Володимиро суздальське князівство форма правління\nРостово (Володимиро) -Суздальське князівство\nМежиріччя Оки і Волги — територія, добре захищена лісами і річками як від варязьких походів, так від половецьких набігів. Найбільші міста — Ростов, Суздаль, в XII столітті з’являються і ростуть нові міста — Твер, Володимир, Москва. Самостійним князівством Ростово-Суздальській землі стає за Юрія Долгорукого, який зумів значно розширити підвладну йому територію і навіть зайняти в кінці життя великий київський стіл. Син його Андрій Боголюбський, відмовившись від боротьби за Київ як символічну столицю Русі, зосереджується на облаштуванні північно-східних земель. Тим самим Андрій вперше відірвав старшинство серед князів від місця (Києва як старшого міста) і центр Русі остаточно перемістився на північний схід. Андрій переносить свою столицю з старого боярського Ростова в невелике місто Володимир-на-Клязьмі. Авторитарний характер його правління і багаторічний конфлікт з боярством призводять до загибелі князя в 1174 році. Брат його Всеволод Велике Гніздо розправився з боярської опозицією і остаточно встановив в князівстві монархічну форму правління. У сферу впливу Всеволодовичей потрапляють Муром, Рязань, Чернігів, Смоленськ, Київ і навіть Новгород. Порядок управління багато в чому повторював модель Київської Русі.\nГалицько-Волинське князівство перебувало далеко від кочівників. Його територія — північно-східні схили Карпат і межиріччі Дністра і Прута — межувала з Угорщиною, Польщею, Чехією. З цими країнами розвивалася активна зовнішня торгівля. Об’єднання Галицьких і Волинських земель відбулося на рубежі XII і XIII століть при князя Романа Мстиславича, який 1203 р захопив Київ і прийняв титул великого князя. Політичної особливістю князівства були сильні позиції боярства. Княжий домен значно поступався боярському землеволодіння, що зумовило постійну боярську фронду. Формально вищі виконавчі, законодавчі і судові повноваження належали князю, однак бояри, спираючись на економічну і військову міць, могли не визнавати княжих рішень. Верховна судова влада князів в разі розбіжностей переходила Раді бояр, який скликався з ініціативи боярства і очолювався єпископом. У надзвичайних умовах збирали віче.\nПрикладом такої боротьби був початковий період царювання Данила Романовича, малолітнього сина Романа Мстиславовича. Єдиний випадок заняття княжого престолу особою, яка не належали до династії Рюриковичів, — «вокняжение» боярина Владислава в Галичі (1212-1213 рр.). Це призвело до тривалої боротьби Данила за повернення престолу, в якій взяли участь польські та угорські феодали. До 1238 року він зумів відновити свою владу в Галицько-Волинській землі, а в 1240 р навіть взяв Київ. Але в тому ж році Київ був спалений монголо-татарами. Спроба Данила організувати хрестовий похід проти монголів привела його до визнання влади папи Римського і союзу церков. У 1255 року відбулася коронація Данила від імені папи, але реальної допомоги з Заходу він так і не отримав. Після його смерті Галичина і Волинь переходять до Польщі і Литві.\nСвоєрідність державної моделі Новгорода визначалося багатьма причинами географічного, історичного, зовнішньополітичного характеру.\n1. Географічний чинник — віддалене положення Новгорода ставило його поза князівських усобиць і дозволяло місту розвиватися більш-менш вільно.\n2. Не надто сприятливі агрокліматичні умови (болотиста місцевість, холодний клімат, бідні ґрунти) робили малоприбутковою сільське господарство і змушували шукати інші джерела доходу.\n3. Близькість Новгорода до головних річкових басейнах Східно-європейської рівнини, можливість виходу в Балтійське море — все це сприяло ранньому розвитку торгівлі і промислів, що стали підставою місцевої економіки;\n4. Геополітичний фактор — порівняно спокійна ситуація на кордонах. Аж до XIII століття (створення Лівонського ордену і об’єднання Литви) зовнішня загроза була відсутня, і це давало додаткові можливості для розвитку.\nНовгородська земля займала велику територію: від Білого моря на півночі до верхів’їв Волги на півдні, від Прибалтики на заході до Уральських гір на сході. Основне ядро новгородської території поділялося на п’ять земель, що називалися п’ятина і приписаних до міських «кінців». Центрами пятіни були міста, іменувалися передмістями Новгорода. У ці міста прямували новгородські намісники; були там і власні вічові збори, і виборні посадові особи. П’ятини складалися з волостей, які керували новгородськими «мужами», волості — з цвинтарів.\nНа відміну від інших російських земель в Новгороді склався лад боярської республіки. Вищим органом влади вважалося віче — народні збори всіх дорослих вільних жителів міста, що розглядало найважливіші питання внутрішньої і зовнішньої політики, запрошувала князів і обирає головних посадових осіб. Посадник оголошував порядок денний і керував дебатами. Рішення приймалися одноголосно. Оскільки добитися цього в більшості випадків було важко, вічові збори нерідко переростали в масову бійку, причому подужати сторона залишалася правою. Рішення віче оформлялися в особливій канцелярії — вічовий хаті, очолюваної вічовим дяком.\nТак як місто ділився на п’ять районів-решт, а останні — на вулиці, то поряд з загальноміським віче існували «кончанские» і «уличанские» вічові сходи, які обирали, відповідно, кончанских і улічанскіх старост. Тобто Великий Новгород за своїм устроєм був систему самоврядних громад.\nНезважаючи на регулярність скликання міського віча і досить чітку організацію його діяльності, реальна влада належала Раді панів, в який входило від 300 до 500 «золотих поясів»: бояри, вищі посадові особи (діючі і відставні), верхівка посаду ( «житьи люди») , кончанские і соцькі старости. Очолював Раду архієпископ. Рада панів вирішував всі найважливіші питання: визначав вибір князя, посадника, інших посадових осіб, готував вічові збори і фактично керував ними.\nВищою посадовою особою в Новгороді був посадник, що обирався з знатних боярських прізвищ. Він головував на віче, контролював діяльність князя, разом з ним керував збройними силами, вершив правосуддя, вів зовнішньополітичні справи. Найближчим помічником посадника був тисяцький, також обирався вічем. Він керував міським ополченням, а в мирний час здійснював судові (по торговим позовів) та поліцейські функції.\nНовгородський архієпископ був не тільки главою церкви, а й одним з вищих посадових осіб республіки. Тому він теж обирався вічем і затверджувався Київським митрополитом. Архієпископ головував в раді панів, вершив церковний суд, зберігав державну казну і друк, контролював торговельні заходи і ваги, брав участь в здійсненні зовнішньої політики. У розпорядженні архієпископа знаходився спеціальний «владичний» полк.\nЩе з часів Ярослава Мудрого новгородці отримали право запрошувати князя за власним вибором. На відміну від інших російських земель князь в Новгороді був верховним правителем. Він виконував функції головнокомандувача і організатора захисту Новгородської землі, разом з посадником відправляв правосуддя (але тільки в межах міста). Навіть резиденція князя перебувала поза Новгородського кремля. З запрошеним князем новгородці укладали договір — «ряд», де точно фіксувалися його судові, адміністративні та інші повноваження, спосіб винагороди за службу місту, статус князя в торгових справах. Якщо умови договору порушувалися, віче «вказувало дорогу», тобто виганяли князя.\nФорма Володимиро-Суздальського і Галицько-Волинського держав-князівств\nВолодимиро-Суздальське князівство розцінюється як класичний зразок російського князівства періоду феодальної роздробленості. До цього є ряд підстав. Воно займало величезну територію північно-східних земель — від Північної Двіни до Оки і від витоків Волги до впадання Оки у Волгу. Володимиро-Суздальської Русі стала згодом центром, навколо якого гуртувалися руські землі, складалося Російська централізована держава. На території Володимиро-Суздальського князівства утворилася Москва, що стала згодом столицею великої держави. Саме у Володимиро-Суздальське князівство прийшов з Києва великокняжий титул. Всі володимиро-суздальські князі, нащадки Мономаха — від Юрія Долгорукого аж до Данила Московського — носили великокняжий титул. Це ставило Володимиро-Суздальське князівство в центральне положення в порівнянні з іншими російськими князівствами періоду феодальної роздробленості. У Володимирі була перенесена митрополича кафедра.\nРостов Великий і Суздаль — два найдавніших російських міста, перший з яких згадується в літописі під 862 р другої під 1024 р Ці важливі північно-східні російські центри з давніх-давен давалися великими київськими князями в уділи своїм синам. Володимир Мономах заснував в 1108 році місто Володимир-на-Клязьмі і дав його на спадок сімнадцятирічному синові Андрію. Місто увійшло до складу Ростово-Суздальського князівства, великокняжий престол якого займав старший брат Андрія — Юрій Долгорукий. Після смерті Юрія Долгорукого його син Андрій Боголюбський (1157 — 1174) переніс столицю з Ростова у Володимир. З тих пір і бере свій початок Володимиро-Суздальське князівство. Економічний стан Володимиро-Суздальського князівства досягло свого розквіту в другій половині XII — початку XIII ст. при великих князів Андрія Боголюбського і Всеволода Велике Гніздо.\nСтруктура класу феодалів у Володимиро-Суздальське князівство мало відрізнялася від київської. Однак тут з’являється нова категорія дрібних феодалів — так звані діти боярські. У XII в. з’являється і новий термін — «дворяни» Необхідно відзначити таку категорію феодального класу, як церковні феодали. Церковно-монастирська земельна власність виникає з княжих пожалування, земельних вкладів бояр, захоплення монастирями і церквами селянських общинних земель. Залежне населення об’єднувало різні категорії, що відрізняються за своїм правовим положенням. У XII — XIII ст. у Володимиро-Суздальське князівство, крім відомих раніше смердів, закупів, ізгоїв, холопів, з’являються ополоники, закладнікі, страдники. Половники представляли собою селян, які, будучи безпорадними в господарському відношенні, йшли в кабалу до феодалів, сплачуючи їм частку врожаю. Закладнікі — колишні смерди-общинники, які "закладивалісь9quot; феодалам в пошуках стерпних умов життя, потрапляючи в залежні від них відносини. Під страдниками розуміли посаджених на землю холопів. Для правового становища селян було характерно: наявність у них права переходу від одного феодала до іншого; обов’язок селян при відході від феодала виплатити задолжность та інші зобов’язання, що випливали з їх залежності. Селяни несли повинності у вигляді натурального оброку, відробіткової ренти, державних повинностей. Міське населення складалося з ремісників, купців, білого духовенства і чорного.\nВолодимиро-Суздальське князівство була ранньофеодальна монархію з сильною великокнязівської владою. Великий князь володимирський спирався у своїй діяльності на дружину, за допомогою якої створювалося військову могутність князівства. З дружини, як і в київські часи, сформувався Рада при князеві. У нього входили і представники духовенства, а після перенесення митрополичої кафедри у Володимир — сам митрополит. Рада зосереджував кермо влади всім Володимиро-Суздальським князівством, в нього входили намісники-дружинники, які управляли містами. Великокняжеским палацом керував дворецький або дворский, який був другим за значенням особою в державному апараті.\nЗаконодавчою основою Володимиро-Суздальській землі була система права Давньоруської держави: Руська Правда застосовувалася тут більш тривалий час, ніж в інших частинах Русі.\nПівденно-західні князівства Русі — Володимиро-Волинське та Галицьке — об’єднали землі дулібів, тиверців, хорватів, бужан, увійшли до складу Київської Русі в кінці Х ст. за Володимира Святославича. У 1199г. володимиро-волинський князь Роман Мстиславич оволодів Галицьким князівством і об’єднав галицькі та волинські землі в єдине Галицько-Волинське князівство. Центром його був Галич, потім Холм, а з 1272г. — Львів.\nОсобливістю суспільного устрою Галицько-Волинського князівства було те, що там створилася численна група боярства, в руках якої зосередилися майже всі земельні володіння. Найбільш важливу роль серед феодалів Галицько-Волинського князівства відігравало галицьке боярство — «мужі галицькі». Вони володіли великими вотчинами і залежними селянами. У джерелах XII в. предки галицьких бояр виступають в якості «княжих мужів». Сила цього боярства, розширював межі своїх володінь і вів велику торгівлю, безперервно зростала. Усередині боярства йшла постійна боротьба за землі, за владу. Уже в XII в. «Мужі галицькі» виступають проти будь-яких спроб обмеження їх прав на користь князівської влади і зростаючих міст.\nІншою особливістю було те, що і влада по суті знаходилася в руках великого боярства. Оскільки галицько-волинські князі не мали широкої економічної та соціальної базою, їх влада була міцна. Вона передавалася у спадщину. Місце померлого батька займав старший з синів, якого інші його брати повинні були «чтити у батькове місце». Значним політичним впливом при синах користувалася вдова-мати. Незважаючи на систему васальної залежності, на якій будувалися відносини між членами княжого дому, кожне князівське володіння політично було значною мірою самостійним. Хоча князі і висловлювали інтереси феодалів в цілому, проте вони не могли зосередити в своїх руках всю повноту державної влади. Галицьке боярство грало найбільшу роль в політичному житті країни. Воно розпоряджалося навіть князівським столом — запрошувало і зміщало князів.\nФормально галицько-волинські князі мали певні адміністративними, військовими, судовими та законодавчими повноваженнями. Зокрема, вони призначали посадових осіб у містах і волостях, наділяючи їх земельними володіннями під умовою служби, формально були Головнокомандувачами всіх збройних сил. Але кожен боярин мав своє військове ополчення, а оскільки полки галицьких бояр часто перевершували чисельністю князівські, в разі розбіжностей бояри могли сперечатися з князем, застосовуючи військову силу. Верховна судова влада князів в разі розбіжності з боярами переходила до боярської верхівки. Нарешті, князі видавали грамоти, що стосуються різних питань управління, але вони часто не визнавалися боярами. Бояри здійснювали свою владу за допомогою ради бояр. До його складу входили найбільші землевласники, єпископи та особи, що займали вищі державні посади. Склад, права, компетенція ради не було визначено. Боярський рада скликалася, як правило, з ініціативи самого боярства. Князь не мав права скликати раду за своїм бажанням, не міг видати жодного державного акту без його згоди.\nТериторія Галицько-Волинського князівства спочатку ділилася на тисячі й сотні. У міру того, як тисяцькі і соцькі зі своїм управлінським апаратом поступово входили до складу палацово-вотчинного апарату князя, замість них виникли посади воєвод і волостей. Відповідно територія князівства була розділена на воєводства і волості. У громадах обиралися старости, які відали адміністративними і дрібними судовими справами. У міста призначалися і посилалися безпосередньо князем посадники. Вони мали не тільки адміністративною і військовою владою, але виконували судові функції і збирали данину і мита з населення.\nСистема права Галицько-Волинського князівства мало чим відрізнялася від правових систем, що існували в інших російських землях періоду феодальної роздробленості. Норми Руської Правди, тільки дещо змінені, продовжували діяти і тут.\n10. Феодальна роздробленість Русі: причини, оцінка, наслідки та форми правління державних утворень, їх характеристика. Володимиро-Суздальське князівство\nЗ другої чверті XII в. а точніше, з 1132 р від Р.X. смерті Мстислава Великого, який зумів ще деякий час після смерті свого батька, Володимира Мономаха, утримувати цілісність Київської Русі, держава це було розділено між його синами та онуками і перестало існувати як єдина держава Рюриковичів. З нього виділилися і відокремилися і раніше тяжіли до самостійності окремі землі — князівства. До цього часу виділялися наступні князівства: Володимиро-Суздальське, Галицько-Волинське, Полоцьке, Новгородське, Псковське Ці князівства, в свою чергу, дробилися на уділи, що управляли найближчими родичами сиділи в столичних містах князів.\nВ процесі розростання князівських родин процес дроблення ставав все інтенсивніше. І якщо в середині XII в. можна було нарахувати 15 князівств, то в началеXIIIв. — близько 50, а в началеXIV- близько 250.\nположітельние- окремі князівства отримали можливість розвиватися бурхливо, що не залежали від Києва.\nОтріцательние- ослаблення обороноздатності країни.\nОсобливості політичної роздробленості нашої країни:\nВсі російські князі були Рюриковичами\nЄдина православна релігія\nЄдність історичного розвитку, єдність мови і культури\nпостійна загроза нападу з боку сусідів\nВолодимиро-Суздальське князівство була ранньофеодальна монархію з сильною великокнязівської владою. Великий князь спирався на дружину, за допомогою якої створювалося військову могутність князівства. До ради при князі входили дружинники, представники духовенства (після перенесення митрополичої кафедри — сам митрополит), намісники-дружинники, які управляли містами. Структура феодального суспільства мало відрізнялася откіевской, однак тут з’являється нова категорія феодалів — діти боярські, а в XII в. з’являється і новий термін — «дворяни».\n11.Вічевому лад Новгородської і Псковської феодальних республік, його характеристика .\nВ знак незалежності від князівської влади, у зв’язку з встановленням республіканського ладу, Новгород став називатися Пане Великий Новгород. З досягненням незалежності Псков також став називатися Пане Псков. Вищим органом влади в обох республіках вважалося віче головних міст, т. Е. Збори жителів міських громад. Участь селян в віче не передбачалося. Чи не мали вирішального голосу і жителі інших міст, хоча випадки їх присутності на вічових зборах Новгорода і Пскова зафіксовані в документах. За своїм походженням Новгородське віче було міським зборами, схожим на інші, що відбувалися в інших містах Русі в XII в. Віче скликались князем, посадником чи тисяцьким. Але коли боротьба між різними партіями особливо загострювалася, віче скликали приватні особи або групи підтримки тієї чи іншої партії. Іноді, особливо під час повстань, одночасно збиралося два віча: одне на Торговій стороні, а друге на Софійській. Віче не було постійно діючим органом, воно скликались тільки тоді, коли в ньому була дійсна необхідність. Найчастіше це траплялося під час воєн, повстань, призову князів і інших соціальних катаклізмів. Віче збиралося по дзвону вічового дзвони на площі, що називалася Ярославовим двором. Якщо віче збиралося для вибору архієпископа, то воно збиралося на площі біля Софійського собору, на престолі якого клали виборчі жеребки. Віче за своїм складом не було представницьким установою і складалося не з депутатів, а з усього вільного населення Новгородської республіки. Але фактично віче складався з тих, хто міг прийти на нього, тобто в основному жителів Новгорода, так як про скликання віча не повідомлялось заздалегідь. Але іноді на віче були присутні делегати від великих передмість Новгорода, таких як Псков, Ладога та інші.\nВіче мало право приймати закони, запрошувати і виганяти князя, вибирати, судити і знімати з посади посадника і тисяцького, розбирати їх суперечки з князями, вирішувати питання про війну і мир, роздавати волості на годування князям.\nПро склад віча, його ролі у вирішенні державних питань у науковій літературі немає єдиної думки. Традиційною є точка зору, що в ньому могло брати участь весь вільний чоловіче населення міста, яке сходилося по дзвону вічового дзвони. У Новгороді віче проходило на Ярославовому дворище на Торговій стороні міста або на Софійській площі. У Пскові віче збиралося на площі перед Троїцьким собором. Пам’ятники донесли звістки про численні сутички між новгородцями, що відбувалися на віче. Іноді розбіжності були настільки великі, що збиралися два віча: одне на Софійській, інше на Торговій стороні, а потім вони йшли назустріч один одному, щоб врукопашну на Великому мосту через Волхов з’ясувати, хто ж правий. Лише втручанням духівництва вдавалося іноді запобігти кровопролиттю. Псковське віче мало деякі особливості. Відсутність великого боярського землеволодіння в республіці робило боярство настільки сильним, щоб зосередити в своїх руках всю політичну владу. Військова небезпека, постійно загрожувала Пскова, посилювала роль князя, що в свою чергу також послаблювало політичну роль боярства. Тому віче в Пскові в значно більшому ступені, ніж в Новгороді, враховувало інтереси міської громади.\nФункції віча як вищого органу влади в республіках були вельми різноманітні. Воно вирішувало питання війни і миру, обирало вищих посадових осіб, включаючи і архієпископа. Вибори проходили шляхом жеребкування. Збереглися відомості про вибори архієпископа. Імена трьох кандидатів записувалися на окремі жеребки і клалися на вівтар Софійського собору. Два жереба повинен був зняти хлопчик або сліпий. Кандидат, записаний на останньому жеребки, вважався обраним. На віче вирішувалися питання покликання князів, воно ж «вказувало їм шлях». Є відомості і про те, що на віче відбувався суд. На ньому схвалюєте чи ні основні внутрішньо- та зовнішньополітичні заходи, приймалися закони.\nВіче не було органом, скликає регулярно. Зазвичай воно збиралося з ініціативи вищих посадових осіб, вони ж готували порядок денний, проекти рішень. Від них багато в чому залежало, що «засудить» віче. Колегія, подготовлявшая віче і здійснювала керівництво поточними справами, називалося Оспода, або Радою панів в Новгороді і Господой в Пскові. У Оспода, або Рада панів, входили вищі виборні посадові особи Новгорода: посадник, тисяцький, канчанскіе старости, соцкие.\n12.Суспільний лад феодальних республік. Соціальна структура Новгородської республіки була на той час досить своєрідною для Русі. Панівний же клас — феодали, великі землевласники — був тісно пов’язаний з торгівлею і ремеслом, з експлуатацією населення залежних земель, який давав йому хутра, льон, мед та інші товари для експорту. Феодали жили, як правило, в Новгороді, мали великі садиби, де крім них проживали залежні ремісники, дрібні торговці, челядь. Крім феодальної ренти (частіше оброку), бояри отримували доходи від торгівлі, лихварства, поборів з колоній. Крупними землевласниками виступалиархієпископ Софійського собору (Новгородський «владика»), вище духовенство, монастирі і церкви. При цьому монастирське землеволодіння зростало досить швидко. Багато світські феодали передавали по заповітам свої землі на помин душі. Часто монастирі купували землю, а нерідко і просто захоплювали як громадські, так і незайняті. У той же час монастирі вкрай рідко відчужували свої володіння. Та й взагалі дроблення земель, властиве світському землеволодіння, у церковного землеволодіння майже повністю виключалося. Крім того, новгородське духовенство мало право на так звану «десятину» від торгових мит і від вир і продажів (судових штрафів), отримувала доходи від експлуатації колоніальних і залежних народів. Воно відігравало велику роль в політичному житті республіки і найтіснішим чином було пов’язано з боярством.Еще однією групою пануючого класу булижитьи люди — середні феодали, так само як і бояри, які займалися ще й торгівлею. Однак головним, що визначало їх статус, було саме землеволодіння. Проте, житьи люди, хоча були феодалами, мали обмежені права в порівнянні з боярством. Вони не могли обиратися на вищі державні посади. До XIV ст. з числа житьих людей обирали тисяцького, але потім ця посада була узурпована боярством. Оскільки купці об’єднувалися навколо церкви, то, як і повинно бути парафіянам, обирали старост (причому відразу трьох): один від житьих і «чорних» людей (згодом тисяцький) і два від купців. Старости розбирали як внутрішньоцерковні проблеми, так і суперечки Іванський купців з іноземними та новгородськими купцями. Іванська організація в рішенні своїх справ була цілком самостійна і посадник не брав участі в розгляді таких суперечок. І таких корпорацій купців в Новгороді було несколько.Основное населення Новгорода складався змайстрів ,учнів ,ремісників інаймитів — так званих «найстаріших «І»молодших «, Або»чорних «. Як члени міської громади, вони користувалися деякими привілеями, зокрема, при покупці земель, що тягли до міста, брали участь у місцевому самоврядуванні, володіли податковим імунітетом. У той же час вони були основною масою міського населення, що платила подати, що ніс повинності з будівництва та ремонту міських будівель, укріплень, доріг і т.д. Їм були притаманні волелюбні звичаї. Не випадково історія Залежне населення республік включало в себе перш за всеселян ,половников, холопів .Державний лад Юридично вищим органом влади вважалосявіче — збори повноправних жителів чоловічої статі головних міст. При цьому участь селян або жителів інших міст не передбачалося. Віче не було систематично скликає органом. Воно збиралося за рішенням боярського ради, князя, посадника, іноді — з ініціативи жителів міста. Але, незважаючи на регулярність скликання віче і досить чітку організацію його діяльності, реальна влада в Новгороді належалабоярському раді — «Оспода». Боярський Рада збиралася в міру потреби і вирішував основні питання державної ваги: підбирав кандидатури князя, посадника, інших посадових осіб, готував вічові збори, необхідні документи, вирішував питання зовнішньої політики. І як би там не було, саме готували порядок денний та проекти рішень віче вищі посадові особи багато в чому визначає наперед, що «засудить» віче. Рішення, які готувала Рада панів для віча, як правило, приймалися. Так чином Рада проводив політику, вигідну боярства. Велику роль в управлінні грали посадові особи, обрані на віче. Вищою посадовою особою в обох республіках булипосадники. Другою особою в Новгороді бувтисяцький. У Пскові обирали замість тисяцького ще одного посадника. Посада тисяцького, що залишилася від стародавньої чисельної системи управління, передбачала наявність в місті 10 сотень. У Пскові ж 10 сотень не набирає. Своєрідним посадовою особою в Новгороді бувархієпископ. Він обирався з ченців, вихідців з боярської середовища. Новгородці домоглися, щоб він не призначався митрополитом, а обирався на віче. Точніше, віче обирало трьох кандидатів, жереб же вирішував, хто саме з них буде «владикою». Митрополит лише стверджував волю новгородців. Владика здійснював не тільки управління новгородської єпархією і церковним судом. Він виконував і світські обов’язки: зберігав скарбницю і архів, очолював дипломатичні переговори. При Софійському храмі містився спеціальний «владичний» полк — постійна мілітарна сила новгородського боярства.\n2. Соціально-політичні організації російських князівств. Форми їх правління.\nУ період феодальної роздробленості найбільш значними в плані суспільно — політичного розвитку були Ростово-Суздальська (Володимирська), Новгородської-Псковська і Галицько-волинська землі. Їх становлення і розвиток становить певний інтерес, як держав зіграли велику роль в історії нашої країни.\nУ XII століття на території, що належить уличів, тиверцям, дулібам і хорватом, т. Е. В південно-західній частині Давньоруської держави утворилися Галицьке (столиця Галич) і Волинське (столиця Володимир) князівства. Частина Галицького князівства по Західному Бугу називалася Червенські міста.\nНащадок Володимира Мономаха, Володимиро-волинський князь Роман Мстиславович, зумів зміцнити свою владу і 1199 року приєднав до Володимиро-волинської землі Галич. Утворилося Галицько-Волинське князівство. Після смерті Романа князівство потрапило під владу Польщі і Угорщини (1214 р), але Мстиславу Удалому і синові Романа Мстиславовича Данилу (1238-1264 р) вдалося відновити незалежність князівства.\nУ XIV ст. почався занепад Галицько-Волинської землі, обумовлений міжусобні війни боротьбою синівської Данила.\nРозпад відбувався в умовах посилення Польщі та Литви. У 1339 Галицька земля була захоплена Польщею. Волинь в 1382г. була поділена між Польщею та Литвою.\nСуспільний лад Галицько-Волинського князівства відрізнявся сильними олігархічними позиціями основної групи феодалів — боярства, який сформувався в основному з місцевих землевласників. (В Київському князівстві — в основному з дружинників).\nВона була мало пов’язана з князівським двором і князівської влади ставилася часто вороже.\nДо панівного класу слід також віднести церковну знати: архієпископів, єпископів, ігуменів, т. К. Вони здійснювали управління великими земельними володіннями і селянами.\nСеляни (смерди) з ростом великого землеволодіння потрапляли під владу феодала і втрачали незалежність. Скоротилася чисельність селян-общинників. Залежні селяни, що населяли феодальні землі, перебували на оброк того, несли обов’язки перед феодальною державою.\nТоргово реміснича верхівка мала назву "мужики міські" і "местічі9quot ;.\nІснували купецькі об’єднання — "гречнікі9quot ;, "чудінці9quot; та ін. Ремісничий люд об’єднувався в "уліци9quot ;, "ряди9quot ;, "сотні9quot; і "братчіни9quot ;. Ці об’єднання мали старост і свою скарбницю.\nДержавний лад князівства мав свої особливості. Вищими органами Галицько-Волинської Русі збереглося, але чисельно збереглося, тому що частина з холопів була посаджена на землю, яка злилася з селянством.\nДержавний лад князівства мав свої особливості. Вищими органами Галицько Волинської землі були князь і рада при ньому Івіна. Князівської влади був протиставлений боярський рада, який суттєво впливав на зовнішню і внутрішню політику.\nБояри на свій розсуд запрошували і виганяли князів. Така влада князя не могла бути сильною.\nФункції князя були ті ж, що і в Давньоруській державі. Питання державного управління і суду він вирішував за допомогою ради, що складався з представників княжого двору, боярства, міської верхівки духовенства.\nВіче не грало великої ролі через малу чисельність міського населення.\nДержавний апарат сформуватися у вигляді палацово-вотчинної системи управління і був типовим для цього періоду.\nОснову військ становило дружина (професійна) і ополчення із смердів і городян.\nУ Галицько-Волинському князівстві збереглася система права Давньоруської держави. Джерелом права була "Російська правда".\nРостово-Суздальське (Володимиро-Суздальське) князівство\nЗ усіх давньоруських земель періоду феодальної роздробленості найбільш значущою стало Ростово-Суздальське (пізніше Володимиро — Суздальське) князівство. Воно згодом стало основою формування централізованого російської держави.\nРостово-Сульздальское князівство сформувалось на території краю в верхів’я Оки і Волги, яку населяли слов’яни, меря, Мурома, вевь, мордва і племена тюркського походження.\nДо початку XII століття ці племена знаходилися на стадії розкладання родового ладу і захоплювали Ростово-Суздальськими князями.\nВ умовах феодальної роздробленості, в середині XII століття, тут склалося самостійне князівство. Першим князем, який значно зміцнив Ростово-Суздальське князівство, був син Володимира Мономаха — Юрій Долгорукий (1125-1157 рр.) Він розширив територію князівства, переніс столицю з Ростова в Суздаль. При ньому з’явилися нові міста: Москва, Дмитров, Юр’єв-Польський і ін. Юрій Долгорукий підпорядкував Новгород і Київ.\nАндрій Боголюбський (1157-1174 рр.), Син Юрія, після смерті батька влаштувався у Володимирі, підкорив сусідні князівства, повів боротьбу проти боярства, привласнив собі титул " великого князя всієї Русі", Прагнув встановити свою владу в Новгороді та Києві. При ньому почалася боротьба Між Ростово-Сульздальскім боярством, яке організувало змову і вбивство Андрія Боголюбського. Ворожі бояри і городяни Володимира запросили Михайла (1174-1176 рр.) І Всеволода, прозваного Великим Гніздом (1172-1176 рр.)\nСудячи з розповіді "Слово о полку Ігоревім", При Всеволода Велике Гніздо князівство досягло найвищого розквіту. Воно стало називатися Володимирським.\nОсобливістю суспільного ладу Володимирській землі було те, що феодальні відносини тут почалися складатися пізніше, ніж в інших землях. Тому позиції місцевих бояр були слабші, ніж феодальної знаті, яка склалася із князівської дружини.\nВиняток становило сильне місцеве київське боярство. Боярами називали тільки верхівку феодальної знаті, інші носили назву "слуг вільних". І ті й інші були васалами своїх князів, і по їх покликом повинні були прибути зі своїми ополченнями.\nУ пам’ятках історії згадуються "діти боярські" — це або измельчавшие боярські прізвища або молодші князівські і боярські дружинники.\nУ цей період сформувався ще один розряд слуг — дворян. Ця соціальна група утворилася з палацових людей, які виконували певні обов’язки з управління князівським господарством. Згодом дворяни почали нести військову службу за князя. Дворяни, на відміну від бояр, не мали права переходити від одного князя до іншого.\nВажливу роль в суспільно-політичному житті Володимирській землі грала верхівка духовенства: митрополити і єпископи.\nУ цей період великі князі активно підтримували церкву. Домяти церкви ставали великими, доходи церкви істотно виросли. У цей період в князівстві будувалося багато церков і монастирів. У структурі російської церкви утворилася своя ієрархічна драбина. У складі княжого війська церква містилася владическом кіннота, що міститься на кошти архієпископа.\nСеляни поступово потрапляли під владу феодалів, тому що общинні землі захоплювалися феодалами або церквою. Для Володимирській землі це було особливо характерно. Основною формою експлуатації був оброк.\n"Страднікі9quot; або "жнивну люди" становили особливу групу, утворену з посаджених на землю холопів, які працювали на землях в феодальних господарствах.\nУ Володимирській землі поступово перестали вживати термін смерд, закуп, ізгой, загальними назвами сільського населення застосовуються терміни: сироти, християни, а потім і селяни.\nМіське населення складалося з:\n* Торгово-ремісничої верхівки, яка прагне звільнитися від боярського впливу і підтримуючої великокнязівську владу,\n* "лучшіх9quot; людей -Верхній шару міського населення,\n* "молодшіх9quot; або " чорних" людей, так називалися нижні шари торгово-ремісничого люду міста.\nДержавний лад Володимиро-Суздальського князівства в XII-XIII ст. до приходу до влади Всеволода був ранньофеодального монархію.\nУ XIII- XIV ст. відносини удільних князів і великого князя були засновані на принципі сюзеренітету-васалітету. Згодом самостійність удільних князів росла, і вони перетворилися в мало залежних від великого князя феодалів. Деякі привласнювали собі навіть титул "великих князів".\nТакі міста, як Москва, Суздаль, Ярославль, Пере Ярославль, Ростов перетворилися в центри великих відносно самостійних феодальних утворень.\nВеликий князь у Володимирському князівстві здійснював верховну владу і був власником землі, тобто був сюзереном на всій території держави. Йому належала законодавча, виконавча, розпорядча, судова і військова влада.\nУ князівський рада при ньому входили представники феодальної знаті служиві бояри. Володимирський князь при здійсненні державної влади і управління спирався на дружину.\nВіче існувало на початковому етапі становлення Ростово-суздальського князівства. З зусиллям великокнязівської влади втратило свої позиції і припинило своє існування з початком монголо-татарської навали.\nЯк і у всіх князівствах і надзвичайних випадках скликалися феодальні з’їзди. З’їзди скликав великий князь. Вони набували особливо важливе значення в період загострення внутрішньополітичної і зовнішньополітичної обстановки. Наприклад, в період боротьби з ростово-суздальським боярством або монголо-татарською навалою.\nУ цей період отримала розвиток палацово-вотчина система управління. При князя створювалася система палацових органів, на чолі яких стояв "дворецкій9quot ;.\nМісцеве управління здійснювалося намісниками воїнами, представниками великокнязівської влади на місцях. Вони виконували функції управління і суду по відношенню до підвладному населенню. Джерелом їхнього доходу були податки і збори з населення — "корм9quot ;, звідси система такого називалася "кормленіем9quot ;.\nЗбройні сили князя становила дружина, в разі загрози скликались ополчення з людей князя, васалів, бояр і "слуг вільних".\nУ Володимиро-Суздальське князівство діяла система права, яка була відображена в "Руська правда".\nБільшість її списків було складено в північно-східній Русі в цей період, що свідчить про те, що норми "Руської правди" діяли тут довго.\nСкладений в XIII- XIV ст. " правосуддя митрополита" містить багато норм "Руської правди".\nНовгородська і Псковська феодальні республіки\nВеликий Новгород був найбільш древнім містом Росії і є підстави вважати, що центром найдавнішого князівства — Славії. Новоутворена згодом Новгородської-Псковська земля межувала з Полоцької та Смоленської землями на заході, Ростово-Суздальським князівством на півдні, з півночі омивається водами Онезького і Ладозького озер, і Фінської затоки. Місцеве населення експлуатувало шляхом стягування данини.\nБлизькість Новгорода до Балтійського моря призвела до того, що в економічних відносинах він з’явився центром зовнішньої і внутрішньої торгівлі. Цей же фактор ускладнював зовнішньополітичне становище Новгорода. Доводилося вести постійну боротьбу проти агресії німецьких, шведських і датських інтервентів. Незважаючи на те, що на Неві (1240 року) і на Чудському озері (1242 г.) вони були розгромлені, боротьба тривала і в XIV-XV ст.\nНовгород платив данину монголо-татарам, хоча під час навали ні ними захоплений.\nУ XIII столітті Новгородська феодальна республіка поступається своїми позиціями (Яжлобінскій договір 1456 г.), а після розгрому новгородського ополчення на Шелоні (1471 г.) втрачає самостійність і переходить в підпорядкування Московського князівства (1478 г.).\nПсков в XII столітті був значний місто з великим населенням. У XIV столітті вів боротьбу з Новгородом за незалежність, запрошував до себе князів не рахуючись з думкою Новгорода.\nУ 1348 році Новгород визнав політичну незалежність Пскова.\nТенденції економічного та політичного розвитку, зовнішньополітичне положення Пскова були схожі з Новгородом. Тому окремо зупинятися на особливостях становлення і розвитку Пскова немає необхідності. Уже в XV столітті Псков, як і Новгород потрапляє під вплив Москви.\nЗ 1462 року намісники великого московського князя надсилаються в Псков без узгодження з віче. У 1510 році Псков увійшов до складу єдиної Російської держави.\nГромадське та економічний розвиток Новгорода мало свої особливості:\n* По-перше, розвиток великого боярського землеволодіння відбувалося швидше, ніж в інших регіонах. Значною мірою цьому сприяла жорстока експлуатація населення, що населяє підкорені території. Значну частину землі захопила церкву. Княжий домен тут не склався, боярство з дружинників також не сформувалося.\n* По-друге, досить високорозвинені ремесло і торгівля сприяли швидкому зростанню міського населення. Новгород знаходився на торгових шляхах (при заморожуванні дороги з варяг у греки), а земля не відрізнялася родючістю.\nДавньоруські Новгородські і Псковські феодальні республіки були досить високорозвиненими державними утвореннями, які грали важливу роль в складанні північній частині Російської держави.\nНовгородська республіка існувала з 1136 по 1487 рік, Псковська феодальна республіка одна тисяча триста сорок вісім по 1510 рік.\nУ 1136 в результаті антифеодального повстання був скинутий онук Володимира Мономаха Всеволод. У 1478 р Новгород увійшов до складу Московського князівства.\nУ 1348 м.Новгород визнав незалежність Пскова. У 1510 р Псков увійшов в Московське князівство.\nНовгородська вечевая республіка пройшла кілька періодів розвитку:\n1) 1136 р I чверть XIV століття у Великому Новгороді поряд з віче, посадником, архієпископом і ін. Існує виборна посада князя, запрошеного за традицією правити "по ряду". Його влада обмежена. Найбільшу владну силу має вічові збори.\n2) 1325 р 1478 р князі більше в Новгород не запрошуються.\nНовгородської феодальної республікою править боярський рада під головуванням владики. Роль вічового зборів значно падає.\nРозглядаючи суспільний лад Новгорода слід зазначити основні соціальні групи і класи.\nВерхню щабель соціальних сходів в Новгороді і Пскові займали своеземци, духовенство і купці.\nБояри були основною політичною і економічною силою Новгорода.\nВони займали всі вищі і значні посади від сотского до архієпископа і посадника. Бояри володіли великими вотчинами, на яких експлуатували працю феодально залежних селян. Бояри також володіли великими торгово-промисловими підприємствами, вели активну зовнішню і внутрішню торгівлю. З північних регіонах вони отримували хутра та інші товари, що користуються попитом у іноземних купців.\nСередній розряд феодалів називався жітьімі людьми. Ця категорія феодалів займалася торгівлею, лихварством, перекупництвом і займала посади, пов’язані з виконанням адміністративних, судових і дипломатичних функцій.\nСереднє положення між дрібними феодалами і селянством займали своеземци. У Новгороді, в Пскові їх називали земцами. Своеземци володіли земельною власністю, на якій працювали самі своєю сім’єю або залучали селян. Найчастіше вони здавали землю селянам в оренду. Земці отримували від Пскова земельні ділянки за несення військової служби.\nДуховенство займало той же суспільне становище, що і бояри, і користувалося великими привілеями. Церковна влада в Новгороді і Пскові мала величезний вплив на політичне життя. Духовенству доручалося зберігання державної скарбниці, владика представительствовал на боярськім раді, з числа духовенства призначалися посли в іноземні держави і т.д.\nКупецтво Новгорода було тісно пов’язане з жітьімі людьми, тому що здійснювало збут продукції феодальних господарств, тобто виступали торговим посередником. Купецтво вело активну транзитну торгівлю, тому що Новгород і Псков знаходилися на торговельних шляхах Півночі та інших російських князівств. На відміну від інших князівств купецтво мало і земельні володіння. Організаційно купецтво було об’єднано в так звані " сотні", Тобто купецькі громади, аналогічно європейським гільдія. Вища купецтво входило в суспільство " Іванівське сто", Названу так за назвою церкви "Івана Предтечі на Опоках" — центру організації. Іноземні купці мали свою організацію.\nПерераховані вище соціальні групи: бояри, житьи люди і купецтво виступали на віче єдиним фронтом проти трудящих мас.\nМіське населення Новгорода і Пскова складалося з міської "верхушкі9quot; і "старейшін9quot; і основної маси, або міських низів, які називаються "молодшімі9quot; або "чернимі9quot ;. Останні піддавалися жорстокої експлуатації як з боку міських верхів, так і держави. Вони платили податки, несли повинності по ремонту доріг і мостів, міських укріплень, призивалися в ополчення. Хоч вони брали участь у віче, чи не посадові особи з їх цифри не уникали.\nСелянство в Новгороді і Пскові було представлено такими категоріями, як смерди- общинники, заставники, ополоники.\nПоложення смердів в Новгороді і Пскові в різний час було неоднаковим. На початковому етапі розвитку Новгорода вони мали власне господарство і платили данину державі. З розвитком феодалізму смерди перетворювалися у феодально-залежне населення. Таким чином, цей процес привів до утворення двох розрядів смердів.\nСмердів-общинників, які виплачують податки державі ("тягли судом і даниною" до Новгороду).\nСмердів — феодально залежних, які ділилися на закладников і половников. Закладнікі — це смерди, що вийшли з общини і що надійшли в підпорядкування до феодалів. Половники — це селяни, позбавлені землі і знарядь праці, які отримують позику від феодалів і працюють на його землі за споловини (боргу продуктів). Вони платили податки і працювали тільки на користь свого пана. Половники ділилися на: "ізорніков9quot; — хліборобів, пахарей- " городників" і " кочівників" — рибалок.\nПоловник міг піти від свого пана тільки один раз в році у встановлений термін — Філіппова заговини (14 листопада за новим стилем), попередньо погасивши свій борг феодалу.\nФормою експлуатації селянства в Новгородської-Псковської землі був натуральний оброк, а в XV столітті поряд з цим видом з’явилася грошова рента.\nДержавний лад Великого Новгорода складався поступово. Більш ніж 300-річну історію становлення і розвитку державного ладу, як вже було зазначено, можна розділити на два періоди:\n1. феодальна республіка з номінальною владою великого князя;\n2. феодальна республіка під керуванням феодальної олігархії.\nУ I період (1136-1325 рр.) В Новгород є всі основні органи республіканської влади:\n* Вищі органи влади — віче і боярський рада -"оспода9quot ;;\n* Виконавчі органи — князь, посадник, княжий суд, тисячний суд, управління волостелями — волостелі, староста.\nНовгородське віче, як вищий орган державної влади, в житті Новгорода в XII- XIII століттях мало величезне значення. Протиборчі політичні сили не могли без підтримки віче, тобто міського ремісничо торгового люду, здобути перемогу. Сила віче полягала в тому, що ремісники як основний елемент міського населення завжди були готові підтримати свої права зі зброєю в руках, бо складали основний склад ополчення.\nЮридично віче було верховним органом влади і мало незрівнянно більшу силу, ніж в інших князівствах.\nВіче вирішувало питання в області законодавства, внутрішньої і зовнішньої політики:\n* Обирало або виганяли князя;\n* Обирало посадника, посадових осіб міської адміністрації;\n* Вирішувало питання війни і миру;\n* Відало розкладкою податків і повинностей, карбованої монети, будівництвом оборонних споруд, храмів, мостів і т.д .;\n* Виступало в якості вищої судової інстанції у справах державної важливості.\nСклад учасників вічового зборів був великий. З дійшли до нас грамот відомо, що на віче були присутні:\n* Посадові особи міського управління (владика, князь, посадский, тисяцький);\n* Представники найважливіших груп населення (бояри і життя люди);\n* Міських низів ("весь Новгород").\nТаким чином, на віче могли бути присутніми всі жителі міста і довколишніх сіл.\nІснування в цей період вічовий адміністрації (вічові дяки, паничі) свідчать про те, що віче було органом влади зі строго визначеними повноваженнями.\nБоярський рада ("оспода9quot;) був реальним носієм влади великого Новгорода. Він зосереджував у своїх руках всю державну систему управління, вирішував через віче всі найважливіші питання внутрішньої і зовнішньої політики.\nДо складу боярського ради входили:\n* тисяцькі "старие9quot; посадники і тисяцькі,\n* Соцькі кончанские старости,\nУ початковий період розвитку Новгорода головам "осподи9quot; був посадник. Згодом головував архієпископ і рада скликалася у владичном дворі.\nКняжа влада була суттєво обмежена в обсязі і функціях, хоча номінально займала чільне місце серед республіканських інститутів управління.\nКнязь запрошувався в Новгород після того, як його кандидатура обговорювалася на раді "осподи9quot; для того, щоб внести на обговорення віче. Ще до прибуття в Новгород князь повинен був підписати з "паном Великим Новгородом" договірну грамоту, в якій регламентувалися його державний і правовий статус, а також обов’язки новгородських влади по відношенню до князя. Договір закріплювався хресним цілуванням.\nОскільки обмеження князівської влади є відмінною рисою Новгорода від інших князівств, цікаво розглянути суть цих положень.\n1. Обмеження права князя на придбання земельних володінь в Новгороді на правах власності. Земля відводилася для тимчасового володіння з правом отримання феодальної ренти та інших доходів. Адміністрація цих володінь формувалася в змішаному складі з княжих слуг і новгородських мужів.\nЩо стосується всієї новгородської землі, то князь мав підтримувати порядок і управління на всій території, але через новгородську адміністрацію, без права призначати посадових осіб на свій розсуд. Новгородці представляли князю право стягувати доходи тільки з тих земель, які не входили до складу корінних, що належать Великому Новгороду. За договором заборонялося скуповувати землі не тільки князю, але і його боярам і слугам або навіть приймати в якості подарунків. Всі землі вважалися землями св. Софії і Великого Новгорода.\n2. Представляло князю право очолювати збройні сили і підтримувати феодальний порядок, договори обмежують впливу князя на вічові порядки. Так, грамота новгородців з тверським князем на вічові порядки. Так, грамота новгородців з тверським князем Ярославом Ярославовичем (1270 г.) складається з незліченних застережень, щоб князь, використовуючи свій військовий талант і адміністративні здібності, не зміг зайняти міцне суспільне становище.\n3. Обмежувалася судова влада князя. Боячись князя, як знавця судових справ, здатного завоювати популярність у міського населення, було закріплено положення, що судочинство князь здійснює тільки з новгородським посадником.\nТака важлива галузь суду, як тяжба між боярами і купцями з юрисдикції князя вилучалося. Князь не справляв так званий проїжджий суд.\nКнязь не мав права послаблювати податкову політику або здійснювати роздачі від свого імені. У разі виникнення конфлікту між боярством і народом, князь не мав права втручатися.\n4. Порядок життєдіяльності князя складався так, щоб він максимально був ізольований від міських жителів і народу. Князь жив в передмісті Новгорода зі своїм двором. Подвір’я називалося городищем.\nКнязь позбавлявся права суду за межами Новгорода, не мав права видавати закони, оголошувати війну і мир. Збройними силами в разі війни він командував разом з посадником.\nТаким чином, наявні обмеження князівської влади в Новгороді не давали можливості будь-кому з князів закріпитися в цьому місті і ставили князя в підконтрольне боярської верхівці положення.\nДещо по-іншому, ніж в Новгороді, виглядала князівська влада в Пскові. До 1348 року на князювання в Псков призначалися князі новгородськими владою за згодою псковського віче. Вони були сильно обмежені у владі і їхнім обов’язком було перш за все зміцнити військову силу Пскова, як оплата у північних кордонів Новгорода.\nПісля визнання Новгорода особливим договором незалежності Пскова (1348 г.) князі запрошувалися за рішенням псковського міського віче. Псковське віче, кероване боярством, контролювало князя майже у всіх галузях його діяльності.\nПосадник, архієпископ (він же очі боярського ради) та віче була тими республіканськими органами, які здійснювали контроль за діяльністю князя.\nПосадник був носієм виконавчої влади. Він обирався міським віче строком не більше ніж на 2 роки.\nУ XII-XIII ст. Усе "рядние9quot; (Договірні) грамоти Великого Новгорода з князями, запрошеними на престол, писалися від імені владики, посадника, тисяцького і від усього Новгорода, скріплювалися печаткою посадника і архієпископа.\nДоговори з Готландом і німецькими містами також укладалися від імені князя і посадника. Печаткою посадника скріплювалися всі грамоти, починаючи з проїжджих, купецьких до судових постанов.\nПосадники вибиралися з числа членів "посаднічіх9quot; сімейне небагатьох шляхетних боярських прізвищ. Найближчим помічником посадника був тисяцький, в обов’язок якого входило — організація військових зборів і командування міським ополченням.\nНовгородський тисяцький також стежив за дотриманням правил торгівлі руських купців з іноземцями і очолював особливий суд по кримінальних справах.\nАрхієпископ (владика) як глава церкви відігравав велику роль в житті Новгорода. Церква сама по собі у всіх руських князівствах періоду ранньофеодальної монархії була потужною частиною державного механізму великим землевласником.\nВеличезний політичний вплив архієпископа підтверджується тим, що в XII-XIII столітті багато договори з князями (1264, 1304, 1305 рр.), Міжнародні договори Новгорода скріплені його печаткою.\nВін вибирався з Середовища ігуменів монастирів, настоятелів церков і соборів шляхом витягування жереба в соборі св. Софії. Народ скликаний з усього міста з цієї нагоди, очікував результатів жеребкування. Він отримував після обрання благословення Київського, а пізніше Московського митрополита. Резиденцією владики був собор св. Софії.\n* Брав участь в роботі боярського ради,\n* Скріплював печаткою всі найважливіші державні документи,\n* Містив за свій рахунок владичний полк,\n* Представляв республіку у зовнішньополітичних цілях,\n* Оновлював за рахунок церкви кремль, міські укріплення і т. Д.\nУ другій період з XIV століття (після 1325 г.) в державному ладі Новгорода відбулися істотні зміни.\nВеликі землевласники почали освоювати землі по Північній Двіні і Обонежье, що супроводжувалося зростанням їх політичного впливу. Змінилася політична обстановка на Русі з зв’язку з монголо-татарською навалою.\nВсе це висуває на перший план в системі державної влади боярський рада або "рада Оспода". Рада регулярно починає збиратися в єпископському подвір’ї під представництвом Архієпископа. Всі питання внутрішньої політики, обговорювані на віче (вибори посадника, тисяцького, намісників, будівництво міських укріплень, платню у володіння земель) і зовнішньої політики (посилка посольств, військові питання), попередньо вирішувалися на " раді Оспода". Поступово сформувався постійний рада боярського ради: архієпископ (представник), настоятель Юр’ївського монастиря — архімандрит (заст. Голови), "степенний9quot; (Діючий) посадник, "старі посадники", Тисяцький, "старі тисяцькі", Кончанские старости і знатні представники міських верхів.\nНовгород більш не запрошує князів на новгородський престол.\nЗ XIV століття незмірно зростає роль архієпископа, власника величезних земельних угідь і грошових багатств в Софійському соборі. Зростає роль владическом суду, вплив владики на все політичне життя Новгорода.\nВічові збори в Новгороді і Києві в XIV-XV ст. мають певний порядок скликання, строго окреслену компетенцію і сталий порядок оформлення вічових грамот. Вони скріплювалися печатками архієпископа, посадника, тисяцького і старост всіх п’яти-решт.\nРеспубліканські порядки зміцнюються. На вічових зборах цього періоду були прийняті такі чудові джерела права, як Новгородські і Псковські судні грамоти. Дійшли до нас Псковська судна грамота і частина Новгородської судно грамоти свідчать про розвинену систему права в цих державах.\nЗ кінця XIV століття роль віча падає, а значення боярського ради зростає.\nПоступово з падінням ролі віча феодальна демократія починає вироджуватися в боярську олігархію. У 60-80-х роках XV століття боярська знати встановила своє панування і, придушивши значення віче, що роздирається міжусобними суперечностями, привела Новгородську феодальну республіку до занепаду.\nЗанепад Новгорода почався з 1459г. коли після перемоги Москви над новгородським військом під Руссой по Яжлобінскому договору були скасовані вічові грамоти і т.д.\nУ 1478 році під час стояння Івана III під Новгородом в очікуванні ключа від Новгорода, обманутий боярами народ, як і в битві при Шилом, не став битися з військом московського князя.\nЗбройні сили Новгорода складалися з 3-х частин:\n* Князівської дружини — професійних воїнів, які приходили разом з князем, що жили на його городище і виступав під прапором святих князів Бориса і Гліба;\n* Владичного кінного полку, що міститься на кошти храму св. Софії;\n* Міського ополчення, очолюваного тисяцьким.\n* Суд в Новгороді і Пскові не відокремлює від адміністрації. Носіями світської судової влади були\n* Князь з посадником,\nУ Пскові верховний суд здійснював віче. Княжий верховний суд був колегіальним, в нього входили князь, два виборних посадника і соцькі. При вступі на посаду виборні приносили присягу на хресті ("хресне цілування").\nКрім світського суду існував церковний суд, який здійснював в Новгороді — архієпископ-владика, в Пскові — намісник владики.\nКупецькі союзи — братчини — виробляли суд щодо своїх керівників братчини (пірровою старост) і членів братчини (Півцов).\nПри судових органах призначалися виконавчі особи правосуддя:\n* Подвернікі і ін. Присутні при судове розгляді і які охороняли порядок на суді.\nВоно займало величезну територію північно-східних земель — від Північної Двіни до Оки і від витоків Волги до впадання Оки у Волгу. Володимиро-Суздальської Русі стала згодом центром, навколо якого гуртувалися руські землі, складалося Російська централізована держава. На території Володимиро-Суздальського князівства утворилася Москва, що стала згодом столицею великої держави. З усіх боків було захищене природними перешкодами — великими річками, болотами болотами, непрохідними лісами.\nГалицько-Волинське князівство сформувалось на основі земель колишнього Володимиро-Волинського князівства, яке розташовувалося на західних і південно-західних кордонах Русі. Земля розташовувалася в місцях, виключно сприятливих для господарства, торгівлі, політичних контактів з навколишнім світом. Її кордони підходили з одного боку до передгір’я Карпат і упиралися в протягом Дунаю. Звідси можна було швидко дістатися до Угорщини, Болгарії, торгового шляху по Дунаю в центр Європи, до Балканських країн та Візантії. З півночі, північного сходу і сходу ці землі обіймали володіння Київського князівства, яке, втративши свою колишню міць і не претендуючи на контроль над Галицько-Волинським князівством, в той же час обгороджувало його від натиску могутніх ростово-суздальських князів.\nПівнічно-західна територія колишнього Давньоруської держави. Новгородські володіння простягалися від Фінської затоки на заході, до Уральських гір на сході, від Льодовитого Океану на півночі до кордонів сучасних Тверській і Московської областей на півдні. Був вихід в Балтійське море. Піднесенню Новгорода сприяло надто вигідне географічне положення: місто перебувало на перехресті торгових шляхів. пов’язували Західну Європу з Руссю, а через неї — зі Сходом і Візантією.\nУ межиріччі Оки, Волги, Клязьми було чимало придатних для землеробства орних земель. на сотні кілометрів тягнулися тут чудові заливні луки. Помірний клімат давав можливість розвивати і землеробство, і скотарство про; густі ліси були багаті хутром, тут удосталь росли ягоди, гриби, здавна процвітало бортництво. що давало настільки цінуємо в той час мед і віск. Широкі і спокійно поточні річки, повноводні і глибокі озера рясніли рибою.\nЦе був край з родючими землями, багатими лісами, численними містами.\nВисокого рівня досягло ремесло, процвітало землеробство, скотарство, видобуток солі. Торговельні зв’язки через морські шляхи з сусідами.\nНеродючі грунту і неефективність землеробства зумовили високий рівень розвитку ремесла і торгівлі (Солеваріння, виробництво заліза, рибальство, полювання).\nНаявність / відсутність зв’язків з сусідніми долями\nЮрій Долгорукий захоплював чужі володіння (12 в.). Всеволод Велике Гніздо продовжував політику централізації російських земель навколо Владимиро-суздальського князівства. Юрій Долгорукий невпинно воював з Волзької Булгарією, яка в пору погіршення відносин намагалася блокувати російську торгівлю на Волзькому шляху, перекривала Дорогу на Каспій, на Схід. Вів він протиборство з Новгородом за вплив на суміжні і прикордонні землі.\nВолинь мала лише одного чужоземного сусіда на півночі — литовців. Активна зовнішня торгівля, боротьба за верховенство на Русі і завоювання Києва. Міжусобиці з Польщею і Угорщиною, в ході яких намагалися поділити Галичину і Волинь. Роман Мстиславич намагався підпорядкувати південні землі Русі.\nНовгородська земля перебувала далеко від кочівників і пережила жаху їх набігів. Торговельні зв’язки з сусідами, В Новгороді раніше, ніж в інших містах Русі, з’явилися об’єднання великих купців, в т.ч. і іноземних. Розташовувалися «Немецкій9raquo; і «Готскій9raquo; двори, що вказувало на тісні торговельні зв’язки з німецькими землями.\nВеликий Новгород розташовувався на торговому шляху «із варяг у греки». Звідси йшли шляху в Південну Прибалтику, в німецькі землі, в Скандінавію.Вивозілі на продаж — хутро, мед, віск, рибу та ін. Продукти землі, ліси і води.\nУ Новгороді траплялися повстання населення. Новгород неохоче виплачував данину монголам.\nМожливість припливу населення з др.терріторій\nПоходив приплив населення для ведення господарства через зростання великих міських центрів (Володимир, Суздаль). Також інтенсивне пересування слов’янських переселенців в сівши-сх регіон через набіги кочівників.\nТут проходили численний-ні торгові шляхи в Цен-тральної та Західну Європу, в Балтію, на Схід. Це спо-собствовало економічному зростанню та посиленню політич-ського впливу князівства. Родючі землі, які давали багатий урожай, залучали\nувагу феодалів з інших районів, які захоплювали їх, а не отримували від князя; відбувалося поповнення населення, росли міста.\nДосить високорозвинені ремесло і торгівля сприяли швидкому зростанню міського населення. Новгород знаходився на торгових шляхах (при заморожуванні дороги з варяг у греки), а земля не відрізнялася родючістю.\nРівень розвитку місто. центрів\nВ XI ст. тут вже стояли великі міські центри — Ростов, Суздаль, Ярославль, Муром, Рязань. За часів Володимира Мономаха виникли побудований ним і названий на його честь Володимир-на-Клязьмі і Переяславль. Життя тут розвивалася, освоювалися нові землі, виникали торгові факторії, будувалися і багатіли міста; пізніше, ніж на півдні, але також зароджувалося вотчинне землеволодіння. В середині XII ст. зусиллями в основному Юрія Долгорукого Ростово-Суздальське князівство з далекої околиці, яка перш покірно посилала свої дружини на підмогу київському князю, перетворилася на велике незалежне князівство, яке проводило активну політику всередині російських земель, розширювало свої зовнішні кордони.\nЗа час існування єдиної держави Русь виросли і розквітли багато великих міст. це Володимир-Волинський, названий так по імені Володимира I. Місто було довгі роки резиденцією великокнязівських намісників. Тут же розташовувався виріс на солеторговле Галич, де в середині XII ст. сформувалося потужне і незалежне боярство, активні міські верстви. Помітно зросли центри місцевих удільних князівств, де «сіделі9raquo; нащадки. Перемишль, Дорогобуж, Теребовль, Бужеськ, Турійськ, Черв’яків. Луцьк, Холм були багатими і красивими містами, в них було чимало кам’яних будівель, майже всі вони були добре укріплені, мали потужні Дитинця-фортеці.\nБлизькість Новгорода до Балтійського моря призвела до того, що в економічних відносинах він з’явився центром зовнішньої і внутрішньої торгівлі. Цей же фактор ускладнював зовнішньополітичне становище Новгорода. Доводилося вести постійну боротьбу проти агресії німецьких, шведських і датських інтервентів. Досить високорозвинені ремесло і торгівля сприяли швидкому зростанню міського населення. Новгород знаходився на торгових шляхах (при заморожуванні дороги з варяг у греки), а земля не відрізнялася родючістю.\nДавньоруські Новгородські і Псковські феодальні республіки були досить високорозвиненими державними утвореннями, грали важливу роль в складанні північній частині Російської держави.\nСаме тут княжив один з його молодших синів Юрій Долгорукий (1125-1157), названий так за численні захоплення чужих володінь. Тим часом, Юрій заклав не тільки майбутню столицю Росії, а й Дмитров, Звенигород, Переславль, Юр’єв-Польський і інші міста. Своєю столицею Юрій зробив місто Суздаль. син Юрія Андрій Боголюбський (1157-1174) був посаджений батьком на князювання в Вишгороді (біля Києва). Себе Андрій проголосив великим князем всієї Русі. При ньому Володимир став центром політичного життя Русі. Князя називали Боголюбським за місцем однойменної його заміській резиденції. Андрій сприяв становленню на Русі культу Пресвятої Богородиці. Андрій Боголюбський був великим державним діячем, полководцем і спритним дипломатом. Серед сучасників він вважався властолюбним і жорстокою людиною. Боротьба за зміцнення своєї влади коштувала князю життя: в 1174 році він став жертвою боярського змови. Наступником Андрія став його молодший брат Всеволод Велике Гніздо (1176-1212). названий так за велику кількість дітей. Всеволод Юрійович проявив себе як сильний і умілий державний діяч. При ньому Володимиро-Суздальське князівство досягло найвищого розквіту.\nу Волинському князівстві, в місті Володимирі, так само міцно сиділи нащадки Мономаха. Тут правив онук Мономаха Ізяслав Мстиславич. Потім Мономаховичі розділили Волинське князівство на кілька частин, тобто ще більш дрібних князівств, що входили до складу князівства Волинського.\nДо кінця XII в. і в цьому князівстві, як і інших великих російських князівствах-державах, стало проглядатися прагнення до об’єднання, до централізації влади. Особливо яскраво ця лінія проявилась при князі романі Метіславіче. Спираючись на городян, на дрібних землевласників, він протистояв свавіллю боярських уланів, владною рукою підпорядковував собі удільних князів. При ньому Волинське князівство перетворилося в сильне і щодо єдину державу. Тепер Роман Мстиславич став претендувати на всю Західну Русь, спробував возз’єднати Галицьке і Волинське князівства під своєю владою. Роман, як і Ярослав Осмомисл. продовжував політику централізації влади, придушував боярський сепаратизм, сприяв розвитку міст. Політику Романа Мстиславича продовжував його син, Мономахович в п’ятому коліні, Данило Романович.\nУ Новгороді Ярослав Мудрий досяг високої поваги, c його ім’ям пов’язують початок відокремлення Новгорода. Після Ярослава амбіції Новгорода починають зростати. І ось, в 1136 новгородці виганяють князя Всеволода. У 1170 р Андрій Боголюбський зробив невдалий похід на Новгород, але його молодший брат Всеволод Велике Гніздо в 1201 р зміг підкорити собі Новгород, і почав посилати туди тих князів, які були вигідні йому. Новгородці запросили князя Олександра Ярославовича. Він розбив в 1240 р шведів на річці Неві, за що став називатися Невським, а в 1242 г. — ливонских лицарів на Чудському озері. Олександр Невський користувався заслуженим повагою у новгородців, при ньому авторитет князя в Новгороді сильно підвищився. Треба сказати, що навала загарбників із Заходу відбувалося одночасно зі становленням татарського ярма, і тільки завдяки мудрості і смиренності князя Олександра Невського новгородцям вдалося уникнути катастрофи; князь розумів, що важко боротися на два фронти, і що краще панування віротерпимої хана, ніж вогонь і меч католицьких місіонерів.\nФорма правління в кожному окремому князівстві\nВолодимиро-Суздальське князівство за формою правління була раннефеодальную монархію з сильною структурою центральної великокнязівської влади. Зберегло внутрішнє державний устрій великокнязівського престолу і родової порядок наступності великокнязівської влади.\nСуспільний лад Галицько-Волинського князівства відрізнявся сильними олігархічними позиціями основної групи феодалів — боярства, який сформувався в основному з місцевих землевласників. Вона була мало пов’язана з князівським двором і князівської влади ставилася часто вороже. влада належала віче, князю і боярства. Князівської влади був протиставлений боярський рада, який суттєво впливав на зовнішню і внутрішню політику.\nБояри на свій розсуд запрошували і виганяли князів.\nВища влада в Новгороді належала народним зборам — віче. Головну роль у вирішенні найважливіших питань грав боярський рада (інакше: «рада панів», або «300 золотих поясів»). Главою держави вважався посадник. Свої повноваження посадник ділив з князем. На відміну від інших російських земель, в Новгороді князь не отримував владу у спадок, а запрошувався на князювання містом. Його головне завдання — забезпечення захисту держави від зовнішніх ворогів. Спільно з посадником князь здійснював судові функції. Для утримання княжого двору виділялися особливі земельні угіддя. Якщо князь не влаштовував новгородців, його виганяли і запрошували іншого. Крім князя, військову функцію виконував тисяцький — глава міського ополчення. Велику владу в Великому Новгороді мав глава новгородської єпархії — владика, кандидатура якого узгоджувалася з віче. Сам місто Новгород був розділений на кілька районів ( «концов9raquo;), кожним з яких керував кончанских староста.


Вартові часу: найкрасивіші в світі годинникові вежі - BBC News Україна\nВід малайзійської фортеці в мавританському стилі до головного символу Лондону – ці п'ять найкрасивіших веж світу витримали випробування часом.\nГоловна брама Колумбії\nКопирайт изображения Guillermo VasquezFlickr\nКрізь чотиригранну браму Торре-дель-Релой у колумбійській Картагені ви потрапляєте до найбільш мальовничої частини цього колоритного міста-порту: району особняків XVIII століття, огороджених стіною зелених скверів і вуличних кафе.\nВежу з годинником додали в 1888 році. За входом у місто невсипуще стежить статуя його засновника – Педро де Ередії.\nПохмурий празький годинник\nКопирайт изображения Reed KaestnerCorbis\nРоботу над славетним астрономічним годинником, який прикрашає вежу Староміської ратуші в Празі, в 1490 році завершив майстер Гануш. За легендою годинникаря осліпили, щоби він не зробив кращої версії в іншому місті. Гануш вирішив помститися і зупинив годинник, та так, що відремонтувати його вдалось лише через 100 років.\n12 фігурок апостолів з'являються по черзі у віконцях годинника. Скелет праворуч, який символізує смерть, починає шоу. Він тягне за мотузку і дивиться на пісочний годинник, який тримає в іншій руці.\nПісля цього відкриваються два віконця, в яких рухаються апостоли. Головний вхід до ратуші, яка примикає до вежі, прикрашають двері в стилі пізньої готики.\nГостинний прийом у Сан-Франциско\nКопирайт изображения Julie ClarkeBush\nБудинок порому в Сан-Франциско, виконаний у витонченому стилі боз-ар з вежею висотою у 75 метрів був основним входом до міста з 1898 року до кінця 1930-х, коли побудували два підвісних мости – "Золота брама" і "Міст затоки", що з'єднали півострів із сусідніми територіями.\nВсередині величезного атріуму довжиною 200 метрів зі скляною стелею, який раніше відкривав прохід до порому, зараз розташовані магазини і ресторани, зокрема славетне кафе Blue Bottle Coffee і азіатський ресторан Slanted Door.\nТут особливо багатолюдно в суботу вранці, коли навколо будівлі розгортається фермерський ринок, з задньої частини якого відкривається чудовий вид на затоку.\nМавританські нотки в Малайзії\nКопирайт изображения Boris Henriot\nЗведена британським колоніальним урядом в 1897 році Будівля султана Абдул-Самада прикрашає площу Мердека (Площа незалежності) в центрі Куала-Лумпура. Англійський архітектор А.С. Норман вочевидь запозичив мавританські елементи стилю в індійських мечетях під час своєї подорожі до Індії.\nБританський "Юніон Джек" на будівлі замінили на прапор Малайзії 31 серпня 1957 року. З тієї пори тут проходять всі головні події країни.\nКопирайт изображения Paul HardyCorbis\n"Біг-Беном" спочатку називали гігантський дзвін всередині лондонської вежі з годинником. Сьогодні назва "Біг-Бен" відноситься до дзвона, циферблату годинника і 96-метрової вежі, хоча в 2012 році її офіційно перейменували у Вежу Єлизавети на честь діамантового ювілею Королеви Єлизавети II.\nБудівництво вежі з каменю та граніту закінчили в 1859 році установкою годинника. Чавунні стрілки на циферблаті виявилися надто важкими, тому пізніше їх замінили на більш легкі – мідні.


Варто лише повірити у власні сили!\nВ умовах регульованої ринкової економіки зайнятість населення не може бути кинута напризволяще, а має регулюватись і керуватись державою. Тому з метою створення умов для реалізації права громадян на працю, а також забезпечення соціального захисту тимчасово непрацюючого населення в системі органів по праці була створена державна служба зайнятості.\nТакий захід відбувся 04.10.2016 в Києво-Святошинському районному центрі зайнятості. Міні-ярмарка вакансій організована за участю ДП"КИЇВОБЛБУДІНВЕСТ", де були представлені вакансії: начальник відділу кадрів, організатор діловодства, кошторисник, інженер охорони праці, інженер з технічного нагляду, секретар, юрисконсульт, землевпорядник, завідувач господарства.\nУчасть у міні-ярмарку взяв заступник генерального директора ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "КИЇВОБЛБУДІНВЕСТ" Калугін Володимир Миколайович, який докладно ознайомив присутніх з вакансіями, надав розширену інформацію про посадові обов’язки, умови праці, графік роботи, рівень заробітної плати, специфіку діяльності підприємства, транспортну доступність тощо. Він запевнив, що кожен співробітник – особа, від якої залежить робота всієї організації. Наше підприємство готове надати повний перелік послуг, пов’язаних з реалізацією будівельних проектів – від проектування до введення в експлуатацію, а також залучення інвестицій і позабюджетного фінансування. Побудуємо майбутнє разом! Варто лише повірити у власні сили!\nЯрмарок вакансій відвідали 17 незайнятих громадян. На всі свої запитання претенденти на запропоновану посаду отримали ґрунтовну відповідь.\nТакож була проведена індивідуальна співбесіда роботодавця із кандидатами на робочі місця, проаналізовано професійно-кваліфікаційні якості кожного претендента.\nУчасники заходу отримали інформаційні матеріали, консультації фахівців центру зайнятості.


Біля храму Святої Софії створюється музей для християнських експонатів - СПЖ - Спілка православних журналістів\nБіля храму Святої Софії створюється музей для християнських експонатів\n16 липня 2020, 21:55\nХрам Святої Софії. Фото: orthodoxtimes.com\nМіністерство культури біля храму Святої Софії створює новий музей для переносних християнських експонатів.\nМіністр культури і туризму Туреччини Мехмет Нурі Ерсойс заявив, що біля храму Святої Софії створюється новий музей, де будуть представлені переносні ікони і християнські предмети, включені до колекційного списку Міністерства культури, повідомляє видання Оrthodoxtimes.com.\nВін також повідомив, що будівля Земельної книги, розташована на площі Султанахмета, була передана за дорученням президента Туреччини міністерству культури, і саме в ньому будуть виставлені 1359 ікон та церковних предметів, що перебувають у віданні міністерства.\nРаніше СПЖ писала, що Ердоган пообіцяв Путіну забезпечити збереження християнських святинь у Софії.\nТеги: Стамбул, Константинополь, Міністерство культури, Турція\nФанар: В українському питанні деякі Церкви віддаляються від канонів\n8 вересня 2021, 18:23\nГлава Фанару повернувся додому, в Стамбул\n25 серпня 2021, 08:23


ІВАН ПУЛЮЙ – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ВЧЕНИЙ-ФІЗИК — скачать безплатно реферат з предмету Фізика\nГоловна → Фізика → ІВАН ПУЛЮЙ – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ВЧЕНИЙ-ФІЗИК\nІВАН ПУЛЮЙ – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ВЧЕНИЙ-ФІЗИК — Реферат\nІВАН ПУЛЮЙ – ВИДАТНИЙ\nЗауважимо, що Іван Пулюй був людиною глибоко вiруючою, хоча ця його риса нiким, по сутi, не була вiдмiчена. Вiн нiколи не був ні атеїстом, ні войовничим матерiалiстом. Пулюй ішов не "тiлько дорогою досьвiду, але й дорогою розумування духа людського до правди"!\nОтож Iван Пулюй як генiальний учений і теолог, що знав тонкощi "Святого Письма", не мiг не зауважити, скiльки разiв там говориться про Україну й українцiв, що ведуть свiй родовiд вiд Ноя у пiсляпотопний перiод. Вiдкриваємо "Святе Письмо" в українському перекладі Пантелеймона Куліша та Івана Пулюя (Книга Буття) i читаємо: "Оце нащадкiв синiв Ноєвих: Сима, Хама та Яфета. А їм народились сини по потопi: Сини Яфетовi: Ґомер, Маґоґ, Мадай, Яван, Тувал, i ... Тирас ..." У бiблiйного Ноя було троє синів, і один із них Яфет. У Яфета також були сини, вiд яких пiшли яфетичнi народи. Усього 14 синiв. Але в "Письмi" не випадково йдеться тільки про сiмох. I серед них головно є тi народи, якi заселяли Пiвнiчне Причорномор'я (Припонтиду) і є родоначальниками народiв Європи.\nДавши нам, українцям, "Святе Письмо" рідною мовою, Іван Пулюй здійснив великий подвиг. Він вказав дорогу "розумування духа людського до пізнання всесвітньої правди", окріпивши й помноживши український дух світлом Х-променів та непропащою силою і енергією "нових і перемінних звізд".\nВраховуючи невичерпний інтелектуальний потенціал української нації, ця дорога, означена Іваном Пулюєм, визначить у третьому тисячолітті ще одну доленосну місію українців як творців технологій завтрашнього дня.\nСьогоднішня наука — це, безперечно, змагання наукових команд і лабораторій університетів за свою частку світового пирога наукових вислідів. І означену позицію в цьому має зайняти наш Тернопільський університет, із ласки Божої благословенний світлим іменем Івана Пулюя. Це справа національної ваги. І ми, будівничі університету — від ректора, професора до студента — маємо бути перейняті цією ідеєю. Сучасний університет як центр формування національної еліти є водночас фабрикою продукування нових знань. Це, передусім, система новітніх лабораторій і дієвих наукових команд, де сповідуються основні освітні принцип "освіта через науку", "освіта через дослідження". Це один із конкретних шляхів наповнення реальним змістом інтеграції в європейську систему науки і освіти. І такі духовні центри — національні обереги нації і формування української еліти поряд із уже сформованими — мають постати по всій Україні. Це має бути, передусім, український університет ім. Івана Огієнка у стародавньому Кам'янці-Подільському, університет ім. Пантелеймона Куліша у Сумах, університет ім. Михайла Остроградського у Полтаві та інші університети, названі на честь видатних подвижників української нації.\nТільки наукова й духовна розбудова українських університетів і української науки і освіти в цілому буде найбільшим пам'ятником подвижнику нації Івану ПУЛЮЮ.\nПетрик М. ІВАН ПУЛЮЙ — ДОРОГОЮ ДУХА ЛЮДСЬКОГО ДО ПРАВДИ // Слово Просвіти. - Ч. 45 (318) 10-16 листопада 2005 р.\nУкраїнознавство. – В 6-ти томах. – К., 1994-96.


США: звернення єпископів у справі реформи здоров’я | МСІ-Milites Christi Imperatoris\nСША: звернення єпископів у справі реформи здоров’я\nУ зв'язку з призначеною на вчора політичною зустріччю у справі реформи служби здоров'я в Сполучених Штатах, американські єпископи знову звернулися із зверненням до конгресменів. Вони підтвердили, що Церква завжди прагнула до реформи.\nСвою підтримку вона обумовлює, однак, за кількох вже добре відомих умов: реформа не може містити абортивних полегшень, в тому числі оплати переривання вагітності з кишені платників податків; мусить забезпечити пошану до сумління тих, хто не хоче брати участь в аборті; а також має бути ефективною, тобто гарантувати всім реальний доступ до доброї медичної опіки.\nВчорашня зустріч лідерів обох політичних партій, яку транслювали по телебаченню, на думку агенції, є спробою врятувати президентський проект реформи. Республіканці, які тим часом зміцнили свою позицію в Конгресі, не згідні з ним і хочуть, щоб роботу над ним розпочали заново.


"П’яна" лайка і погрози: українські військові розповіли про поведінку бойовиків біля шахти Бутівка | УНІАН\n"П’яна" лайка і погрози: українські військові розповіли про поведінку бойовиків біля шахти Бутівка\n12:59, 13 січня 2018\nПозиції окупанта знаходяться дуже близько і ворог деколи намагається перекрикуватися з нашими захисниками.\nБійці ЗСУ провокації сприймають як слабкість / фото прес-центр штабу АТО\nПровокації окупаційних військ українські військові на шахті Бутівка сприймають як слабкість.\nЧитайте такожЗСУ починають підготовку операторів протитанкових ракетних комплексів Javelin - ЗМІ\nЯк йдеться в повідомленні на сторінці прес-центру штабу АТО у Facebook, обстріли з боку окупованого Донецька не припиняються. Підрозділи російсько-окупаційних військ переважно ведуть вогонь із стрілецької зброї та гранатометів. На окремих ділянках активізувалися ворожі снайпери, які використовують сучасну зброю різного калібру.\nЗазначається, що у світлу пору доби бойовики ведуть переважно хаотичний вогонь і активізують вогневу активність по українських позиціях лише із настанням сутінок. Денний час ворог використовує для переміщення своїх сил, укріплення позицій та підвозу боєприпасів.\n«Позиції окупанта знаходяться дуже близько і ворог деколи намагається перекрикуватися з нашими захисниками. Військовослужбовці Збройних Сил України розповіли, що бойовики в нетверезому стані викрикують різні лайливі гасла, погрожують. Такі провокації ворога воїни сприймають як його слабкість. Вогонь у відповідь не відкривається, але українські захисники готові до будь-якого розвитку ситуації в районі оборони підрозділу», – розповіли у штабі.\nТеги: #війна на Донбасі#шахта Бутівка


Як очистити плиту від жиру і нагару в домашніх умовах? • ❤ gu-gu.info ❤\nЯк очистити плиту від жиру і нагару в домашніх умовах?\nПлита — найголовніша частина побуту домашньої господині. Без гарної, надійної та якісної варильної панелі домашня господиня не впорається зі своїми обов’язками. Плита — це не тільки місце для готування корисною, смачною їжі, але і місце для скупчення залишків їжі, жиру, нагару та інших некрасивих речей. Кожна господиня обов’язково повинна знати, як очистити плиту від жиру і нагару в домашніх умовах, але знати мало — ще ви повинні вміти застосувати ваші знання. Про все це ми поговоримо нижче.\nЧистимо плиту від нагару і жиру\nЧищення плити від нагару, насправді, не так складна, як може здатися на перший погляд. Якщо підібрати відповідні засоби, методики та діяти певним чином, весь наліт легко зчищається.\nкальцинована сода 3 ст. л;\nбудь-який пральний порошок ½ ст. л.;\nканцелярський клей (скляний, а не ПВА) — 1 ст. л.\nЩоб ви могли застосувати такий розчин, дійте наступним чином:\nВсі залийте 1 склянкою холодної води, ретельно перемішайте.\nТонким шаром нанесіть засіб на поверхню вашої плити.\nЯкщо кошти виявиться трохи більше і на поверхні плити будуть помітні кристали порошку, не варто лякатися — це явище не критично, його можна так і залишити.\nПід час процедури миття, через 15-20 хвилин очікування, необхідно ретельно змочити водою.\nВ результаті — разом із засобом відійде і вся грязь без будь-яких зусиль з вашого боку.\nМильно-содовий розчин, який також дозволяє швидко привести в порядок варильну панель, готується так:\nЗмішайте пару столових ложок соди з рідким милом.\nДодайте трохи води, слідом нанесіть розчин на поверхню плити.\nВичікуєте 15-20 хвилин, протираєте чистою губкою.\nЧим відмити пригорілий жир, якщо він “оселився” на плиті давно? — На це питання у нас теж знайдеться відповідь. Даний розчин досить міцний, тому він повинен впоратися з поставленим завданням. Отже:\nЗмішайте 250 мл води, 1 ст. л. силікатної канцелярського клею, 30 г натертого з допомогою великої терки господарського мила або 1 ч. л. порошку і 3 ст. л. харчової соди.\nРетельно розмішайте всі складові в одній ємності, нанесіть на поверхню. У тому випадку, якщо у вас ручки з такого ж матеріалу, що і сама плита, то і на них теж.\nЧерез кілька годин змийте.\nПісля цього протріть насухо, відполіруйте з додаванням спеціальних засобів для поліровки.\nГірчичний порошок або гірчиця — теж досить непогані засоби для чищення газової плити:\nНанесіть гірчичну кашку на забруднену поверхню, залиште в такому положенні на 15-20 хвилин.\nТрохи пізніше протріть, змийте все прохолодною водою.\nХарчова сода в тандемі з іншими доступними в кожному будинку засобами зможе допомогти вам у відмити плиту від старого жиру:\nНанесіть поверх обробленої оцтом або лимонним соком поверхні харчову соду.\nВідбудеться реакція між кислотою і лугом, яка допоможе вам впоратися з застарілим жиром.\nВи напевно не раз задавалися питанням, чим відмити пригорілий жир на плиті, випробувавши різні засоби, які виявилися не настільки ефективними, як ви очікували. Для вирішення цієї проблеми є найширший асортимент і вибір на ринку побутової хімії.\nВажливо! В склад цих засобів входять: Пави, ортофосфати, оксиди титану, інші їдкі речовини, які відмінно руйнують жир.\nЯкого бренду віддати перевагу — робіть вибір самі. Ось вам список того, на що орієнтуватися, так як це — найбільш частий вибір покупців:\nВажливо! Більшість з цієї продукції має дуже концентрований і досить агресивний склад. Тому захистіть свої руки рукавичками, а органи дихальної системи, очі — акуратним звертанням з засобом і якісним провітрюванням кухні під час процедури чищення і після неї.\nЯк швидко очистити плиту? Вам допоможе пароочисник, якщо ви вже встигли обзавестися такою технікою. Він буде відмінним варіантом, адже, щоб очистити плиту від нагару і жиру, йому знадобиться приблизно 5 хвилин.\nВажливо! Гарячий пар відмінно руйнує всі патьоки, а також бризки жиру без усякої хімії, при цьому, не залишає після себе жодних слідів.\nЧистимо конфорки, вимикачі та ручки від жиру, нагару:\nЩоб очистити газові конфорки, зніміть їх, покладіть під спінений розчин із засобу для миття посуду і води на 15-20 хвилин, протріть грубої стороною губки, змийте водою, витріть насухо.\nЩоб прибрати забруднення з вимикачів, відмінним варіантом буде використання ватних паличок або ж ватяних дисків, які ви попередньо змочіть в нашатирному спирті або ж нашатирно-анісових краплях.\nДосить непогано справляється з жирними плямами на ручках кашка з соди. Для важкодоступних місць найкраще використовувати стару зубну щітку.\nСпробуйте конфорку помістити у мильний розчин, який готується наступним чином: розчиніть у воді пластівці господарського мила 72% (з розрахунку ¼ мильного бруска на 5-7 літрів води). Прослідкуйте, щоб сітка була повністю покрита розчином. Залиште на кілька годин.\nВажливо! Щоб очистити решітки варильної поверхні, помістіть їх у велику ємність або ж у ванну і залийте гарячою водою. У воду додайте засіб для миття посуду і залиште на 1 годину або навіть на 1 ніч, щоб миючий засіб могло краще впливати на забруднення.\nУ духовці виходять страви, які відрізняються за смаком, ароматом, ніжності одержуваних після приготування продуктів. І ніяк не обійтися без цієї частини газової або електричної плити, щоб порадувати рідних дивовижною випічкою. Тому цілком природно, що в цій частині варильного обладнання також потрібен регулярний догляд, адже жир, кіптяву, неприємні запахи нікуди не подінуться. Для цього теж є кілька перевірених способів.\nПротріть сумлінно духовку паперовим рушником.\nВнутрішні стінки змочити мильним розчином і залиште на 15-20 хвилин, щоб жир трохи отмок.\nПісля цього налийте на деко слабоконцентрированный мильний розчин і поставте його в духовку.\nВиставте температуру 120 градусів, залиште духовку з щільно закритими дверцятами на 30 хвилин. Всі забруднення розтопиться і розчиняться в гарячому парі.\nПотім духовку потрібно ретельно протерти м’якою тканиною і промити чистою водою.\nЗмішайте у воді соду або лимонну кислоту, нанесіть засіб на вологі внутрішні поверхні духовки.\nЗачекайте 15-25 хвилин, в залежності від ступеня забруднення.\nПісля — гарненько протріть паперовим рушником і промийте водою.\nЯкщо забруднення незначні, то з ними впорається водний розчин оцту у співвідношенні 1 до 1:\nДобре змочіть їм внутрішні стінки.\nУвімкніть духовку на 50 градусів і залиште на 15 хвилин.\nЯк зазвичай, змиваєте всі прохолодною, не гарячою водою.\nНайбільш пристали бруд допоможе прибрати оцтовий розчин. Оцтовий розчин у тій же пропорції нанесіть на стінки духовки і посипте харчовою содою. Під час реакції гасіння соди оцтом жир і засохлі залишки їжі відстануть від поверхні.\nВажливо! Замість оцту можна використовувати лимонну кислоту, щоб уникнути різкого і стійкого запаху.\nНашатирний спирт — відмінний противагу в боротьбі з жиром і брудом:\nРясно натріть їм поверхні духовки зсередини.\nЗакрийте дверцята і залиште на 10 годин, наприклад, на ніч.\nВранці духовку потрібно ретельно обполоснути чистою водою, щоб запах нашатирю повністю вивітрився.\nВажливо! При роботі з таким засобом краще скористатися марлевою пов’язкою на обличчі, щоб не отримати непритомність від вихідного їдкого амбре, і не пошкодити слизові оболонки глотки, очей.\nНалийте 200 мл аміаку в деко і додайте води.\nПоставте в духовку на півгодини.\nДалі весь бруд можна буде легко відтерти губки з мильною водою.\nПосипте духовку зсередини товстим шаром солі, і залиште грітися на 100 градусів протягом 30 хвилин.\nДайте духовці охолонути, выметите сіль із залишками забруднень і промийте поверхні холодною водою.\nВажливо! Спробуйте таку просту, але дуже ефективну пасту: змішайте однакові частини солі, соди та води. Засіб наноситься на поверхню і залишити на 10 годин. Після цього змийте залишки холодною водою.\nПоради по догляду за плитою:\nПерше правило — мийте плиту і її компоненти відразу після готування. Тільки так плита залишиться в ідеальному робочому стані і прослужить більше довгий строк. Так, завжди нам не вистачає часу через якихось інших справ, але краще всього робити це як можна швидше і частіше.\nЯкщо у вас плита з нержавіючої сталі, то запам’ятайте, що до неї застосовують засоби, що містять: хлор, кислоти, абразивні частинки.\nПеред кожною чищенням плити обов’язково дотримуйтесь правил безпеки, відключайте газопостачання, електрика, якщо вона електрична, та інші, але важливі моменти.\nПрочитавши всю статтю, ви дізналися, як прибрати жир, нагар і всі інші забруднення з плити. Маючи такий великий арсенал знань і вміння їх застосовувати, ви легко впораєтеся з брудом на вашої улюбленої плиті. Як ви могли помітити, всі способи дуже прості і економічно вигідні, так як більшість компонентів є практично в кожному будинку. Погодьтеся, що брудна плита і чиста кухня виглядають не гармонійно, так що не забувайте про належний догляд за кожною частиною вашого будинку.


Складна міопія - ускладнення, процедури та лікування | Медичний довідник Virgo\nВи тут: Головна Офтальмологія Складна міопія - ускладнення, процедури та лікування\nУ медицині немає такого поняття, як «складна міопія». Під міопією слід розуміти короткозорість - очне захворювання, пов'язане з порушенням фокусування на об'єктах, що знаходяться далеко. При здоровий зір очі повинні фокусуватися безпосередньо на сітківці, а якщо присутній міопія, то цей процес відбувається перед сітківкою. У цій ситуації зображення виходить розмите, людина не може чітко бачити предмети, що знаходяться далеко.\nЦе відбувається внаслідок зміни форми очного яблука з сферичної в овальну.\nЗа статистичними даними, цією недугою страждають люди різної вікової категорії. До 20% дітей і до 40% дорослих хворіють цим захворюванням, і цифри постійно збільшуються. Причиною є різні чинники. До них відносяться спадковість, постійне навантаження на очі, порушений кровообіг через інших захворювань і порушення синтезу тканин склери ока через дефіцит необхідних вітамінів і елементів. Міопія має 3 ступеня і відрізняється за величиною діоптрій в лінзах при лікуванні. Слабка ступінь для лікування вимагає лінз для корекції до 3 діоптрій, середня ступінь - 3-6 діоптрій, а захворювання високого ступеня - понад 6 діоптрій.\nВизначити ступінь міопії може тільки досвідчений лікар за допомогою діагностики органів зору. Для початку він проводить огляд органів зору, визначає гостроту зору, при необхідності робить біомікроскопію, офтальмоскопію. Як правило, офтальмологи називають міопію складною у випадку, коли вона має ускладнення. Крім трьох ступенів хвороби ще виділяють прогресуючу міопію. Відрізняється вона тим, що її необхідно частіше інших коригувати в середньому на одну діоптрію щороку. І саме прогресуюча форма цього захворювання часто призводить до різних ускладнень.\nКороткозорість високого ступеня може привести до ряду серйозних ускладнень і навіть сліпоти. Внаслідок того, що при цьому захворюванні відбувається зміна форми очного яблука, можна побоюватися різних порушень, що впливають на цілісність і функціонування цього органу. Таке розтягнення оболонок може негативно впливати на здоров'я очей. Зазвичай такий діагноз, як міопія, не сприймається серйозно, багато лікарі не попереджають про наслідки нехтування корекцією. Адже навіть при слабкій міопії потрібно приймати всі необхідні заходи для її постійної корекції. Так, міопія високої стадії може викликати такі ускладнення:\n• дегенерацію сітківки;\n• катаракту ускладнену;\n• деструкцію скловидного тіла;\n• пляма Фукса;\n• дистрофію ґратчасту;\n• дистрофію «слід равлики».\nВ тій чи іншій мірі на виникнення таких ускладнень впливає порушений кровообіг. А саме розтягнення оболонок відбувається не без впливу на судини ока. Відшарування сітківки може призвести до сліпоти. Це найсерйозніше в даному випадку ускладнення. А її дегенерація призводить до істотного зниження зору. Ускладнена катаракта вимагає заміни кришталика. Деструкція склоподібного тіла призводить до помутнінь перед очима на світлі у формі точок або ниток. Пляма Фукса через крововилив в область сітківки небезпечно загибеллю її фоторецепторів. Гратчаста дистрофія і дистрофія «слід равлики» часто є причинами відшарування сітківки.\nВідшарування сітківки та інші дистрофічні зміни\nПри високому ступені міопії найнебезпечнішим ускладненням вважається відшарування сітківки. Може виникати і на тлі вже почалися дистрофічних процесів. Сітківка складається з мільйонів клітин, що містять зоровий пігмент. Цей пігмент при світлі розпадається і утворює речовини-подразники, які відповідають за передачу імпульсу по нервових клітин сітківки. Ці нервові клітини відповідають за передачу такого імпульсу через зоровий нерв у мозок. І саме за рахунок цього відтворюються зорові образи.\nПри такому явищі, як відшарування сітківки, відбувається відшарування сітчастої і судинної оболонок між собою. В першу чергу це значною мірою знижує зір, а при відсутності своєчасного лікування може призвести до його повної втрати. Також варто відзначити, що якщо таке ускладнення виникло на одному оці, то необхідно вживати заходів і щодо попередження відшарування на другому. Ще одне з небезпечних для зору ускладнень при міопії - гратчаста дистрофія. Це явище носить незворотній характер і призводить до розриву сітківки. Такий дегенеративний процес зазвичай спостерігається між краєм підстави скловидного тіла ззаду і екватором очі.\nУ цьому місці очного дна закупорені судини сітківки утворюють витончення ділянки сітківки, розриви і кісти у вигляді гратчастої малюнка. Такий вид дистрофії характеризується ураженням двох очей. При дистрофії «слід равлики» такі розриви мають круглу форму. Спочатку відбуваються дрібні стоншування і дірчасті розриви, які потім зливаються в одну стрічкоподібну зону. Ці ускладнення є найсерйознішими при короткозорості, тому при такому діагнозі необхідно ретельно стежити за здоров'ям очей і регулярно відвідувати офтальмолога.\nНічим не ускладнена міопія коригується за допомогою окулярів і контактних лінз. Також застосовуються методи лазерної терапії і корекція за допомогою інтраокулярних лінз. Мета цих заходів зводиться до одного - забезпечити сітківку ока необхідними змінами оптичної системи ока для нормалізації правильного сприйняття предметів. Крім оптичних методів проводять фізіотерапевтичні процедури і медикаментозну терапію для поліпшення кровообігу. Ще досить ефективно допомагає гімнастика для очей.\nПри складній міопії в залежності від тяжкості ускладнення проводиться різне лікування. Хірургічним шляхом із заміною кришталика на штучну інтраокулярну лінзу лікується ускладнена катаракта. Деструкція склоподібного тіла лікується дуже важко. Якщо це єдине ускладнення, то лікування спрямовується на міопію, тобто причину захворювання. І на тлі цього проводять терапію неспецифічного і розсмоктуючої характеру, в особливих випадках використовується хірургічне лікування. Методів для позбавлення від плями Фукса не існує. При ньому проводять медикаментозне лікування із зміцненням судин і тканини сітківки і тільки для збереження функції не уражених її ділянок.\nПри лікуванні дистрофічних процесів по периферії (дистрофія гратчаста та дистрофія «слід равлики») акцент ставлять на усунення наявних порушень. У разі відшарування сітківки проводять тільки оперативне лікування по закриттю отвори розриву. У деяких випадках при операції можуть зробити заміну скловидного тіла. Для цього використовують різні технології та матеріали. А після цього проводять лікування за допомогою очних препаратів для відновлення і зміцнення очі. Головне при будь-якому захворюванні - це своєчасність лікування. Будь-яка незначна проблема з очима без відповідного лікування може мати непоправні наслідки.