахівців розумової праці розвиток сучасної науки ставить більше проблем, ніж дозволяє вирішити. Робота людей кваліфікованої розумової праці пов'язана головним чином з інформаційними потоками: пошук, обробка, використання інформації у своїй професійній діяльності. Підраховано, що подвоєння обсягу інформації відбувається за 7-10 років. Ось чому термін роботи над докторською дисертацією, оригінальною монографією -близько десяти років. Стільки потрібно часу для переробки накопиченої інформації, для виходу на рубіж сучасної науки в окремій галузі наукового знання. Зрозуміло, що, чим молодша галузь наукового знання, тим швидше це можна зробити. Не випадково зараз основні наукові відкриття робляться на стиках наук, нових галузей знання, які швидко розростаються, де немає старого багажу.\nНаукову статтю в науковому журналі читають у середньому 1,3 чоловік, не вважаючи тих, хто працював над нею. І, водночас, п'ята частина всіх НДР дублює одна одну. Фахівці вважають, що роботу вартістю до 50 тис. доларів простіше, рентабельніше провести заново, ніж шукати необхідну інформацію.\nУ світі випускається порядку 100 тис. наукових журналів. До речі, у СРСР у 1988р. випускалося таких журналів 760, у США- 12 тисяч. Якби, наприклад, хімік, що володіє основними мовами, поставив мету прочитувати всі журнали зі своєї спеціальності і читав їх 24 години на добу, то встигав би освоїти тільки 5 відсотків наукової інформації.\nМожна заперечити: автоматизована обробка наукової інформації багаторазово прискорює її аналіз. Але продуктивність людського мозку обмежена, тому технічні нововведення нічого принципово не змінюють.\nТаким чином, дослідникам необхідно враховувати як позитивні, так і негативні сторони впливу науково-технічної, технологічної й інформаційної революцій.\nДля соціології науки конче важлива проблема -зіткнення науки, технології, виробництва. Чому тут гальмується науково-технічний прогрес? Це була найбільша проблема радянської науки, та й в українській поки зміни невеликі. Справа власне втому, що виробництво повинне бути зацікавлене у швидкому використанні наукових розробок, для чого необхідно налагодити відповідний економічний механізм. Який же виробничник буде зацікавлений у зниженні ваги верстатів, якщо йому встановлювався план випуску верстатів у тоннах? У СРСР було винайдене безупинне розливання сталі. Але в нас цим прогресивним методом розливали десяту частину сталі, що випускається, а в японців 90 відсотків. Простіше машинобудівникам випустити один важкий трактор, ніж кілька десятків міні-тракторів. Ось чому в нас немає дотепер гарних міні-тракторів, мотоблоків.\nАналіз технічного рівня проектів засвідчує, що третина з них має техніко-економічні показники нижче за діючі, щорічно третина повертається на доробку. Характерні низька відповідальність і незацікавленість проектувальників. Проектна організація не продавала проект, а здавала, замовник не купував, а приймав. У результаті такого соціально-економічного механізму в багатьох наукових і проектних інститутах процвітала бездіяльність під виглядом кипучої діяльності. І ось коли подібна картина вимальовується, соціологи повинні назвати причини такого становища. Соціологи це зробили.\nПо-перше, було втрачене суперництво, змагальність, конкуренція в сфері наукової і проектної діяльності. По-друге, матеріальне заохочення за наукові відкриття, розробки носило сміховинний характер. Головний герой фільму «Геній» обклеює авторськими посвідченнями туалетну кімнату. По-третє, кар'єра вченого, його матеріальне становище залежать не від його наукових досягнень, а від просування службовими сходами. Якщо директор інституту, то його висувають в академіки. Така практика губить розумних учених.\nДуже високі вимоги для атестації науковців призводять до того, що кращі роки життя доводиться витрачати на кандидатські і докторські дисертації. Процвітаючий професорський снобізм, корпоративність перекривають дорогу молодим ученим. Вважається просто непристойним пропускати в доктори наук людей молодше 45-50 років. Винятки складають математики, фізики. Ще одне лихо науки полягає втому, що нововведення низького технічного рівня, прості, ординарні, непридатні до патентування за рубежем, можна швидше впровадити й отримати винагороду, ніж пробивати роками великий винахід.\nСоціологія науки не обходить своєю увагою й організаційні форми науки, їх взаємодію, результативність.\nНаукові знання можна класифікувати за їх характером як фундаментальні і прикладні науково-дослідні розробки. Фундаментальні наукові відкриття, наприклад, явище радіоактивності, виявлене подружжям П'єром і Марією Кюрі, спочатку не мали практичного значення, так само, як і розподіл ядра, відкритий Нільсом Бором. Але поступово, в результаті прикладних досліджень і дослідно-конструкторських розробок, фундаментальні знання перетворюють виробництво, всю нашу цивілізацію. Лише деякі країни, зокрема Україна, мають розвинуту фундаментальну науку.\nЗа основними напрямами наукових досліджень можна виділ йти науки природні, технічні, гуманітарні і соціально-політичні. Така класифікація науки і лежить в основі її організації.\nПрикладна наука організована переважно у вигляді галузевих дослідницьких, конструкторських, проектувальних інститутів, дослідних виробництв, лабораторій. Вданий час такі прикладні інститути, як правило, з'єднуються в науково-виробничі об'єднання, де в одній організаційній структурі функціонують наука, експериментальне і серійне виробництво. У сільському господарстві така організаційна форма типова: селекційні станції, дослідні станції, елітні господарства тощо. Зрозуміло, фундаментальні наукові розробки можуть виконуватися в галузевих науково-дослідних інститутах, а прикладні, науково-дослідні і дослідно-конструкторські розробки - в академічних.\nВ останні роки створюються нові організаційні форми - міжгалузеві науково-технічні комплекси з найважливіших науково-технічних проблем: персональні комп'ютери, світловоди, порошкова металургія тощо. Відомі також і такі форми організації науки, як наукові, технічні й інноваційні парки, що утворюють своєрідний пояс упровадження навколо академічних і великих вищих навчальних закладів.\nОкремо стоїть наука ВНЗ. Тут поєднуються і різні напрями, і різні організаційні форми. І державне фінансування, і госпдоговірні наукові розробки за замовленнями зацікавлених організацій. І постійні наукові співробітники в проблемних лабораторіях, і науково-дослідних інститутах, і наукова праця співробітників кафедр у різноманітних організаційних формах - лабораторії, сумісництво, тимчасові науково-дослідні колективи. Слід також зазначити, що в яких країнах основна частина наукових досліджень зосереджується саме в університетах.\nВ українських ВНЗ працює третина, а якщо взяти дипломованих науковців (докторів і кандидатів наук), то половина усіх учених. Але вони отримують тільки 6 відсотків коштів, що виділяє держава на наукові дослідження, хоча тут створюється 20 відсотків наукової продукції країни. Отже, ефективність науки ВНЗ приблизно в три рази вища.\nГоловним для соціологів залишається особистість науковця: професіоналізм, мотиви, соціальна зрілість, моральні позиції.\nТрагедія Чорнобиля, лиха Чорного і Азовського морів, ерозія ґрунтів - усе це сполучені речі.\nСправа тут не тільки в технічних рішеннях, наукових ідеях, але, насамперед, у соціальній відповідальності, моральних позиціях учених, проектувальників. Можна нагадати про позицію Ейнштейна, який переконав Президента США Рузвельта почати розробку ядерної зброї, але після вибухів у Хіросімі і Нагасакі закликав заборонити її, поділитися інформацією з СРСР.\nСаме моральні перекоси значною мірою сформували негативне ставлення до генетики, кібернетики, педології.\nВ останні роки соціологи відзначають зниження престижу науки, наукової діяльності. З'явилися труднощі з поповненням науки молодими кадрами, посилився перехід частини кваліфікованих науковців у комерційні структури, збільшилася міграція в закордонні країни.\nСоціологічні дослідження свідчать, що еміграційні устремління серед учених-фізиків поширені досить широко. Лише 15,4 відсотки твердо сказали, що не збираються нікуди їхати. Майже стільки ж- ІЗ відсотків -готові виїхати негайно, як тільки трапиться нагода, і ще близько 40 відсотків респондентів не виключають можливості виїзду. Щоправда, як основний канал виїзду вчені розглядають роботу за контрактом, значно рідше вчені думають про від'їзд на постійне місце проживання. Типовий потенційний мігрант - це молода людина, що володіє високою комп'ютерною грамотністю, знанням іноземних мов, досить високим професійним рівнем. В основному це співробітники академічних інститутів.\nВідтак можна дійти висновку, що прагнуть залишити країну найбільш активні, ініціативні, більш освічені молоді вчені.\nОсновними факторами, що могли б перешкодити «витоку мозків», названі:\n- створення в країні гідних кваліфікації учених умов праці і життя - 67 відсотків;\n- кардинальне поліпшення загалом соціально-економічного життя в країні, підвищення рівня життя, політична й економічна стабілізація - 26 відсотків;\n- поліпшення умов праці і матеріально-технічного забезпечення вчених, розширення можливості міжнародних контактів - 12 відсотків відповідей.\nВ елітних університетах розпочате дослідження еміграційних настроїв і серед студентства. Тут виявилося 37 відсотків потенційних мігрантів, 10 відсотків уже робили для цього конкретні кроки. Вимальовується типовий портрет студента - потенційного емігранта: юнак (майже в два рази частіше, ніж дівчина); здебільшого неодружений; швидше програміст, математик, фізик, інженер, ніж гуманітарій.\nПотенційні емігранти - це студентська еліта. Вони вчаться краще за інших, мають більш високу комп'ютерну грамотність, краще знають іноземні мови, вихідці в основному з інтелігентних сімей. Націлені на еміграцію студенти переважно лояльні до реформ, краще орієнтуються в політичному житті, підтримують демократичні перетворення, перехід до ринкової економіки.\nСоціологи вивчають канали і мотиви приходу молоді в науку. Провідним мотивом для більшості наукових співробітників-початківців є самоцінність науково-дослідної роботи, можливість реалізувати свій творчий потенціал. Для початкового етапу наукової кар'єри характерне інтенсивне наукове спілкування пізнавального типу, акумуляція знань, інформації, досвіду, новизна наукової творчості.\nУ науковому колективі в кожного співробітника є своя визначена ніша, своя роль. Наприклад, генератор ідей, мислитель, виконавець, організатор, ідеолог, популяризатор, адміністратор, технік, компілятор, комунікатор, піонер, коректор. Зрозуміло, одна людина здатна успішно реалізовувати кілька ролей. Тут можна виділити три типологічних варіанти рольових функцій ученого: інтенсивна творча діяльність, виконавські функції, організаторський профіль.\nЯкщо за даними опитування виділити рольові профілі молодих учених, то найчастіше названими ролями виявилися «генератор ідей», «мислитель», що свідчить про прихильність молодих учених до індивідуальної наукової творчості.\nДля дослідження молодих наукових кадрів можна використовувати різні соціологічні і психологічні тести. Вони свідчать, що зі здатністю до наукової творчості корелюють такі особистісні якості, як гнучкість, вразливість і пізнавальна відкритість, ініціативність, енергійність, прагнення до лідерства, наполегливість, естетичне чуття, перевага складності, контроль над власним «Я» тощо. Відзначаються також і такі якості, як висока сприйнятливість до людей і проблем, гнучкість в обходженні з концепціями, почуття гумору, наполегливість і завзятість, нетерплячість при виконанні рутинних і монотонних робіт, схильність до ризику, жива уява, фантазія. Наприклад, така не зовсім очевидна для успіху в науці якість, як почуття гумору, виявляється однією з найстабільніших характеристик творчої особистості. Ось чому цікаво спілкуватися з такими людьми.\nОдна з найголовніших характеристик творчої особистості - незвичайно висока мотивація, що часом змушує вченого жертвувати багатьма радощами життя заради науки.\nІснує два основних види мотивації вченого: зовнішня, заснована на прагненні до матеріального благополуччя, ступенів, популярності; внутрішня -інтерес до досліджуваного предмета. У діяльності більшості вчених обидва види мотивації переплетені і доповнюють один одного, хоча історія знає чимало випадків «чистого» служіння науці.\nАмериканський психолог Альберт Кац виділив чотири типи вчених.\nІніціатори - мають швидкий розум, у них виникає безліч вдалих ідей, але вони не люблять обмірковувати деталі і надавати своїм думкам строгу закінчену форму. Вони серйозні і вдумливі, але, маючи великі амбіції, бувають часто марнолюбні і зарозумілі.\nМетодологи - найбільшою мірою наділені творчими здібностями. Вони емоційні, невимушені, скромні в спілкуванні з іншими.\nВиконавці - навпаки, спокійні й обов'язкові, можливо, вони мають більш скромний інтелектуальний потенціал, ніж вчені інших груп, їх талант полягає в умінні вирішувати вже поставлені проблеми.\nЕстети - справляють найбільш неприємне враження на навколишніх. Вони недисципліновані, гордовиті і замкнуті, їх, як правило, не цікавлять події, що відбуваються навколо них. Проте вони володіють даром витягати зміст із того, що, на перший погляд, здається нісенітницею. Вони люблять простоту і воліють працювати над проблемами, що можуть мати елегантне і строге рішення.\nНині відбувається не просте падіння престижу науки. Дедалі більшу недовіру викликають моральна заможність учених, розуміння ними відповідальності за результати своїх дій.\nНаука, як і будь-яка сфера діяльності, припускає певні людські відносини, моральні аспекти, має свій «кодекс» - звід принципів, правил і норм.\nОсновні серед них, мабуть, такі:\n- норма колективізму, яка диктує вченим негайно передавати свої досягнення в загальне користування, щоб швидше поповнювати суму знань;\n- норма скептицизму, що зобов'язує вчених більш вимогливо ставитися до праць своїх колег;\n- норма безкорисливості, соціальної відповідальності за результати своєї наукової діяльності.\nНові умови функціонування науки ставлять деякі з них під сумнів. Про яку «безкорисливість» може йти мова, якщо для вчених, зайнятих прикладними дослідженнями, вони стають своєрідним бізнесом? Великі масштаби «закритих» досліджень із засекреченими результатами, звичайно ж, призводять до руйнування норм колективізму.\nВважається, що для науки немає заборонних тем - вона може досліджувати все, будь-які обмеження порушують волю наукової творчості. Однак маються і межі, які не можна переходити. Мова йде про генну інженерію, про автономне вирощування людських зародків, про створення і використання психотропних препаратів, створення зброї масового знищення. Тут розвитком науки ставиться запитання: наука для людини чи проти людини чи вона взагалі байдужна до її долі. Створення зброї масового знищення, катастрофічні екологічні наслідки ставлять під сумнів моральні ідеали вчених, їх соціальну відповідальність. Це дуже серйозний симптом нерозуміння між вченими і суспільством. Звичайно, тільки методи соціологічного аналізу дозволяють виявляти ці соціальні і соціально-психологічні проблеми, пропонувати шляхи їх вирішення.\nЗниження престижу науки, відома недовіра до «яйцеголових», як нерідко називають учених, формуються здебільшого під впливом преси, що досить часто виносить на загальний огляд взаємини в наукових колективах, і в основному негатив. Одним словом, сучасне наукове співтовариство різке упало в очах суспільної думки, і навіть його корифеї не є зразками високої моральності, добропорядності, громадянськості. Цьому «допомогли» і останні реформи, безвідповідальні пропозиції вчених з реформування економіки, їх боротьба за владу.\nСпецифіка наукової діяльності, що породжує багато моральних проблем, звичайно, існує. Наукові досягнення в сучасній науці переважно - це результат колективної творчості.\nКолективна наукова діяльність має свою специфіку і не зводиться до простої суми індивідуальних зусиль, її ефективність багато в чому залежить від того, як вона організована. Соціологія може виявити ті фактори, що визначають ефективність колективної наукової діяльності. Найпростіший з них - кількість членів наукової групи. Оптимальною вважається група в 5-6 чоловік, якщо менша - то недостатньо використовуються можливості взаємного стимулювання наукової діяльності (опонування), якщо більша - ускладнюється керування. Клод Бернар любив повторювати: «Якщо в тебе є яблуко й у мене є яблуко і ми обмінюємося, то в кожного з нас залишиться по одному яблуку. Якщо в тебе є ідея й у мене є ідея і ми ними обмінюємося, то в кожного з нас буде по дві ідеї». Головний результат наукового обміну- взаємозбагачення його учасників. Правильна організація наукового обміну припускає постійні комунікації учасників творчого процесу, постійний обмін інформацією. Ось чому так ефективні в науці тимчасові наукові колективи, створювані для рішення визначених проблем.\nУ практиці організації колективної наукової діяльності позитивно зарекомендував себе розподіл функцій, ролей усередині творчого колективу.\nВідповідно до накопиченого досвіду «ідеальний» дослідницький колектив повинний включати:\n- «генератора», який формулює проблему і намічувані шляхи її вирішення;\n- «організатора», який здійснює розробку дослідницької програми;\n- «критика», який виявляє слабкі місця запропонованих варіантів;\n- «експерта», який оцінює пройдені етапи та їх результати;\n- «комунікатора», який забезпечує ефективний інформаційний обмін усередині колективу і зв'язок з іншими дослідницькими групами;\n- «менеджера», який доводить отримані результати до стадії практичної реалізації.\nОдна з найцікавіших форм об'єднання вчених - наукова школа, на чолі якої завжди стоїть великий і авторитетний учений. Не кожному, навіть видатному ученому вдається створити свою наукову школу. Керівники наукових шкіл мають бути і сильними адміністраторами, менеджерами в науці, а це не усім вдається. Виникає непроста проблема: вибирати чи призначати керівників наукових колективів. І та, і інша форма має свої позитивні сторони.\nТакі лише деякі проблеми науки, що знаходяться в центрі уваги сучасної соціології.


Польський романтизм 19 століття в літературі - Реферат Безплатно скачать реферат, курсову, дипломну роботу\nГоловна → Література світова, Всесвітня література → Польський романтизм 19 століття в літературі - Реферат\nПольський романтизм 19 століття в літературі - Реферат\nХІХ ст. має величезне значення для розвитку національних літератур окремих слов'янських країн. Ці народи пройшли складний історичний шлях. У ХІХ ст. тільки Росія мала більш-менш гарні умови для розвитку національної культури. Окремі українські землі перебували під російським та австро-угорським впливом. Болгарія страждала під турецьким гнітом. Після кінцевої поразки Наполеону територію Польщі, правлячі кола якої примикали до наполеонівської коаліції, було розподілено між Російською імперією, Австро-Угорщиною й Прусією. В результаті більшість слов'янських народів не мала навіть національної освіти. Згадаємо, наприклад, німецькомовну Прагу або російськомовний Київ. Названі умови призвели до відставання розвитку національних літератур. Відсутність національної освіти і статусу державних для національних мов призвели до того, що у ХІХ ст. мови слов'янських народів тільки починають формуватися як мови національних літератур. У ХІХ ст. починається міцний національно-визвольний рух, особливо у Польщі, Чехії, Словаччині. Романтизм як мистецтво національного, виключного й героїчного, набуває у цьому сенсі особливого значення. Саме епоха романтизму дарує полякам Міцкевича й Словацького, українцям - Шевченко.\nІм'я Адама Міцкевича набуло для поляків особливого значення. Він вважається символом національної своєрідності, гідності польського народу, який вів багатовікову боротьбу за отримання незалежності. Творчість Міцкевича прийнято розподіляти на три періоди: - ранній, віленсько-ковенський ( до 1824 ). Кращими творами цього періоду вважають "Оду до молодості" ( 1820 ) "Балади й романси" ( 1822 ), поему "Гражина" ( 1823 );\n-російський ( 1824 - 1829 ) - "Кримські сонети" ( 1826 ), "Конрад Валленрод" ( 1828 );\n-період еміграції ( 1830 - 1855 ) - закінчено "Дзяди", створено "Пана Тадеуша".\nУ 1829 р. Міцкевич залишає Росію. Повернення на батьківщину йому забороняють, тому він виїжджає до Німеччини. У Веймарі зустрічається з Ґете, потім їде до Швейцарії, Італії. В Римі, у 1830 р., він взнає про початок повстання і відразу ж вирушає на батьківщину, але його затримують на австрійському кордоні і не пускають на підконтрольну Росії територію. Так почався період еміграції. До кінця життя Міцкевич не побачить Польщі. Він буде переживати це дуже болісно, і продовжуючи "Дзяди", згадає героя, який з'явився в цій драматичній поемі іще під час її задуму, на основі старовинної легенди про те, як до будинку священика вночі прийшов дивний гість ( ІУ частина ). Дорослі розгублюються, і тільки діти розуміють, що перед ними - мертвець. Гість розкриває ксьондзу свою душу. Це Гюстав, який недавно скінчив життя самогубством через кохання. А перетворили природне кохання на трагедію суспільні забобони, які не дозволяють людям з різних каст любити одне одного. Спроби священика втішити нещасну душу, яка не може отримати спокою, не до чого не приводять. Гюстав буде вічно бродити по землі, поки люди не перебудують суспільство так, щоб природним почуттям й прихильностям нічого не заважало. Якщо на батьківщині легенда про Гюстава цікавила Міцкевича більш у русоїстському дусі, то в еміграції він знову повертається до неї, тепер вже на новому рівні. Він створює ІІІ частину "Дзядів", в якій додає нові факти до біографії душі Гюстава. Після самогубства люди знаходять на стіні латинськийнадпис: "Тут помер Гюстав й народився Конрад". Тобто, не зазнавши щастя на землі, душа Гюстава звільнюється від земного кохання і йде на зустріч відчайдушному служінню батьківщині. Таким чином поет переосмислює й образ середньовічного героя Конрада Валленрода, до якого вже звертався в однойменній поемі. Історичний Конрад загинув за батьківщину, але його дух не залишив нескорені землі. Поезія Міцкевича є глибоко патріотичною й сповненою громадянського обов'язку, але вона може і лякати своїм протистоянням релігійному фаталізму. Інколи поет наближується до байронічного демонізму. Героїчний Конрад протистоїть величезній Росії ( "Уривок" ), яку Міцкевич зображує як країну безправ'я й несправедливості. Петербург, для Міцкевича, - місто Сатани, Мідний вершник - символ тиранії. Продовження "Дзядів" глибоко образило Пушкіна, який відповів віршем "Он между нами жил". Російський поет назвав Міцкевича "злобним поетом", звинуватив його у невдячності. Пушкін абсолютно не розумів патріотичних почуттів підкорених Росією народів. Рядок "Смирись, Кавказ, идет Ермолов" яскраво свідчить про це. Під час польського повстання, яке для поляків обернулось численними людськими жертвами, Пушкін разом із Жуковським видали збірку "Во славу русского оружия", яку не міг прийняти Міцкевич. Але не тільки суперечки зазнав поет на території Російської імперії. Його боротьбу підтримали Герцен, Рилєєв, Франко. "Уривок" із "Дзядів" включає в себе не тільки критику "величезної вотчини царя", а і поезію "Російським друзям", в якій поет віддає належне пам'яті загиблих декабристів.\nВ умовах еміграції, під час викладання спочатку греко-римської літератури в Лозанні, а потім - слов'янських літератур у Сорбонні, Міцкевич створює грандіозне полотно "Пана Тадеуша", поеми про національну своєрідність Польщі. Здалека все бачиться в іділичному ключі, і Міцкевич естетизує старовинний побут, національний характер, рідний пейзаж. Він показує старопольский світ, який відтворює по-гомерівськи детально, хоча і іронізує з приводу свари між двома шляхетськими родами Горешків і Соплиць. Себе самого поет зображує в образі молодого Яцека Соплиці, піднесеного, але самотнього поета. Світ Горешків і Соплиць, яким так любується автор, безповоротно йде у минуле, разом із старовинним побутом, домашнім господарством, наївними смаками і забобонами, разом із оригінальною кухнею і не менш оригінальними правовими відносинами. Горешки і Соплиці заповідають молодому пан Тадеушу зберегти польську культуру і повернути народу незалежність.


Солянка холмова: відгуки, показання, протипоказання\nГоловна > Бади, вітаміни, добавки > Солянка холмова\n19.01.2021 20.05.2021 Author 0 коментарів\nСолянка холмова – фітопрепарат, що виготовляється з однойменного рослини. Має властивості гепатопротектора і рекомендується до застосування для профілактики патологій печінки. Фітопрепарат Солянка холмова сприяє нормалізації та оптимізації функціонування печінки, підшлункової залози а також захищає тканини печінки. Препарат Солянка холмова мають виражений гепатотропним ефектом. Застосування даного лікарського засобу рекомендується в якості ефективного профілактичного засобу для захисту печінки.\nВиробник Солянки холмової: російські компанії Фітос ТОВ, Меган 2000.\nФорма випуску: чай (фільтр-пакети).\nІнструкція до Солянки холмової\nДаная замітка – це всього лише коротка інструкція до застосування Солянка холмової. Будьте уважні при його використанні і перед тим, як використовувати його, обов’язково відвідайте лікаря і проконсультуйтеся конкретно по вашому випадку.\nдля поліпшення стану жовчовивідної системи і печінки.\nнепереносимість організмом пацієнта компонентів даного засобу,\nгодування дитини грудьми,\nсечокам’яна хвороба (фаза загострення),\nвиношування дитини (вагітність).\nВідгуки про Солянка холмової\nЯкщо ви використовували солянка Холмове, то ми будемо вам вдячні, якщо ви залишите відгук про нього і відзначите в голосуванні, допоміг він вам чи ні.\n16.08.2020 20.05.2021 Author 0


Зимова першість Іршавщини стартує 10 лютого 2019 року | Нове життя\n16 Лютого 2019 7:18\n4 лютого в іршавському Будинку дитячої творчості відбулося організаційне засідання з проведення розіграшу Зимової першості Іршавського району з футболу 2019 року. Бажання брати участь в змаганнях висловили керівники 11 клубів, з-поміж яких традиційно двоє представників Виноградівщини (ФК “Боржавське” та ФК “Великі Ком’яти”). Отже, турнір знову матиме статус відкритого.\nЗа територіальним принципом всіх учасників вирішено розбити на дві підгрупи : Східна (“верховинська”) група “А” цьогоріч змінить свою прописку з села Приборжавського ( стадіон якого буде резервним) до села Великого Раківця. До вже традиційної п’ятірки команд східної зони приєднається представник Виноградівщини – ФК “Боржавське”. Отже, склад групи “А” виглядає так :\nКоманди Західної зони, як і два роки тому позмагаються на полі ДЮСШ м. Іршава. Цьогоріч вперше за останнє десятиліття у першості візьме участь чинний чемпіон району “Дружба” Дубрівка. Таким чином, за вихід до півфіналу з групи “Б” вестимуть боротьбу наступні футбольні колективи:\nЗа результатами п’яти турів буде сформовано півфінальні пари (по дві кращі команди з кожної групи), які між собою визначать фіналістів першості ( переможець групи “А” зіграє проти другої команди групи “Б”, відповідно, переможець групи “Б” “побореться” з командою, яка посіла другу сходинку у групі “А”)\n“Будівельник” Приборжавське – “Боржава” Довге, початок о 10:30 к.ч.\nФК “Боржавське” – ФК “Бронька”, початок 0 12:00 к.ч.\n“Виноградар” Великий Раковець – “Брунцвик” Білки, початок о 13:30 к.ч.\n“Дружба” Дубрівка – “ШОР” Іршава, початок о 12:00 к.ч.\nФК “Сільце” – “Шахтар” Ільниця, пачаток о 13:30 к.ч.\n“Брунцвик” Білки – ФК “Боржавське”, початок о 10:30 к.ч.\n“Боржава” Довге – “Виноградар” Великий Раковець, початок о 12:00 к.ч.\nФК “Бронька” – “Будівельник” Приборжавське, початок о 13:30 к.ч.\n“Шахтар” Ільниця – “Дружба” Дубрівка, початок о 12:00 к.ч.\n“ШОР” Іршава – ФК “Великі Ком’яти”, початок о 13:30 к.ч.\n“Виноградар” Великий Раковець – ФК “Боржавське”, початок о 10:30 к.ч.\n“Будівельник” Приборжавське – “Брунцвик” Білки, початок о 12:00 к.ч.\n“Боржава” Довге – ФК “Бронька”, початок о 13:30 к.ч.\nФК “Великі Ком’яти” – “Шахтар” Ільниця, початок о 12:00 к.ч.\n“Дружба” Дубрівка – ФК “Сільце”, початок о 13:30 к.ч.\nФК “Боржавське” – “Будівельник” Приборжавське, початок о 10:30 к.ч.\n“Брунцвик” Білки – “Боржава” Довге, початок о 12:00 к.ч.\nФК “Бронька” – “Виноградар” Великий Раковець, початок о 13:30 к.ч.\nФК “Сільце” – ФК “Великі Ком’яти”, початок о 12:00 к.ч.\n“Шахтар” Ільниця – “ШОР” Іршава, початок о 13:30 к.ч.\nЗа сайтом Федерації футболу Іршавського району.


Понад 300 інтерв’ю з активістами Майдану записали для проекту “Майдан: усна історія”. | Шкільне життя\nПонад 300 інтерв’ю з активістами Майдану записали для проекту “Майдан: усна історія”.\nШкільне життя Follow on Twitter Send an email 24.12.2014\nПро те, як зберегти спогади про Майдан, 24 грудня розповіли учасники проекту на презентації у виставковому просторі “Творчість Свободи: (р)еволюційна культура Майдану” в Музеї Гончара.\nЗа словами Голови Українського інституту національної пам’яті Володимира В’ятровича, перших 144 аудіоінтерв’ю співробітники УІНП записали ще весною безпосередньо на Майдані Незалежності. “Це розмови з учасниками Самооборони Майдану, волонтерами, переважно з тими, які приїхали з регіонів і ще у березні-квітні залишалися у столиці. На цих записах зафіксовні розповіді представників усіх областей України”, – розповів він.\nУ липні Інститут національної пам’яті розпочав співпрацю з громадською організацією “Фонд збереження історії Майдану”. З того часу співробітники УІНП записали 110 відеоінтерв’ю – це більше 300 годин розмов із представниками різних ініціатив Майдану, зокрема бійцями сотень Самооборони, мистецької сотні, Громадського сектору Євромайдану, Євромайдан SOS, ІТ намету, медиками, психологами, священиками та ін.\n“У 90-х ще були живі свідки подій Перших визвольних змагань, проте ніхто їх не записував, хоча техніка дозволяла. Спогадів про Помаранчеву революцію записано дуже мало, як і про Революцію на граніті. Ми не маємо повторити цю помилку, тому повинні ловити момент”, – вважає Володимир В’ятрович.\n“Ми плануємо зібрати максимум інтерв’ю з учасниками Майдану та, по можливості, іншої сторони, щоб створити архів Майдану, який служитиме джерельною базою для істориків, режисерів-документалістів, соціологів, психологів та ін. У майбутньому матеріали будуть доступні широкому загалу, а також будуть використані в експозиції Музею Свободи / Музею Майдану”, – повідомила Іванна Кобєлєва, координатор проекту УІНП “Майдан: усна історія”.\nСемен Глузман, очільник “Фонду збереження історії Майдану”, правозахисник, політв’язень, президент Асоціації психіатрів України, наголосив на важливості запису усних історій саме тепер: “Совєтська дійсність привчила нас до забуття. Змінювались міфи, змінювались імена, зникали розстріляні і з’являлись ті, хто буде розстріляний потім. В результаті всіх привчили до відносності пам’яті і самої історії. Саме тому ми зобов’язані з усіма можливими деталями записати і проаналізувати Майдан”.\nРежисер-документаліст Наталія Машталер уже записала 53 відеоінтерв’ю з учасниками Майдану та розповіла, що іноді одне інтерв’ю може тривати і до 6-7 годин. “Для того, щоб вийшло гарне інтерв’ю, той біль, яким з тобою люди діляться, їх сльози та розчарування, страшні епізоди Майдану, що закарбувались у них в пам’яті, треба пропустити через себе. Сподіваюсь, висловившись, вони отримують полегшення. З іншого боку, ця робота тебе захоплює, надихає, бо ти знайомишся з людьми, за яких тебе переповнює гордість, які вселяють надію та впевненість про гарне майбутнє нашої країни”.\nУ загальному підсумку до архіву Майдану вже зібрано понад 300 інтерв’ю, що складають близько 500 годин спогадів.\nПроект «Майдан. Усна історія» відкритий для співпраці, цікавих ідей, нових спогадів. Всі бажаючі долучитися до цієї важливої справи можуть звертатися з пропозиціями до Українського інституту національної пам’яті або “Фонду збереження історії Майдану” (тел. 097-647-98-64, 095-595-50-70).\nУривки відео можна переглянути на каналі youtube Українського інституту національної пам’яті та на facebook сторінці Фонду збереження історії Майдану.\nтел.: +38 044 253-15-63, +38 097 647-98-64