Главная База знаний "Allbest" Культура и искусство Культура стародавнього Єгипту\nДата добавления 17.04.2008\nНавчально-науковий інститут підготовки кадрів громадської безпеки та психологічної служби КНУВС\n«КУЛЬТУРА СТАРОДВНЬОГО ЄГИПТУ»\nслухач 3 «Д» курсу\nБиканов Валерій Юрійович\nзалікова книжка № 1679\nСуспільно-політичний устрій, господарство, соціальна структура\nІригаційне землеробство, інші галузі сільського господарства. Основою основ економічного життя стародавніх єгиптян завжди було сільськогосподарське виробництво, передусім добре поставлене іригаційне землеробство, ефективність якого залишалася високою навіть у періоди політичного занепаду держави. Іригаційне землеробство переважало у Верхньому Єгипті, родючі землі якого використовувалися головно для розвитку зернового господарства, землі ж Дельти, відвойовані у боліт, більше годилися як пасовиська. Об'єднання країни в єдину державу посприяло будівництву та експлуатації іригаційної мережі, створювати яку населення почало ще в Додинастичну добу, а завершило вже в епоху Середнього Царства.\nСтародавні єгиптяни побудували оригінальну іригаційну систему, не схожу на ту, яка виникла в Месопотамії. Якщо в долині рік-близнюків система каналів і дамб мала, як уже зазначалося, передусім дренажне призначення, то в долині Нілу склалася проста й надійна басейнова система іригації, покликана якомога довше, впродовж усього посівного періоду, затримати воду на полях. Будувати й експлуатувати таку систему штучного зрошення землі можна було лише усім миром, злагодженими зусиллями всіх номів, що дуже вплинуло на політичну організацію староєгипетського суспільства.\nСпоруджувати саме басейнову систему іригації єгиптян спонукав рельєф Нільської долини. Справа в тому, що на природно високих берегах Нілу мул під час паводку відкладався товщим шаром, ніж у долині, яка через це понижувалась також на захід і схід, у бік Лівійського та Аравійського плато. Скориставшись цією особливістю рельєфу Нільської долини, єгиптяни поділили її повздовжніми та поперечними греблями і дамбами на більші й менші басейни, через що вона зовні стала схожою на гігантську шахову дошку. Напередодні розливу Нілу чи коли вода вже починала прибувати, селяни проривали крізь високі нільські береги (їх вони, до речі, ще й штучно нарощували) короткі канали, якими впускали воду в басейни, звідки її потім розподіляли на поля за допомогою невеликих земляних валів. Коли мул осідав, паводкову воду відводили назад, у річку. Вода заодно промивала грунт, оберігаючи його від засолювання. Нільський мул, що залишався на полях, зберігав вологу впродовж двох місяців, проте цього часу цілком вистачало для проростання й дозрівання зернових культур (нільський мул був справжнім поживним бульйоном для рослин, він давав найшвидші сходи в світі).\nБасейнова система іригації в Єгипті виявилася значно ефективнішою, аніж дренажна - в Месопотамії. Вона чинила менший тиск на природу і забезпечувала сприятливу екологічну обстановку в країні. Вода в Нільській долині стояла в каналах лише під час повені, тобто впродовж б-9 тижнів, решту часу вони залишалися сухими, за каналами ж у Месопотамії доводилось наглядати протягом цілого року. Проіснувала ця система іригації в Єгипті до середини XIX ст., поки її не зруйнували Асуанські греблі. Нині вона почасти збереглася лише у Верхньому Єгипті.\nМайже кожен єгипетський фараон приділяв увагу іригаційному будівництву в країні. Проте найграндіозніші іригаційні роботи було здійснено в епоху Середнього Царства на території Фаюмського оазису та за царювання Рамзеса II - в Дельті.\nСпорудження басейнової системи іригації поєднувалося з іншими технічними засобами зрошення полів. Так, ще в IV тис. до н. е. єгиптяни винайшли ніломір, який широко використовувався ще в епоху Стародавнього Царства. Він допомагав хліборобам досить точно прогнозувати не лише час розливу Нілу, а й розмір паводка.\nВ епоху Нового Царства було винайдено шадуф. За допомогою цього нехитрого пристрою два робітники, працюючи по-змінно, могли полити за світловий день до півгектара землі. Шадуф дозволив єгиптянам інтенсивно освоювати високі поля і посприяв, насамперед, розвитку їхнього садівництва. Нарешті, в І тис. до н. е. єгиптяни почали використовувати для поливу землі водоналивне колесо сакіє, яким користуються й нинішні єгипетські селяни.\nСистема штучного поливу землі забезпечувала високий валовий збір зернових у країні. За підрахунками єгиптологів, одна сім'я хліборобів могла прогодувати з єгипетських грунтів ще три сім'ї.\nСільськогосподарський рік починався у Єгипті в серпні зриттям завчасно побудованих гребель, щоб врятувати поля й канали від затоплення. В листопаді, коли повінь спадала, єгиптяни приступали до посіву зернових і садіння городніх культур. Із зернових вони вирощували переважно пшеницю-еммер (вид полби), ячмінь і сорго, з городніх - часник, огірки тощо, з технічних - льон, з волокон якого місцеві ткачі виробляли напівпрозору тканину, значно тоншу за сучасний шовк чи капрон. Пора жнив наставала у березні - квітні, у південних номах на місяць раніше, ніж у північних.\nПриділяли увагу єгиптяни також садівництву й виноградарству, передусім вирощуванню фінікової пальми, хоч її господарська роль у Єгипті була значно скромнішою, ніж у Месопотамії . Сади до середини II тис. до н. е., коли в країні з'явився шадуф, поливали вручну (воду для їхнього поливу носили в горщиках).\nКультура землеробства в Єгипті була архіпримітивною. До глибокої оранки землі єгиптяни не вдавалися, бо вона призвела б до появи солончаків. Сяк-так дряпали землю лише у Верхньому Єгипті, в Дельті ж зерно висівали прямо в неспушений мул й відразу ж вигонили на засіяне поле домашню худобу (здебільшого баранів), щоб вона своїми копитами повтоптувала ного в мулистий грунт. Жали високо, зрізаючи самі колоски, які потім молотили на току копитами віслюки.\nОсновним багатством єгиптян вважалися худоба й домашня птиця, проте культура їхнього тваринництва й птахівництва була вкрай примітивною. Про це свідчить той факт, що впродовж тривалого часу єгиптяни відгодовували на м'ясо чи намагалися приручити антилоп, газелей, гієн, журавлів, пеліканів, лебедів тощо. З домашньої птиці їм найбільше припали до вподоби гуси й качки, хоча тримали вони й курей, яких зачудовано називали “птахами, які народжують щодня”. Знали єгиптяни й бджільництво, причому, найімовірніше, саме вони й винайшли його. В епоху Середнього Царства вони вже тримали коней, проте широко використовувати їх стали лише після гіксоської навали. В І тис. до н. е. конярство досягло в країні таких масштабів, що єгиптяни вже постачали своїми кіньми передньоазіатський ринок. Допоміжну роль у їхньому господарстві відігравали із давніх-давен мисливство та рибальство. Характерно, що в епоху Стародавнього Царства єгиптяни використовували в мисливстві не лише собак, а й приручених левів.\nСільськогосподарське виробництво розвивалося в Стародавньому Єгипті впродовж всієї його історії виключно екстенсивним шляхом (валовий сільськогосподарський продукт зростав завдяки розширенню посівних площ, а не підвищення врожайності) і повністю залежало від стану іригаційного будівництва в країні. Іригаційне землеробство не тільки забезпечувало економічне процвітання єгипетського суспільства, а й значною мірою визначало його соціальний устрій та політичну систему. Кожен басейн у країні був складовою частиною єдиної іригаційної мережі, і це об'єднувало єгиптян у монолітний трудовий колектив. Басейнова система іригації потребувала централізованого керівництва й, зрештою, послужила одним із визначальних факторів для появи дрібних, “номо-вих”, держав з подальшим об'єднанням їх під егідою сильної монархії.\nРозвиток ремісничого виробництва. Щодо ремісничого виробництва, то воно, на відміну від сільськогосподарського, зазнавало в країні суттєвих якісних змін. Вже на порозі цивілізації єгиптяни досягли вагомих успіхів у таких галузях ремесла, як столярство, каменярство, чинбарство, будівництво, суднобудування, гончарство, ткацтво, ювелірна справа тощо. В епоху Стародавнього Царства вони, наприклад, виробляли за допомогою примітивних кам'яних та мідних інструментів п'ятишаровий дикт, будували надійні парусні та веслові судна з папірусу та деревини, виготовляли з кедрової смоли чудове ароматичне масло, навчилися ливарництву. Тогочасні вироби єгипетських ювелірів із золота, срібла та електрума славилися далеко за межами країни. Справжніми віртуозами були єгипетські будівельники-каменярі, які змережували стіни гробниць і храмів філігранними рельєфними зображеннями, так ретельно шліфували й припасовували одна до одної багатотонні кам'яні брили, що між ними й нині годі просунути кінчик цигаркового паперу. Вражає їхнє вміння споруджувати над внутрішніми галереями й камерами пірамід надміцні перекриття, які надійно витримували колосальний тиск на них (вага піраміди Хеопса, наприклад, сягає 6 млн 200 тис. т, причому 3/4 цієї ваги тисне на поховальну камеру, тимчасом на стінах і стелі її немає жодної тріщини!). Більше того, єгипетські будівельники пробивали нові тунелі й камери в уже побудованих пірамідах. Приголомшує обсяг робіт, виконаних ними упродовж доби Стародавнього Царства, який лише на спорудженні пірамід перевищував 12 млн. куб. м. Підраховано, що з кам'яних брил, з яких складено лише три гізехські піраміди, можна було б звести двометрову стіну навколо наполеонівської Франції.\nВ епоху Середнього Царства єгиптяни почали освоювати бронзове виробництво, хоча все ще користувалися переважно кам'яними та мідними знаряддями праці, навчилися виготовляти скло, досконало освоїли технологію видобутку та обробки золота. В тогочасному Єгипті, особливо на території Фаюмського оазису, виростали нові міста, оточені захисними стінами, здійснювалося (здебільшого в районі перших нільських порогів) інтенсивне фортифікаційне будівництво.\nЕпоха Нового Царства стала періодом найвищого розквіту староєгипетськоі економіки. На той час єгиптяни вже вступили у вік бронзи, причому бронзу вони виплавляли з шести різних компонентів, що робило її дуже твердою. В середині II тис. до н. е. в Єгипті з'явилися перші вироби із заліза, проте залізо тоді ще коштувало дорожче за золото. Єгиптяни удосконалили виробництво скла, ливарництво, суднобудування, до-сягли справжніх вершин у мистецтві бальзамування. В І тис. до н. е. вони навчилися виробляти з фарфороподібної маси особливий фаянс, який користувався великим попитом на міжнародному ринку.\nРозквіту єгипетських ремесел сприяла забезпеченість Нільської долини наинеобхіднішою промисловою сировиною. Єгиптянам доводилося завозити лише дефіцитну промислову деревину (з Нубії та Східного Середземномор'я), срібло та олово (для виробництва бронзи).\nТоргівля. Примітивна обмінна торгівля існувала в країні ще в епоху Стародавнього Царства. Єгиптяни, які впродовж, усієї своєї стародавньої історії не користувалися грошима, обмінювали товар на товар, причому мірилом вартості їм спершу служило зерно. Отож, йдучи на ринок, вони брали не гаманець з грішми, а торбу із зерном. Щоправда, в епоху Нового Царства в країні з'явилася одиниця вартості - дебен (шматок міді вагою близько 90 г), проте це ще не були гроші, адже дебен сам по собі ще не мав обігу, просто вважалося, що той чи інший товар коштує стільки-то дебенів і на нього можна було виміняти інший товар такої самої вартості. Упродовж майже трьохтисячолітнього існування Стародавнього Єгипту його економіка залишалася натуральною. Товарне виробництво в країні було відсутнє, збувався не товар, а надлишки продукції, виготовленої для власних потреб. Номи, господарство яких було однотипним, між собою практично не торгували, розвивався майже виключно зовнішній ринок, особливо в найдавніший період староєгипетської історії. Проте навіть зовнішня торгівля до епохи Пізнього Царства не особливо процвітала в умовах значної географічної ізольованості країни, забезпеченості її власною промисловою сировиною та можливості для єгиптян легко грабувати суміжні території.\nВ епоху Стародавнього Царства єгиптяни вимінювали на свої ювелірні вироби ароматичні масла, мед, тканини, алебастровий посуд тощо в нубійців - бивні слона, хутра, пахощі, ебенове дерево; у жителів екзотичної країни Пунт (знаходилась, скоріше всього, на території Сомалі чи на півдні Аравії) - міррову смолу, дошки, електрум, карликів (для забав малолітньому фараону); в сирійських племен-промислову деревину; в мешканців фінікійського міста Бібл, яке поступово стало найважливішим центром єгипетської торгівлі в Азії,- деревину, оливкове масло тощо. Вели обмінну торгівлю єгиптяни в ті далекі часи також з островом Крит.\nУтім, для характеристики тогочасних міжнародних економічних зв'язків Єгипту слово “торгівля” не завжди підходить, бо вони нерідко зводились до банального воєнного пограбування сусідів. Ось як “торгував”, наприклад, елефантинський номарх Хуфхор із нубійцями. Він з'являвся до них на чолі сильного військового загону - й перелякані нубійські вожді задарма віддавали йому своїх биків і кіз, аби він лише довго не затримувався в гостях.\nВ епоху Середнього Царства фараони споряджали напів-торгові-напіввійськові експедиції, як і раніше, в Нубію, країну Пунт, на острови Егейського моря (передусім на острів Крит). Тісні торгові контакти встановили тоді єгиптяни з Месопотамією та Східним Середземномор'ям, яке, по суті, стало їхньою вотчиною. За придбаний товар вони платили зерном, одягом, часом міддю, а наприкінці Середнього Царства - й золотом.\nВ епоху Нового Царства, незважаючи на значне розширення єгипетських кордонів, товарообмін у країні залишався дуже низьким. Лише наприкінці цієї епохи почав складатися загальноєгипетськии ринок. Становище істотно змінилося вже в І тис. до н. е., коли в господарське життя єгиптян владно вторгнулися товарно-грошові відносини. Тодішніх єгиптян навернули до торгової діяльності значною мірою греки, що відзначалися, як відомо, комерційною жилкою. Проте для активізації в епоху Пізнього Царства ринкових відносин існували й більш вагомі спонуки. Раніше, коли Єгипет був могутньою передньоазіатською державою, він одержував залізо, мідь, олово, промислову деревину тощо у вигляді воєнної здобичі та данини васальних народів, тепер же все це він мусив купляти. Єгипет налагодив стабільні торгові зв'язки з багатьма своїми сусідами. Фараон Нехо II, щоб зручніше було запливати в країну Пунт, навіть розпочав будівництво каналу від східного, пелузійського, рукава Нілу до Червоного моря *. Він же, близько 600 р. до н. е., велів хоробрим фінікійським мореплавцям обігнути Африканський континент, на що вони затратили два роки. Пожвавішав і внутрішній ринок у Єгипті, причому найбільший інтерес до торгової діяльності виявляли храми, земельні латифундисти, малоазійські та грецькі купці, що поселилися в цій країні. В Єгипті доби Пізнього Царства розквітло лихварство з усіма його соціальними наслідками.\nСоціальна структура Єгипту, її державне регулювання. Про суспільство Єгипту доби Раннього Царства мало що відомо. Того часу в країні, очевидно, існувало велике багатогалузеве царське господарство й, можливо, господарства вельмож, але хто працював у них і на яких умовах - про це джерела мовчать.\nДосить туманну уяву мають єгиптологи й щодо соціальної структури Єгипту в епоху Стародавнього Царства. Ясно лише одне: вона відзначалася разючою своєрідністю і, за словами Ю. Я. Перепьолкіна, не була ані рабовласницькою, ані кріпосницькою.\nТогочасне єгипетське суспільство було соціальне страти-фікованим. Соціальна еліта складалася з фараона, царедворців, які майже поголовно вербувалися з царських родичів, номової знаті, жрецької верхівки, яка займала особливе місце в соціальній ієрархії. Купецтва в Єгипті тоді не існувало. Фараону належали обширні маєтності, набагато більші аніж ті, що їх мали месопотамські володарі. Він роздавав значну частину їх своїм вельможам у службове користування, причому разом із селянами цих маєтків, зобов'язаними працювати на вельмож. Нерідко вельможі додатково обзаводилися власним господарством, яким вони могли розпоряджатися набагато вільніше, ніж службовою нерухомістю.\nТрудовий люд у господарствах фараона, храмів та вельмож офіційно називався терміном мерет. Це були хлібороби, ремісники, рибалки, пивовари, птахолови тощо. Виконавці польових робіт об'єднувались у робочі загони і працювали під наглядом чиновників, їм задавали уроки - норми виробітку, за невиконання яких частували бамбуковими киями. Власних господарств мерет не мали, а жили на повному утриманні своїх власників.\nЯкийсь відсоток єгипетських селян був звільнений від примусових робіт на вельмож. Однак повністю вільними і вони не були, оскільки сплачували податок за користування землею та водою для її зрошення, а також виконували каторжні загальнодержавні роботи: будували царські гробниці, храми, іригаційні споруди тощо.\nУ єгиптологічній літературі тих селян і ремісників, що працювали на царя та вельмож, часом називають кріпаками. Однак подібне визначення необгрунтоване, адже в єгипетському суспільстві трудову повинність виконували також воїни, дрібні чиновники (крім писців) та жерці. Така організація виробничого процесу була викликана тим, що за умов користування тодішніми примітивними знаряддями праці трудомісткі польові роботи можна було виконувати лише колективними зусиллями, всім миром. Примусові роботи на царя та вельмож доречніше кваліфікувати як загальнодержавну повинність, виконання громадського обов'язку, а не форму феодального визиску.\nВже в епоху Стародавнього Царства в Єгипті були робітники, яких офіційно називали баку. їхня праця використовувалась, очевидно, виключно в домашньому госпбдарстві. Деякі єгиптологи вважають баку рабами, інші ж - залежним не-рабським населенням. Баку не був абсолютно безправним, “живим інвентарем”. Він міг одружитися на вільній єгиптянці, свідчити в суді проти свого пана, користуватися й вільно розпоряджатися майном, у тому числі землею. Кількість баку не могла бути значною, адже впродовж III тис. до н. е. єгиптяни військовополонених ще вбивали.\nАктивізація воєнної політики фараонів в епоху Середнього Царства сприяла майновому та соціальному розшаруванню суспільства. Воєнна здобич розподілялася нерівномірно, левова пайка її діставалася знаті, простим єгиптянам майже нічого з неї не перепадало. До того ж участь у воєнних походах, воєнні тягарі призводили до зубожіння багатьох трудівників. Тодішні тексти називали зубожілих єгиптян неджесами, тобто “маленькими людьми”, протиставляли їм уру, тобто “сильних людей” - представників розбагатілої верхівки, з якої рекрутувалися дрібні чиновники, писці, жерці.\nМатеріальний достаток у Єгипті доби Середнього Царства створювався працею переважно “царських хемуу” (в сучасній соціально-економічній термінології відповідника для терміна хему немає). До складу “царських хемуу” входило майже все трудове населення країни, представники всіх існуючих у ній професій. Працювали вони на царя, храми та вельмож, причому польові роботи виконували чоловіки, руками жінок велося домашнє господарство. “Царський хему” не міг обрати собі професію за власним уподобанням, це робили за нього спеціальні чиновники. Умови праці для “царських хемуу” були однакові практично в усіх господарствах, тому цим робітникам було байдуже, де виконувати примусові роботи. “Царські хемуу”, як і надані вельможам маєтки, вважалися службовим майном і закріплювалися за тією чи іншою посадою в державному апараті. Успадкування батьківської посади та закріпленого за нею майна, включаючи “царських хемуу”, могло відбуватися лише з дозволу фараона.\nСуспільний статус “царських хемуу” дискутується в єгиптології. Дехто вважає їх рабами, інші з цим не погоджуються, стверджуючи, що терміном хему називали в Єгипті всіх, хто перебував у реальній соціально-економічній залежності.\nІснували в Єгипті доби Середнього Царства й баку, однак їхня праця як і раніше відігравала досить скромну роль у суспільному виробництві. Баку не підлягав державній практиці обліку й розподілу робочої сили. Його можна було придбати на ринку, одержати в подарунок від фараона, що, на думку деяких єгиптологів, створювало умови для зародження в Єгипті работоргівлі.\nФараони пригонили до Єгипту чимало військовополонених, які за своїм соціальним статусом займали проміжне місце між баку та “царським хему”. Так, для них також складали наряд на роботу, проте використовували їхню працю не в полі, а в домашньому господарстві.\nТрудова повинність на державу в епоху Середнього Царства не зникла. Це були будівельні та земляні роботи, включаючи іригаційні, каторжна праця в каменоломнях, веслування на суднах тощо. “Царські хемуу” відбували цю повинність незалежно від того, в якому господарстві вони працювали. Якщо виникала нагальна потреба (здебільшого під час сівби чи жнив), то частину робітників, залучених до виконання “царських робіт”, тимчасово перекидали в господарства вельмож. Єгиптяни сахалися “царських робіт”, бо умови життя в трудових таборах, вочевидь, були нестерпні.\nОтже, система суспільного виробництва в епоху Середнього Царства залишилася традиційною. Проте в ній мали місце й певні зміни. Так, якщо в добу Будівників пірамід селяни несли колективну відповідальність за сплату державі зернового податку, то тепер кожен хлібороб ніс за це індивідуальну відповідальність. Весь хліб, зібраний з селянських наділів, йшов у державні засіки, селянину ж потім виділялася певна пайка сільськогосподарської продукції.\nВ епоху Нового Царства штатних робітників царсько-храмового господарства чомусь називали вже іншим терміном - іхуті (іхутіу). Реальне становище їх не змінилося: той же примусовий характер праці, та ж урочна система, та сама порція київ за невиконання норми виробітку. Як і раніше, якась частина селян - їх називали “великими людьми поселення” - не належала до іхутіу. Очевидно, це були приватні земельні власники, хоча прямих доказів існування в Стародавньому Єгипті приватного та общинного землеволодіння немає.\nГостро дискутується саме на матеріалах Нового Царства проблема єгипетського рабовласництва. Спираючись на мем-фіський надпис фараона Аменхотепа II, в якому згадується прибуття до Єгипту великої кількості військовополонених, ряд єгиптологів стверджує, що нібито “рабовласництво досягле в Новому Царстві поширення, раніше нечуваного”, і що “рабовласницькі відносини проникли мало не в усі прошарк” єгипетського суспільства...”. Інші ж єгиптологи переконані що масовий пригін військовополонених ще не означав, щ< єгиптяни обертали їх на рабів, до того ж достовірність фактів наведених у мемфіському надпису Аменхотепа II, на думку цих дослідників, вельми сумнівна. Французький єгипто лог К. Жак переконаний у тому, що варто говорити не пр специфіку рабовласництва в староєгипетському суспільств а про його цілковиту відсутність там.\nЧисленним і строкатим був у Новому Царстві ремісничий люд: каменярі, штукатури, маляри, ткачі, металурги тощі В царсько-храмовому господарстві ремісники об'єднувала у робочі загони, працювали під наглядом майстрів, несли колективну відповідальність за виконання кожним декадної, місячної чи річної норми виробітку. Начальники царських майстерень мали щодекади вихідний, жили в достатку, деякі з них навіть будували для себе гробниці. Прості ремісники працювали без вихідних і терпіли матеріальну скруту, деякі з них навіть скаржились фараону на свою долю. Втім, офіційно вони могли відпочивати в святкові дні (таких у Стародавньому Єгипті налічувалося понад півтори сотні на рік), до того ж траплялося, що вони прогулювали й у робочі дні, під-шуковуючи для цього десятки різних приводів.\nОкремим соціальним прошарком у Новому Царстві були воїни, на той час - уже професіонали. Основна маса їх озброювалася з царського арсеналу, проте найзаможніші з них купували собі бойові колісниці. Командири та власники колісниць жили безбідно, одержуючи за службу пристойну платню та свою пайку з військової здобичі. Рядовим воїнам жилося значно гірше вже тому, що в мирний час їх використовували на каторжних роботах у каменоломнях. В єгипетському війську панувала жорстока палична дисципліна. Характерно, що в епоху Нового Царства це військо значною мірою поповнювалось іноземними найманцями (переважно лівійцями та шердена-ми), яким надавалося єгипетське громадянство.\nЕлітний прошарок у Новому Царстві ще вище піднявся над простим людом, завдяки напливу військової здобичі він буквально купався в розкошах. Матеріальний добробут знаті істотно залежав також від царських щедрот. Найбільше збагачувалась жрецька верхівка (настоятелі храмів та їхні замісники), особливо жерці фіванського храму Амона та мемфіського храму Птаха.\nУ Новому Царстві досягла апогею бюрократизація єгипетського суспільства. Країна стала по суті єдиним державним господарським комплексом, у ній навіть храмові господарства контролювалися царською адміністрацією й були особливою формою державного майна. Держава регулювала кількісний склад і соціальну структуру громадських служб і закладів, причому робила це, як і раніше, за допомогою системи нарядів та регулярних переписів населення й майна. Під час цих переписів чиновники встановлювали розмір податку для кожного господарства та визначали професію кожного єгиптянина (одних записували в “державні землероби”, інших - воїнами, пастухами, рибалками тощо). Інститут громадянства, таким чином, у Єгипті був відсутній. Переписи населення й майна відігравали в житті єгипетського суспільства таку важливу роль, що служили точкою відліку років для єгиптян.\nСтароєгипетська сім'я. Якщо єгиптологи говорять про дивовижну самобутність староєгипетського суспільства, то це чи не найбільше стосується його основної ланки - сім'ї.\nСім'я у Стародавньому Єгипті ще значною мірою перебувала в полоні матріархату. Єгиптолог К. Жак навіть вважає, що єгиптянка мала більші права в сім'ї та суспільстві, ніж сучасна жінка. Можливо, французький вчений дещо перебільшує, проте факт залишається фактом: єгиптянки могли займатися науковою діяльністю (першою у світі жінкою-лікарем була ще в III тис. до н. е. єгиптянка Песечет), торгівлею, спортом (у тому числі його інтелектуальним видом - грою в кості на 30-клі-тинковій дошці). Сімейне майно в Єгипті належало жінці й переходило у спадок по жіночій лінії, від матері до дочки чи зятя (у царській родині, як про це вже згадувалося, по жіночій лінії, найімовірніше, передавалася й царська корона).\nЄгипетська молодь мала рідкісну, в світлі традицій Сходу, можливість одружуватися без батьківського втручання, причому ініціативу у створенні сім'ї здебільшого брав на себе юнак, який намагався завоювати дівоче серце традиційним методом - щедрими приношеннями (дарував їй квіти, колоски, виноградні грона, косметику). Шлюби були ранніми: дівчата виходили заміж, як правило, в 10-12-річному віці, тому в 23-24 роки вже ставали бабусями, а в 35-36 років (якщо доживали до такого “похилого” віку) - прабабусями. Шлюби не завжди освячувалися релігійною церемонією чи реєструвалися адміністративними органами; допускалося життя на віру, адже слово, дане при свідках, прирівнювалося до письмового договору.\nРозлучення в Єгипті допускалося, причому з ініціативи як чоловіка, так і жінки, проте якщо сім'ю розвалював чоловік, він повертав жінці її посаг та давав частину спільно нажитого майна, а якщо жінка - вона могла забрати собі лише частину посагу. Отож розлучення по-староєгипетськи було справою непростою, для багатьох узагалі недоступною, і сім'ї в Єгипті залишалися, як правило, міцними.\nЖіноча невірність вважалася в Єгипті тяжким злочином й жорстоко каралася. Чоловікам же дозволялося тримати гарем, у якому, до речі, верховодив не євнух, а основна жінка. Щодо фараонів, то вони брали до свого гарему з династичною метою навіть своїх матерів, дочок, сестер. Характерно, що, за свідченням Діодора, дитина наложниці чи рабині вважалася в Єгипті законнонародженою, прирівнювалася до дітей “законної” дружини.\nГромадська думка в Стародавньому Єгипті, хоч як це дивно, мало шанувала жінку і, за словами єгиптолога П. Монте, змальовувала її “вмістилищем усіх пороків, мішком всіляких хитрощів, легковажною, капризною, нездатною зберігати таємницю, брехливою, мстивою і, зрозуміло, зрадливою”.\nПереважна більшість сімей у Єгипті були багатодітними, чому сприяли теплий клімат та надзвичайно висока дитяча смертність. Страбон запевняв, що єгиптяни намагалися виростити всіх своїх дітей. За тих часів це не було для них дуже обтяжливе, адже дітям у Єгипті майже не потрібні були одяг і взуття, та й харчувалися вони переважно стеблами та коріннями папірусу.\nНе обійшлося у староєгипетському суспільстві й без проституції - побутової та сакральної. До цього явища єгиптяни, здається, ставилися без упереджень. Принаймні, збереглися легенди, що фараони нерідко примушували займатися найдавнішою професією навіть рідних дочок.\nОсобливе місце в релігійно-міфологічній культурі стародавніх єгиптян посідав цикл міфів і ритуалів, пов'язаних з богом підземного царства Озірісом. Центральне святилище Озіріса містилося в Абідосі, проте його культ вшановувався в усіх єгипетських номах та у васальних країнах Східного Середземномор'я.\nПотреба виділити царську гробницю, викликана формуванням у Єгипті централізованої деспоти, наштовхнула будівельників на думку “поставити” кілька мастаб одну на одну. Велична гостроверха споруда мала не просто служити “домом вічності” для фараона, а наочно символізувати його могутність і божественну сутність, звеличувати його над підданими. Як уже зазначалося, першою такою спорудою була східчаста гробниця фараона Джосера в Саккара, а найбільші гробниці-піраміди побудували для себе фараони IV династії Хуфу, Хафра та Менкаура. Самий їх вигляд, за словами французького вченого XVIII ст. д'Вольнея, “наповнює серце й розум водночас подивом, страхом, покорою, захопленням, благоговінням...”. Піраміди органічно зливаються з довкіллям. У давнину вони були наряднішими, бо єгиптяни облицьовували їх плитами з дрібнозернистого вапняку чи рожевого граніту (у середні віки практичні араби “пороздягали” піраміди, використовуючи їхнє облицювання на будівництво своїх міст).\nРозвивалося в епоху Стародавнього Царства також мистецтво скульптури, здебільшого сакральне за своїм характером. Єгиптяни звеличували в камені фараонів, вельмож і, звичайно, богів. Тогочасні царські статуї максимально ідеалізовані, в них зовсім відсутня портретність. Нерідко фараона зображували у вигляді сфінкса, образ якого, характерний для всього староєгипетського мистецтва, зрештою став символом самого Єгипту. Найвідоміша така статуя - вирубаний із суцільної скелі Великий Сфінкс - донині є найбільшим кам'яним монолітом у світі (його довжина 74 м, висота 20 м). Призначення Великого Сфінкса (араби називають його “батьком страху”) досі не розгадане вченими.\nреферат "Культура стародавнього Єгипту" скачать\nІсторія зародження та розвитку єгиптології як науки, сучасні відомості про культуру та мистецтво Стародавнього Єгипту. Розвиток архітектури, зовнішній вигляд та внутрішнє вбрання давніх храмів і гробниць. Магія та релігія єгиптян, їх міфи та легенди.\nкурсовая работа [295,1 K], добавлен 16.06.2009\nОсобливості створення житлових будівель, гробниць і пірамід в період Древнього, Середнього і Нового царства. Піраміди як одні із самих грандіозних споруд за всю історію людства. Релігійні храми єгиптян. Палаци для знаті та житлові приміщення єгиптян.\nреферат [38,8 K], добавлен 13.10.2010\nКультура перших цивілізацій\nХарактерні риси культури Стародавнього Сходу. Формування ранньокласових цивілізацій і перших держав Месопотамії та Єгипту. Мистецтво раннього Шумеру. Своєрідність культури Стародавнього Єгипту. Культурна спадщина Стародавньої Індії та Стародавнього Китаю.\nреферат [26,0 K], добавлен 06.05.2010\nМистецтво Стародавніх цивілізацій Сходу. Риси і особливості мистецтва Стародавнього Єгипту, Передньої Азії, Стародавньої Індії, Дворіччя, Ассирії, Стародавнього Китаю. Велика китайська стіна, яка відгородила північну частину країни від набігів кочівників.\nреферат [31,0 K], добавлен 04.09.2015\nСоціально-економічний стан Англії у Вікторіанську епоху, аналіз економічних досягнень та промислової революції. Політичний устрій країни. Явище Вікторіанської моралі та її прояви у суспільстві. Вплив культурного розквіту в Англії на світову культуру.\nреферат [52,2 K], добавлен 22.12.2011\nМистецтво Єгипту періоду Древнього Царства\nСтолиця в Древньому Царстві. Перші усипальниці фараонів. Надземна і підземна частини мастаби. Ступінчата піраміда фараона Джосера у Саккарі. Зігнута піраміда в Дамурі, Червона піраміда, Великий Сфінкс, піраміда Хеопса. Скульптура Древнього Єгипту.\nпрезентация [9,1 M], добавлен 18.12.2016\nСкульптура як вид образотворчого мистецтва, її види (монументальна, декоративна) та жанри (портрет, тематична композиція, зображення тварин). Скульптури стародавнього Єгипту та Греції. Творчість Мікеланджело як синтез архітектури, скульптури та живопису.\nпрезентация [2,3 M], добавлен 19.11.2013\nВічні цінності китайської традиційної культури. Ієрогліфи - знаки китайського письма. Великий Дао як всеохоплюючий, всезагальний Закон і Абсолют, всемогутній творець світу. Конфуцій та його вчення. Розвиток науки та мистецтва Стародавнього Китаю.\nреферат [31,4 K], добавлен 27.04.2013\nДругие документы, подобные "Культура стародавнього Єгипту"


Діти в небезпеці: до олександрійських батьків звернулися поліція з проханням бути уважнішими\n“Сподіваюся, що цей заклик змусить багатьох дорослих зупинитися, відкласти всі важливі справи і пригадати, коли і на яку тему в них була довірлива та відверта розмова зі своїм сином чи донькою, наскільки дружніми є відносини у родині, чи не має ваша дитина труднощів у спілкуванні з вами, своїми друзями чи однолітками у школі”, – так починається звернення начальника поліції Кіровоградщини Сергія Кондрашенка.\nПосадовець звернувся до всіх батьків Олександрійщини та загалом Кіровоградської області з проханням звернути посилену увагу на випадки розповсюдження серед малолітніх з допомогою соціальних мереж та мобільних додатків інформацію, де чітко в подробицях дитині настійливо пропонують скоїти самогубство, повідомляється на сайті ГУНП в Кіровоградській області.\nВ усіх випадках, за словами Кондрашенка, обирають потенційних жертв серед дітей не дилетанти, а психологи, які без жалю і докорів сумління в змозі скористатися дитячими слабкостями.\n“Тому з усією відповідальністю хочу дати батькам кілька важливих порад!\nЗробіть все можливе, аби ваша дитина довіряла вам, станьте для неї найближчим другом.\nПриділяйте достатньо часу спілкуванню.\nЦікавтеся труднощами, обговорюйте і вирішуйте разом будь-які проблеми.\nСлідкуйте, з ким спілкуються ваші діти у соціальних мережах.\nПереглядайте повідомлення, що отримує дитина на мобільні додатки, які фото зберігає в телефоні.\nНаперед, спокійно і виважено спробуйте обговорити проблему, аби дитина зрозуміла, що увага до неї з боку незнайомих людей – зовсім не початок казкової історії з «феями і супер-героями», а страшна пастка, яка призводить до біди.\nЯкщо ж з цими питаннями вам самостійно не впоратися, або ж якщо є сумніви, не соромтеся звертатися за допомогою до вихователів, педагогів, шкільних психологів та поліцейських”, – зазначив у своєму зверненні поліцейський.\nНаразі ж співробітники кіберполіції працюють над вирішенням даної проблеми.\n“Вірю, що особи, які організували гру на смерть для дітей українців, понесуть заслужене покарання!”– констатував Сергій Кондрашенко.\nНагадаємо, що на початку місяця до кореспондентів Голосу Громади звернулася мати одного з підлітків, який вирішив зіграти в небезпечну гру “Біжи або помри”.\nПопередня статтяЗа ніч у відкритому люкі “виросла” ялинка: народні методи убезпечення від травматизму по-олександрійськи\nНаступна статтяНа Кіровоградщині провідниці впоралися з неочікуваними переймами в електричці (ВІДЕО)


Російська еліта перед вибором\n18 Серпень 2014, 12:59\nВлада будь-якого авторитарного лідера міцна, поки він не робить великих помилок і, головне, поки не ставить під загрозу інтереси правлячої еліти. Розумні володарі правлять довго і вмирають у своїх ліжках, підтримуючи баланс впливу елітних кланів і одночасно дозволяючи їм дбати про свій добробут в обмін на лояльність. У цьому, до речі, один із секретів політичного довголіття Брежнєва: навіть впадаючи в маразм, він продовжував успішно стравлювати своїх соратників, не виділяючи нікого з них і залишаючись, таким чином, для них єдиним арбітром.\nДо початку цього року Путін влаштовував практично всіх. Генерали і директорат військово-промислового комплексу успішно освоювали зростаючий військовий бюджет. Системні ліберали сперечалися із «силовиками», але ні ті, ні інші не домінували в московських коридорах влади. Боси МВС і ФСБ, як здавна повелося, підсиджували один одного і кришували бізнес, зрідка відволікаючись на боротьбу із злочинцями і терористами. Губернатори вибивали в Москві бюджетні кошти, розмір яких, як стверджують злі язики, пропорційний обіцяному відкату. Прокремлівські політологи давали поради, як краще повісити локшину на вуха зарубіжним лідерам. Маси раділи успіхам російських спортсменів на Олімпіаді. Не життя, а казка.\nОднак ніщо не вічне. Сьогодні російський істеблішмент, кілька тисяч людей, які контролюють бюрократичний апарат, армію, поліцію і бізнес, стоїть перед вибором: або і далі підтримувати Путіна, що спирається на угрупування «кремлівських яструбів», або шукати йому альтернативу, здатну покласти край українській авантюрі і таким чином зупинити наростаючу кризу, яка загрожує розпадом країни. Відразу передбачаю заперечення: не видавайте бажане за дійсне; Путін сильний як ніколи; росіяни в нападі масового мазохізму згуртувалися навколо свого президента; його рейтинг досяг небаченого рівня; і, взагалі, для великоросів національна гордість важливіша, ніж імпортна ковбаса.\nАргументи відомі, але непереконливі. Рейтинг Путіна, дійсно, високий. Однак у березні 1991 року 78 відсотків жителів тодішнього СРСР проголосували за збереження єдиної батьківщини. Скільки їх вийшло на вулицю з червоним прапором, щоб дати відсіч руйнівникам великої держави? В березні 1953 року десятки мільйонів радянських громадян плакали, сумуючи після смерті великого вождя всіх часів і народів, а через кілька років багато з них з ентузіазмом скидали з п'єдесталів сталінські статуї.\nНарешті, що значать настрої мас в російській політиці? Після 1917 року думка народу була взята до уваги лише три чверті століття по тому, напередодні краху Радянської влади, коли населення було до межі змучене порожніми полицями магазинів і готове було громити будівлі обкомів партії та управлінь КДБ. В інший час доля країни вирішувалася за нічними обідами на Ближній дачі, на тенісних кортах в Горках-9 і спорткомплексах Ново-Огарьова, в тихих довірчих бесідах на доріжках дачних селищ уздовж Рубльовського шосе і в саунах обкомівських (нині губернаторських) мисливських будиночків. Населення поки перебуває в приємній впевненості, що санкції, особливо російські, допоможуть відродити вітчизняну промисловість, а російське – значить, відмінне.\nАле росіяни не знають того, що відомо будь-якому серйозному бізнесменові, урядовим економістам і директорам оборонних заводів. У 2013 році зростання ВВП склало 1,3 відсотка; в цьому році цей показник, швидше за все, опуститься до нуля. В результаті введених недавно санкцій Росія втратить в 2014 році 23 мільярди євро, або 1,4 відсотка свого ВВП, а в майбутньому році – 75 мільярдів євро, або 4,8 відсотків ВВП. Сечин в паніці запросив у уряду півтора трильйона рублів: «Роснафта» обмежена в залученні коштів з-за кордону. Відмова США та ЄС поставляти в Росію сучасні технології видобутку нафти зумовлює спад у цій галузі в найближчі роки. Закритий експорт і до Росії з США та Європи технологій подвійного призначення, що мали використовуватися, головним чином, для військової промисловості. Це означає крах програми переозброєння армії. Тільки з ЄС цей експорт сягав 20 мільярдів євро щорічно, або близько 40 відсотків нинішнього військового бюджету Росії. Розмови про імпортозаміщення або постачання з Азії – казки, якими Рогозін заспокоює кремлівських мешканців. Можна замінити норвезьку сьомгу крокодиловим м'ясом з Бразилії, але мікросхеми класу Space і Defense випускають лише декілька зарубіжних корпорацій, експорт яких знаходиться під жорстким контролем.\nХоча доля Донбасу поки незрозуміла, «проект Новоросія» провалився. Україна, з Донбасом або без нього, на довгі роки стала супротивником Росії. Уже в цьому десятилітті нова українська армія стане важливим елементом оборонної системи Заходу, незалежно від того, буде ця країна членом НАТО чи ні. Стосунки з США та Європою безнадійно зіпсовані. Мінськ та Астана гарячково шукають захисту від старшого брата. Залишається Китай; але пекінські лідери, відомі тим, що завжди ретельно прораховують свої дії, навряд чи відчувають повагу до діячів слабких, не здатних передбачати результати своїх судомних рухів тіла.\nПровал Кремля не видно тільки тим, хто нічого не хоче бачити. В активі у Путіна – тільки Крим, який тепер «наш». Це нібито гріє душу кожного істинного росіянина, будь то дядя Вася з пивної або губернатор із Сибіру. Але, приїхавши до Москви за грошима на новий міст або ремонт дитячих садків, губернатор чує у відповідь: «І раді б допомогти, але грошей немає, сам розумієш, Крим наш!» Незважаючи на національну гордість, губернатори, на відміну від дядька Васі, замислюються: добре, звичайно, що Крим наш, але ж і міст потрібний, і дитячі сади... і фірма, яка міст мала будувати, на тещу записана. Навіть в російському Генштабі, спішно нарощуючи війська в Криму, не можуть не розуміти, що в разі конфлікту з НАТО півострів перетворюється на пастку. Кримські аеродроми і військово-морські бази відкриті для ударів з моря, а комунікації через Керченську протоку уразливі.\nНайстрашніше, що Путін і його радники не вчаться на власних помилках. Вони недооцінили рішучість Заходу протистояти російській агресії в Україні й здатність нової української влади придушити заколот в Донбасі. Проте із завзятістю, що суперечить здоровому глузду, Путін продовжує терористичну війну проти України. Президент Росії не хоче бачити, що ескалація санкцій приведе до тотального краху російської економіки, а збройне вторгнення в Україну змусить Захід перейти від стримування Росії до її відкидання.\nЦе, втім, влаштовує «кремлівських яструбів». Чим гостріше протистояння із Заходом, тим більше реальної влади виявляється в руках керівників органів безпеки та інших силових відомств. Їхня мета – остаточно затвердити жорсткий авторитарний режим з неофашистською ідеологією, ізолювати країну від зовнішнього світу, поставити основні галузі економіки під контроль декількох десятків державних корпорацій. Але багато хто в істеблішменті не може не поставити собі запитання: а нам це треба? Сибірські й далекосхідні еліти можуть поставити й інше запитання: навіщо нам потрібна Москва, політика якої загрожує важкими наслідками, якщо ми й самі можемо продавати нафту і газ?


Через аграріїв на Хмельниччині загинули дикі звірі та птахи | Поділля News\n» Екологія » Через аграріїв на Хмельниччині загинули дикі звірі та птахи\nЧерез аграріїв на Хмельниччині загинули дикі звірі та птахи\nНа Хмельниччині через використання аграріями пестицидів і засобів захисту рослин загинули дикі тварини і птахи. Про це повідомляє прес-служба Кам’янець-Подільського лісгоспу.\n“Днями на Дунаєвеччині розглядали питання потрави птахів та диких тварин на території сільськогосподарських угідь Великожванчицької сільської ради”, – повідомили у лісгоспі.\nАктивісти з навколишніх сіл ініціювали розслідування причин загибелі диких звірів та птахів. Вони звернулися до керівництва району, поліції, органів дерспоживслужби та фітосанітарної служби з вимогою провести службове розслідування цих фактів та покарати винних у скоєному.


День пам'яті та примирення 8 травня: що Україна відзначає цього дня\nУ суботу, 8 травня, в річницю капітуляції нацистської Німеччини в Україні відзначають День пам'яті та примирення. Його було встановлено указом президента Петра Порошенка № 169/2015 від 24 березня 2015 року.\nЯк ідеться в документі, мета свята – вшанування подвигу українського народу та його внеску в перемогу антигітлерівської коаліції в Другій світовій війні, а також вшанування всіх борців проти нацизму. OBOZREVATEL пропонує згадати історію цього дня і розповідає, як він проходить у 2021 році.\n08:10 – Уповноважена Верховної Ради з прав людини Людмила Денісова на своїй сторінці в Telegram зазначила, що 8 і 9 травня – дні пам'яті кожного, хто боровся з нацизмом і переосмислення подій війни, та нагадала про агресію Росії.\n"Наша країна знову розвіює міфи держави, яка звідусіль нагадує про свій внесок у знищення нацизму, хоча сама перетворилася на країну-агресора. Пам'ять про ці історичні дні надихає нинішніх захисників на мужнє протистояння ворогу, а повага до Героїв об'єднує і робить нас непереможними перед обличчям будь-яких випробувань", – написала вона.\n08:25 – П'ятий президент Петро Порошенко підкреслив, що в Україні цей день проходить під гаслом "Ніколи знову".\n"Хай незгасна людська пам’ять про колосальні багатомільйонні жертви Другої світової, про тисячі дощенту зруйнованих міст і десятки тисяч спалених сіл застереже світ від повторення цієї жахливої катастрофи. Бажаю всім українцям миру. Путін – капут! Слава Україні!" – написав він.\n08:45 – У Національній поліції України у Telegram написали, що схиляють голови перед тими, хто віддав своє життя за нас.\n"Бережімо сьогодення та пам'ятаймо про минуле. Ніколи знову", – сказано в повідомленні.\n08:46 – У Державній службі з надзвичайних ситуацій наголосили, що 8 травня в Україні вшановують тих, хто дав життя наступним поколінням. "Пам’ятаємо. Перемагаємо!" – написали у пресслужбі ДСНС у Telegram.\n08:55 – У Міністерстві внутрішніх справ у Telegram закликали згадати всіх, хто не повернувся додому і до останнього боронив рідну землю, та зазначили, що війна – це велике горе.\n09:00 – Прем'єр-міністр України Денис Шмигаль наголосив, що героїзм тих, хто віддав життя на війні, нагадують про те, як легко втратити мир.\n"8-го травня Україна разом зі світом вшановує пам’ять жертв Другої світової війни. У День пам’яті та примирення ми схиляємо голову перед загиблими та висловлюємо пошану до тих, хто віддав життя за світ без війни. Їхній героїзм і жертовність нагадують про те, як легко втратити мир і як важко його повернути", – написав він у Telegram.\n09:05 – Мер Києва Віталій Кличко разом із ветеранами і "Муніципальною вартою" поклав квіти до могили Невідомого солдата в парку Вічної Слави в День пам'яті й примирення.\n"Ми шануємо пам’ять полеглих героїв. І висловлюємо подяку живим ветеранам за їх жертовність та відвагу. І сьогодні, кожен українець має, як ніколи, зрозуміти справжню ціну словам "хвилина миру". Бо, як і під час тієї страшної війни, українцям сьогодні зі зброєю в руках доводиться відстоювати цілісність та незалежність нашої держави", – сказав Кличко.\n09:10 – Міністр освіти і науки України Сергій Шкарлет заявив, що внесок українського народу у велику перемогу – один із найвагоміших у світі.\n"Ми маємо пам’ятати про це й передавати наступним поколінням. Недаремно Тарас Шевченко писав: "В своїй хаті своя й правда, І сила, і воля". Низький уклін та вічна пам’ять полеглим! Щастя й мирного неба Україні!" – зазначено в його повідомленні у Telegram.\n09:30 – У Офісі генерального прокурора зауважили, що пам'ять про подвиг і сміливість тих, хто боровся з нацизмом, завжди буде в наших серцях поряд із сумом за мільйонами втрачених життів.\n"Вічна слава полеглим у боях, шана тим, хто відроджував обпалену війною Батьківщину! У ці дні щиро бажаємо всім нам ясного неба над головою та віри у світле майбутнє! Сили, незламності і непереможності тим, хто зараз захищає Україну. Нехай на нашу землю повернеться мир!" – заявили в ОГП.\n09:40 – У СБУ нагадали, що Україна однією з перших у Європі опинилася в пеклі Другої світової війни. "Маємо пам’ятати, щоб не допустити ніколи знову!" – зазначили у пресслужбі установи в Telegram.\n10:29 – У День пам'яті та примирення президент України Володимир Зеленський нагадав громадянам, що це свято в нашій країні не замінює 9 травня, воно потрібне для того, щоб повніше розуміти та берегти історію.\n10:48 – Міністр культури та інформаційної політики України Олександр Ткаченко зазначив, що 8 травня – нагадування про те, що не можна вирішувати міжнародні проблеми військовим шляхом, агресією, анексією, окупацією.\n"Наша країна знає ціну війні. На жаль, Україна відзначає цю дату, знову ведучи боротьбу з агресором, що посягає на нашу територіальну цілісність. І ця війна продовжується вже довше, ніж Друга світова. Але ми маємо зберігати впевненість, бо, як і тоді, саме завдячуючи нашим захисникам та захисницям переконання, що війна не Сході завершиться, – не відступає. Пам‘ятаємо!" – написав політик.\n11:15 – Голова ВР Дмитро Разумков у своєму зверненні наголосив, що Друга світова війна забрала життя кожного п'ятого українця.\n"Трагічні події Другої світової – це рана, яка назавжди залишиться в пам'яті нашого народу. Від Львова до Харкова, від Чернігова до Одеси, від Києва до Севастополя – ми всі об'єднані спільним болем", – написав Разумков.\nКраїни колишнього СРСР здебільшого відзначають свято перемоги над нацизмом 9 травня – в річницю капітуляції Німеччини за московським часом.\nЯк повідомляв OBOZREVATEL, раніше в Київській міськдержадміністрації опублікували план заходів до Дня Перемоги в Києві, які пройдуть 8-9 травня.\nУкраїнасвятаДруга світова війнаДень пам'яті і примиренняІсторіяІнститут національної пам'яті


Виставка Аліси Герман «Пори року» | Музей Видатних діячів Української культури\nВиставка Аліси Герман «Пори року»\nЗ 10 до 20 лютого 2016 року у Музеї видатних діячів української культури (музей Михайла Старицького, Саксаганського 93), за підтримки Президентського фонду Леоніда Кучми «Україна» та Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) працювала перша персональна виставка Аліси Герман «Пори року».\nУ 2015 році вона отримала Перше місце у конкурсі ІІ Всеукраїнської мистецької акції «Мій Шевченко» у номінації «Ілюстрація», організованому Національним музеєм Тараса Шевченка за підтримки Президентського фонду Леоніда Кучми «Україна».\nАліса народилася 19 вересня 2005 року у місті Павлоград Дніпропетровської області. Малювати почала змалечку, перші роботи – це зайчики та кішечки. Захоплюється і живописом, однак петриківському розпису віддає перевагу.\nПетриківським розписом зайнялася у БДЮТ Голосіївського району м. Києва, навчаючись у 2-му класі, захопилася ним та досі продовжує використовувати елементи розпису у своїх роботах. Всі роботи малює вдома, майже кожен день.\nОстанні пів року займалася у відомої майстрині із Петриківського розпису Скицюк Олени Іванівни на базі галереї «Соборна».\nЮну художницю вже відзначили на багатьох всеукраїнських та міжнародних конкурсах.


"Шищенко будує команду з європейським стилем гри". "Україна футбольна" з Володимиром Пятенком (Відео) - FootBoom\nГлавная Украинские Футбольные программы "Шищенко будує команду з європейським стилем гри". "Україна футбольна" з Володимиром Пятенком (Відео)\n15.09 2020 12:55\nВийшов черговий випуск програми "Україна футбольна" з Володимиром Пятенком. УУ випуску:\n- драма у Волочиську, перша перемога Кривенцова;\n- розгром у Києві, п'ять нічиїх туру;\n- Друга ліга: висока результативність, невгамовний Пуканич.\n12:55, 15.09.2020 Лига Чемпионов\n12:55, 15.09.2020 Наши за границей\n12:55, 15.09.2020 Общие новости\n12:55, 15.09.2020 Favbet Лига


Французькі філософи, німецькі нобеліанти, а література — швейцарська. Що читати українською | Chytomo Французькі філософи, німецькі нобеліанти, а література — швейцарська. Що читати українською\nШвейцарські письменники та письменниці: кого ми вже знаємо, а кого нам іще належить для себе відкрити? Друга розмова у межах спецпроєкту «Швейцарський акцент» – це нагода поговорити про авторів та авторок, які вже перекладені українською.\nПершими, кому ми завдячуємо представленням швейцарської літератури на нашому книжковому ринку, є, звичайно, українські видавництва. Швейцарську літературу в Україні видавали дотепер: «Книги-ХХІ», «Meridian Czernowitz», «Чорні вівці», «Юніверс», «Видавництво Жупанського», «Основи», «Видавництво Анетти Антоненко», «Фоліо», «Медуза», «Простори/Смальта» та «Всесвіт». Серед перекладів – звичайно, найперше класики Ґотфрід Келлер, Роберт Вальзер, Фрідріх Дюренмат та Макс Фріш, але також і сучасні визнані автори та авторки.\nОдним із найпоширеніших жанрів є роман-роздум, роман, у якому сюжет не такий важливий, як ті ідеї, які він утілює в собі. Коли-не-коли це роман-експеримент, як-от у Роберта Вальзера, або роман-притча, як у Германа Гессе. Іноді все заплутано, як у Макса Фріша. А сучасніші нам автори та авторки, працюючи в схожому жанрі, спираються на традицію, щоб надати їй оновлене звучання, або ж демонстративно розхитують її.\nДо цього товстенького видання 2019 року увійшли одразу два романи німецько-швейцарського письменника, Нобелівського лауреата Германа Гессе: «Нарцис і Ґольдмунд» у перекладі Ірини Андрієнко-Фрідріх та «Сіддхартха» в перекладі Олекси Логвиненка. У першому таємницю буття пробують різними засобами розгадати два протагоністи: учений-богослов Нарцис та його наївний учень Ґольдмунд. Дія алегоричного роману-притчі «Сіддхартха» розгортається в стародавній Індії в ті часи, коли Будда Гаутама ще тільки починав проповідувати своє вчення («Фоліо», пер. Ірини Андрієнко-Фрідріх та Олекси Логвиненка, 2019).\n«Прогулянка» Роберта Вальзера, улюбленого письменника Ф. Кафки, Г. Гессе і Р. Музіля, якого по-справжньому оцінили лише по його смерті, в другій половині ХХ століття («Книги-ХХІ», пер. Юрія Андруховича, 2013).\n«Розбійник» Роберта Вальзера – роман, який швейцарський письменник написав іще 1925 року на обрізках картону та обгорткового паперу. А шрифт був такий мікроскопічний, що його змогли розшифрувати аж 1972 року, по смерті автора («Видавництво Жупанського», переклад Олекси Логвиненка, 2016).\n«Суддя та його кат» – один із ранніх творів відомого швейцарського письменника Фрідріха Дюрренматта, який приніс йому славу майстра детективного жанру. Це детектив, у якому слід шукати не лише розгадку злочину, а й відповіді на вічні запитання: чому зло незнищенне, закон часто безсилий, а людська справедливість, заради відновлення Вищого закону та перемоги добра, іноді змушена йти кривими доріжками зла («Видавництво Старого Лева», пер. Наталки Сняданко, 2017).\n«Штіллер» – роман 1954-го року швейцарського письменника та драматурга Макса Фріша, який приніс йому велику популярність. За сюжетом, у пасажирові потяга, який перетнув швейцарський кордон, упізнають цюрихського скульптора Анатоля Штіллера. Утім, пасажир відмовляється визнавати свою «ідентичність», а паспорт, який у нього знаходять, виявляється американський і виписаним на ім’я Джеймса Вайта. («Фоліо», пер. Євгена Поповича, 2006).\nРоман «Homo Фабер: Сповідь» побудований у формі розповіді від першої особи, написаної інженером Вальтером Фабером, який вважає світ цілком раціонально побудованим, аж поки його не приголомшує нераціональне, випадкове кохання. На основі цього роману 1991 року було відзнято кінострічку «Вояжер» режисера Фолькера Шльондорфа («Основи», пер. Олекси Логвиненка, 2003).\n«Нехай мене звуть Ґантентбайн» – промовиста назва роману. Його оповідач вважає, що кожна ідентичність – то історія, яку людина переконливо повторює іншим і самій собі. Тож, сидячи в пустій кімнаті, покинутий жінкою, він частково від нудьги, а частково з інших, відомих тільки йому причин винаходить персонажа на ім’я Тео Ґантенбайн і вживається в його роль. Але на тому все не закінчується, оскільки вигадує він і інших персонажів, за маскарадом яких читач потроху перестає розрізняти реальність та вигадку («Фоліо», пер. Петра Таращука, 2010)\n«Степовий вовк» – «програмовий» твір німецько-швейцарського письменника Германа Гессе: з уривками з цього роману ознайомлюють іще в шкільній програмі, втім, його справжнє значення, мабуть, відкривається таки в дорослішому віці. Адже це роман про відчуження, про пошуки «я», про роздвоєння особистості. Його протагоніст «Гарі Галер», «степовий вовк, який заблукав у тенетах цивілізації», книжник-одинак, зайнятий пошуком сенсу свого життя («Фоліо», пер. Євгена Поповича, 2011).\n«Гра в бісер» – останній, підсумковий твір Германа Гессе, Нобелівського лауреата, німецького письменника швейцарського погодження. Це своєрідна інтелектуальна антиутопія автора, який відчуває, що «культура» втрачає свою «ауру» і перероджується в «цивілізацію» («Фоліо», пер. Євгена Поповича; переклад віршів Ліни Костенко, 2017).\n«Поклик мушляного рога» – це роман сучасної швейцарської письменниці Цое Єнні про любов, самотність і мову у світі, де дітей віддають бабусям і зникають назавжди, де танцюють на автобані, живуть під мостом, рятують, і спокушають, і татуюють себе трояндами, поки винищувачі над головами розбивають надвечір’я на друзки. Історія маленької дівчинки у великому світі нормативності і споживання («Видавництво Анетти Антоненко, пер. Нелі Ваховської, 2015).\nКрістіан Крахт народився у Швейцарії, проте навчався і працював тривалий час за кордоном, його можна назвати «громадянином світу». Роман «Фазерланд», як і культовий роман Фредеріка Беґбеде «99 франків», змальовує світ і героя, який втрачає себе в світі сучасної поп-культури («Фоліо», пер. Антона Головка, 2012).\nПетра Морсбах – докторка філософії, авторка есеїв, театральних і кінорежисерських робіт та романів. «І раптом вже вечір» – це історія життя попівської доньки Люсі з Ленінграду, яка шукає дорогу до власного щастя – повз нещасливе кохання, попри жорстоку ідеологію. А ширше – це грандіозна панорама «vitae sovjeticae», 70 років історії Радянської імперії, втіленої в одній жіночій долі. Дебютний роман, за який Петра Морсбах отримала престижну премію ім. Marieluise-Fleißer, що призначається авторам, чиєю основною темою є конфлікт між нездійсненими прагненнями щастя і реальністю буденності («Книги-ХХІ», пер. Людмили Нор, 2018).\n«Кіпер – це я» – роман сучасного швейцарського поета та письменника Педро Ленца, написаний верхньобернським діалектом. Його протагоніст Кіпер – м’який, вразливий герой, талановитий оповідач, який береться переповісти історію власного життя («Книги-ХХІ», пер. Юрка Прохаська, 2018).\n«Сецнер», «Позаду вокзалу» та «Усе допито» – романи ґраубюнденської трилогії Арно Каменіша, проникливої і ностальгійної оповіді про Швейцарію-Гельвецію. Книги написані літературною німецькою мовою з вкрапленнями сурсільванського діалекту («Книги-ХХІ», пер. Люби-Параскевії Стринадюк, 2020).\nНа тлі романів завжди програють в очах видавництв оповідання та повісті, жанри, які складніше доносити до читацької авдиторії. А втім, 2-томник Дюренмата таки з’явився в українському перекладі, а вряди-годи видавництва ризикують узятися й за коротшу річ, ніж роман, – наприклад, за повість Йонаса Люшера.\n«Весна варварів» – дебютна повість німецькомовного швейцарського письменника Йонаса Люшера, який 2013 року був номінований на Німецьку та Швейцарську літературну премію. Того ж року він був нагороджений премією Франца Гесселя, літературною премією кантону Берн та премією Баварської асоціації молодих письменників. За сюжетом заможний швейцарський бізнесмен опиняється на туніському курорті одночасно із групою молодих англійців із найвищих фінансових кіл Лондона, які приїхали відсвяткувати тут розкішне весілля. Але доки захмеліла компанія відсипається після святкової ночі, Велика Британія оголошує державне банкрутство. Із заблокованими кредитками, раптово безробітні, в готелі класу «люкс», який за мить став для них недоступним, вони опиняються за крихітний крок від варварства. Повість перекладено більше ніж 15 мовами світу. Ще один роман Йонаса Люшера, поки не перекладений українською і номінований на Швейцарську книжкову премію 2017 року, – «Крафт». («Основи», пер. Роксолани Свято, 2017).\n«Лабіринт» – перший том двотомника творів швейцарського письменника-класика ХХ сторіччя Фрідріха Дюренмата: завершені прозові твори «Зимова війна в Тибеті», «Місячне затемнення», «Бунтар», розлогі авторські коментарі до них, а також роздуми письменника-філософа про себе, про свою добу, про місце й роль у ній його батьківщини – Швейцарії («Юніверс», пер. Олекси Логвиненка, 2005).\n«Вавилонська вежа» – другий том творів видатного швейцарського письменника, класика ХХ сторіччя Фрідріха Дюренмата: оповідання «Братовбивство в родині Кибурґів», «Смерть Сократа», «Фінтер» та ін., парабола «Автомобільні й залізничні держави», філософські есеї «Відгодований хрест» та «Мозок» («Юніверс», пер. Олекси Логвиненка, 2006).\nЖанр роману виховання, або Bildungsroman, суттєво змінився з часів свого постання, відходячи від старого доброго реалізму зображення, яке було в Ґотфріда Келлера, до більш химерних форм, як-от у Германа Гессе.\nКласик німецькомовної швейцарської літератури, Ґотфрід Келлер отримав визнання ще за життя, відразу ж знайшовши захоплених читачів у Швейцарії і в усіх німецькомовних країнах. Його роман «Зелений Генріх» (1885) – «роман виховання», на написання якого письменник витратив сорок років і в якому він, на думку дослідників, багато в чому зобразив себе самого. Герой Келлера, якого називають Зеленим Генріхом тому, що у дитинстві він носив перешитий з батьківської військової форми одяг, проходить шлях пізнання світу і пошуків свого місця в житті. Поступово звільняючись від романтичних ілюзій, багато поїздивши світом, Генріх стає сумлінним чиновником зі стійким переконанням, що краще за Швейцарію країни немає («Фоліо», пер. Віктора Бойка, 2015).\n«Мартін Заландер» – останній роман швейцарського класика Ґотфріда Келлера. Його головний герой, іменем якого названий роман, повертається на батьківщину в поважному віці, втративши в Південній Америці все своє майно. Але й у Швейцарії на нього чекають суцільні розчарування – і соціальні, і сімейні («Фоліо», пер. Петра Таращука, 2014).\n«Деміан» – роман виховання, який німецько-швейцарський письменник і Нобелівський лауреат Герман Гессе опублікував спочатку під псевдонімом «Еміль Сінклер». Роман, який Томас Манн вважав знаковим у творчості автора і порівнював зі «Стражданнями юного Вертера» («Фоліо», пер. Івана Мегели, 2017).\nДедалі частіше авторки та автори лізуть у власні чи вигадані комори, щоб дістати звідти запилені родинні щоденники й переповісти цілу історію одного роду. Роду, який переживає війну, переселення, розділення і возз’єднання, – і якимось чином спромагається тривати далі, принаймні на письмі.\nАґота Крістоф – відома швейцарська письменниця угорського походження, яка писала свої твори французькою. Переживши у дитинстві Другу світову війну, 1956 року вона залишає рідну Угорщину й оселяється у Швейцарії. Романи «Грубий зошит» (1986), «Доказ» (1987) і «Третя брехня» (1991) утворюють трилогію, яку було перекладено понад тридцятьма мовами світу. Містка і лаконічна оповідь розгортається навколо історії довжиною в життя — одне життя на двох, адже перед нами незвичайні герої: брати-близнята, розвіяні виром війни («Фоліо», пер. Ірини Серебрякової, 2013).\n«Якоб вирішує любити» – родинний епос про долі лотаринзьких переселенців у Банаті, роман, який здобув найвищу літературну нагороду, Швейцарську книжкову премію 2011 року. Український переклад є 9-м перекладом книжки європейськими мовами («Книги-ХХІ», пер. Юрка Прохаська, 2016).\nМелінда Надь Абоньї народилася 1968 року в Бечеї, автономний край Воєводина у складі тодішньої Югославії, і ще малою 1973 року переїхала з батьками до Швейцарії. Її роман «Голуби злітають» (2010) відзначений престижними літературними преміями Deutscher Buchpreis та Schweizer Buchpreis та був перекладений багатьма мовами. У центрі роману – родина Кошичів, вихідців із угорськомовної меншини Воєводини, які змушені пристосовуватися до життя у нерідній Швейцарії («Комора», пер. Роксолани Свято, 2015).\n«Сповідь» Жан-Жака Руссо, одна з найвідоміших літературних автобіографій, безумовно варта ознайомлення. Втім, до завдання увічнити власні спогади беруться і сучасні швейцарські авторки, такі, як перекладені українською Ільма Ракуза та Ґрізелідіс Реаль.\n«Чорний – це колір» – автобіографічна повість швейцарської письменниці Ґрізелідіс Реаль, що охоплює події з її життя на початку 60-х. Після невдалого шлюбу Ґрізелідіс, мати чотирьох дітей, опиняється у скруті: безробіття, злидні, туберкульоз, погрози соціальної опіки відібрати дітей. Щоб заробити дітям на шматок хліба, вона спершу тиняється нічними вулицями, щоразу наражаючись на небезпеку, а потім опиняється у підпільному борделі. Приязнь до американських чорних солдат, серед яких трапляються щирі приятелі і фантастичні коханці, дружба з ромською родиною, що дивом вціліла у таборах смерті, а згодом – допомога своїм колегам-повіям та іншим знедоленим, викинутим на соціальні маргінеси людям – ось що допомагає їй вижити навіть у найкритичніші моменти життя («Книги-ХХІ», пер. Ірини Собченко, 2016).\n«Сповідь» – найвідоміший автобіографічний роман французького філософа епохи Просвітництва Жан-Жака Руссо (1712-1778). Свій останній твір Руссо вважав дослідженням людської душі. Відтворюючи події свого життя та власні переживання, філософ оголює «всю правду своєї натури», включно з найінтимнішими та найбруднішими її лабіринтами («Фоліо», пер. Володимира Верховеня, 2014).\n«Море моря. Фрагменти спогадів» швейцарки словенсько-угорського походження Ільми Ракузи – роман-спогад, який 2009 року отримав Швейцарську літературну премію. Це книжка про дитинство і юність між кордонами Європи 50-х – початку 70-х років, про звуки, кольори, запахи, атмосферу минулого, які назавжди залишаються в пам’яті («Книги-ХХІ», пер. Христини Назаркевич, 2015).\nУкраїна активно перекладає швейцарські детективи, досі один із найпопулярніших жанрів сучасності. На щастя, детективних романів Швейцарії не бракує: тут і класик жанру Фрідріх Ґлаузер, і продуктивний сучасник Жоель Діккер.\nФрідріх Ґлаузер (1896—1938) — відомий швейцарський письменник. Набув слави майстра кримінального роману, отож недарма його прозвали «швейцарським Сіменоном». Ф. Ґлаузер прожив хоч і недовге, але бурхливе життя. Письменник встиг побувати і у війську, і у в’язниці, і в психлікарні. Можливо, такий перебіг подій і став йому в нагоді при написанні двох автобіографічних творів — «В пітьмі» та «Людина в сутінках», а також великого роману про легіонерів «Гуррама». Окрім цих творів, його перу належать п’ять детективних романів: «Чаювання трьох літніх дам», «Вахмістр Штудер», «Температурний листок», «Китаєць», «Крок і компанія» («Фоліо», пер. Юрія Лісняка, 2014).\nФрідріх Ґлаузер (1896-1938), швейцарський майстер кримінального роману, мав досить коротке, але бурхливе життя, яке лягло в основу двох його автобіографічних творів, а також дало матеріал для написання детективів, одним – і, власне, першим із яких є «Чаювання трьох літніх дам». У Женеві, місті, сповненому дипломатів із Ліги Націй, починаються таємничі вбивства, винними в яких є таємничі дами, які підсипають своїм жертвам наркотики в чай. Проте ці жінки – лише пішаки в руках замовника вбивств («Фоліо», пер. Петра Таращука, 2014).\n«Книга Балтиморів» — родинна сага з детективним сюжетом. Психологічний роман, у якому відомий письменник Маркус Ґольдман (герой бестселера Жоеля Діккера «Правда про справу Гаррі Квеберта») розгадує таємниці трьох поколінь своєї родини і пише нову книжку («Видавництво Старого Лева», пер. Леоніда Кононовича, 2018).\n«Зникнення Стефані Мейлер» – новий психологічний детектив визнаного швейцарського письменника Жоеля Діккера. Головний герой Джесс Розенберґ, за яким ходить слава слідчого, який ніколи не помиляється, раптом чує від журналістки Стефані Мейлер, що його найперша і найдавніша справа, вбивство чотирьох людей, призвела до обвинувачення невинної людини. Невдовзі журналістка зникає безвісти, і слідчий повертається до справи, з якої почалася його успішна кар’єра («Видавництво Старого Лева», пер. Леоніда Кононовича, 2019).\n«Правда про справу Гаррі Квеберта» – це шоста написана, але друга за рахунком опублікована книга, яка, щойно вийшовши, одразу стала бестселером у Франції і принесла своєму автору, на той час 27-річному Жоелю Діккеру, Гран-прі Французької академії за найкращий роман і Гонкурівську премію ліцеїстів. А потім цей роман підкорив і решту світу: його переклали понад 30 мовами. («Видавництво Старого Лева, пер. Леоніда Кононовича, 2017).\nТрохи реальних фактів, трохи вигадки: романізовані біографії за таким принципом в Україні писав, до прикладу, Віктор Петров-Домонтович, а в Швейцарії пишуть видані українською Крістіан Крахт та Ральф Дутлі.\n«Імперіум» Крістіана Крахта – роман про реальну історичну особу, Авґуста Енґельнардта, який перетворює своє життя на місію з досягнення «утопії» – власної кокосової плантації. Виданий 2012 року, він одразу того ж року отримує Літературну премію Бернського кантону та німецьку премію імені Вільгельма Раабе, а 2017 року, перекладений уже багатьма мовами світу, потрапляє до довгого списку Дублінської літературної премії («Книги-ХХІ», пер. Богдана Сторохи, 2018).\n«Остання подорож Сутіна» – біографія одного з найпотужніших художників-експресіоністів першої половини ХХ століття Хаїма Сутіна, яку написав швейцарський лірик, есеїст і перекладач Ральф Дутлі, покладаючись на скупі спогади сучасників, а також – там, де документів бракувало, – на власну емпатію. Це роман про невситимий творчий голод, золоту паризьку богему 1920-х років, дружбу з Модільяні і кохання до двох жінок, а також про найвищу ціну, яку доведеться заплатити за непереборне бажання малювати («Книги-ХХІ», пер. Христини Назаркевич, 2017).\nЛегко помітити, кому пробитися на український ринок найважче: письменникам та письменницям, які пишуть поезію, драматургію або дитячу літературу. А втім, і вони в українському перекладі потрохи з’являються завдяки окремим ентузіаст(к)ам.\nСильвіан Дюпюї – авторка низки збірок поезії (зокрема «Розкопки ночі», 1985, Премія ім. Ш.-Ф. Рамю) та есеїв («Для чого потрібен театр?», 1998), у яких розкриваються шляхи екзистенційного та естетичного пошуку в добу пост-постмодернізму. У вибраній драматургії Сильвіан Дюпюї постає трагічний і саркастичний, пекельний і надабсурдний (а тому – живий!) світ після «Чекаючи на Ґодо» С. Беккета. Постарілі Владімір та Естрагон, до яких нарешті приходить невідомий Ґодо, хоча він то видається жінкою-манекеном («зримою» подобою незнайомця), то хлопчиком-вісником, то автором-виконавцем, то публікою в залі, але коли головні герої здобувають свободу, постає раптове запитання: чи потрібна вона їм? («Всесвіт», пер. Івана Рябчія та Дмитра Чистяка, 2016).\nФіліп Жаккотте (1925 р. н.) — один із найбільших сучасних швейцарських франкомовних поетів, лауреат Великої премії Французької академії за поезію (1992), Великої національної премії поезії (1995), Ґонкурівської премії з поезії (2003), Премії Шиллера (2010). Літературний критик та перекладач («Юніверс», пер. Олега Жупанського, 2003).\nПедро Ленц «Мій друг машиніст крана» – перша збірка, яка побачила світ у поетичній «Перекладній серії Сергія Жадана». Швейцарія тут, за словами Сергія Жадана, інакша: «Не надто туристична, не надто респектабельна, Швейцарія робітників і пияків, Швейцарія лузерів і невдах (…) У цьому сенсі поезії Педро є чудовим путівником по той бік швейцарської ночі» («Meridian Czernowitz», пер. Сергія Жадана та Євгенії Лопати, 2018).\n«Велика книжка. Історії для дітей» Франца Голера та Ніколауса Гайдельбаха ставить найдивніші «дитячі» питання до світу, не сприймаючи нічого як належне. Франц Голер майстерно показує: світ сповнений загадок, і з кожної можна зробити історію («Чорні вівці», пер. Нелі Ваховської, 2017).\nНайвідоміша повість дитячої письменниці Йоганни Шпірі, яка зажила собі слави ще за життя авторки: вперше опублікована 1880 року, «Гайді» миттєво здобула популярність і витримала тринадцять видань за десять років. У ній розповідається про маленьку дівчинку Гайді, яка живе зі своїм дідусем у горах Швейцарії. Історія дівчинки-сироти приваблива не тільки яскравими описами ландшафту, а й розумінням того, як діти бачать життя і виявляють свої почуття («Навчальна книга – Богдан», пер. Романа Матвієва, 2014).\nАндреас Каппелер – швейцарський історик, фахівець з українсько-російських відносин. Професор Віденського університету, член австрійської, української та чуваської академій наук. Його численні статті з’являлися в перекладі в українській періодиці. «Нерівні брати: українці та росіяни від Середньовіччя до сучасності» – монографія, яка вперше вийшла книжкою в видавництві «Книги-ХХІ» і присвячена теперішній війні України зі своїм «радянським братом», Росією («Книги-ХХІ», пер. Володимира Кам’янця, 2018).\n«Мистецтво подорожі» Алена де Боттона написана англійською мовою: її автор – британський письменник швейцарського походження. Це збірка філософських есеїв про мандри, у якій де Боттон рефлексує над самим поняттям подорожі, порівнюючи свій досвід із досвідом інших видатних мандрівників. Разом із французьким поетом Шарлем Бодлером та американським художником Едвардом Гоппером автор розмірковує над романтикою придорожніх кафе, заправок та аеропортів. А Гюстав Флобер стає провідником в екзотичні країни, де часто шукаємо те, чого нам так не вистачає вдома… Ця книжка — про мистецтво, літературу та філософію, особливий погляд на мандри і тих, хто подорожує («Видавництво Старого Лева, пер. Романа Гардашука, 2018).\nСвого часу Драґіца Райчич, поетка хорватського походження, потрапила до Швейцарії трудовою мігранткою, працювала прибиральницею і почала писати німецькою, вивченою на слух. У кожному вірші Драґіца Райчич заново винаходить експериментальну, «мігрантську» мову, що є поетичним і політичним викликом читачеві. У її творчості помилки, неточності, розриви стають не лише симптомами соціальної проблематики, але й метафорами буття, символами літературного громадянства, гендеру та опору. Книга містить оригінали та переклади українською й російською мовами («Простори/Смальта», пер. Олександри Григоренко та Марка Бєлорусця, 2014).\nКрістоф Зімон (1972 р.н.) – швейцарський письменник, поет-слемер та карикатурист, лауреат численних літературних премій. Книжка «Багато гарного за малу ціну», видана 2011 року, розкриває письменника з нового й незвіданого боку: не тільки як письменника, але і як художника-ілюстратора. Як зазначено на обкладинці, ці тексти та малюнки – «калейдоскоп житейських мудрощів від А до Я», добірка іронічних порад і скетчів («Медуза», пер. Нелі Ваховської, 2013).\nІще одним «контрабандним» привнесенням швейцарської літератури до України був «Культпохід 2х2» далекого 2009 року – поетичний тур двох швейцарських авторів, Рафаеля Урвайдера та Педро Ленца, та двох українських – Юрія Андруховича та Сергія Жадана. Спеціально до туру Юрій Андрухович та Сергій Жадан приготували переклади творів обох швейцарських гостей.\nВідправною точкою інтернаціонального проєкту став Берн, де Юрій Андрухович, Сергій Жадан, Педро Ленц та Рафаель Урвайдер уперше читали разом на сцені Шляхтгауз-театру – у приміщенні середньовічної скотобійні. Далі вони відвідали Харків, Київ, Івано-Франківськ. Кінцевою метою українсько-швейцарського поетичного туру був львівський Форум. Результатом цього літературного походу став «Мій друг машиніст крана» Педро Ленца, виданий 2018 року у перекладі Сергія Жадана в видавництві «Meridian Czernowitz».\n7-й номер «Просторів»: «Транс»\n«Транс» (Київ, 2014) – сьоме число літературно-мистецького і соціокритичного журналу «Простори», повністю присвячене швейцарській літературі в перекладах з німецької, французької та італійської мов. До письменницького кола, охопленого в журналі, належать Роберт Вальзер та Аґота Криштоф, а також Педро Ленц, Аґлая Ветерані, Драґіца Райчич, Ноель Рева, Жужанна Ґазе та багато інших. Більшість авторів та авторок були вперше перекладені українською в межах роботи над «Трансом». Над журналом працювали перекладачі Марк Бєлорусець, Сергій Жадан, Неля Ваховська, Олександра Григоренко, Катерина Міщенко, Ірина Собченко, Тарас Федірко та інші. Назву «Транс» редакція пояснила так: «Класиків і молодь, «питомих швейцарців» і мігрантів з різних куточків світу, академічних інтелектуалів і маргіналів об’єднує трансгресія як вихід за межі зужитих ярликів – у простір, де література є перманентною подорожжю, а будь-яке висловлювання – частиною відкритого діалогу».\nЖурнал «Транс» та книжку «Integracion» Драґіци Райчич у перекладі Олександри Григоренко та Марка Бєлорусця можна отримати безкоштовно, написавши в редакцію prostoryred@gmail.com\n«Для мене, – розповідає Неля Ваховська, – «Транс» виник із бажання подолати сегментованість знань про швейцарську літературу: я трохи знала німецькомовну, Ірина [Собченко – прим. Г.Г.] – франкомовну; італійську і ретороманську не знав ніхто. І це не дивно, адже всі вони в комерційному плані орієнтовані на великі мономовні ринки, а отже, у Швейцарії єдиного літпроцесу не існує, дослідники якийсь час навіть говорили про множинні літератури Швейцарії. До речі, п’ятою швейцарською літературою називали «мігрантську». Мене це вразило: на адміністративному рівні Швейцарія докладає зусиль, аби не пустити «чужинок» (жіночий рід я використовую як генератив), а от літпроцес їх легко інтегрує: Криштоф, Абоньї, Ветерані, Мартинова, Брежна, Флореску. Список доволі довгий. Кортить припустити, що швейцарки – попри свою консервативність і звичку тримати дистанцію – дуже зацікавлені в проявах інакшості, у голосах з інших місць. У журналі ми спробували окреслити цей діалог між плеканням традицій і голосами Інших: біженок, трудових мігранток, шукачок притулку. Було цікаво, чи працює це все як єдиний поліфонічний простір».


Здорова їжа – запорука збереження зору в літньому віці | Дієтолог\nЯкщо в раціоні багато жирних продуктів, то людина перебуває в групі ризику розвитку хвороби очей. І справа в зміні мікрофлори кишечника, зазначає Zee News. Така зміна призводить до появи вікової макулярної дегенерації, яка пов’язана зі сліпотою. Дослідження показали: бактеріальний склад кишечника важливий з точки зору розвитку вологої макулярної дистрофії, останньої стадії захворювання.\nДослідженням цієї теми займався Університет Монреаля. Вікова макулярна дистрофія характеризується підвищеною імунною відповіддю, відкладеннями жиру в задній частині ока (друз) при ранній стадії розвитку захворювання. Також руйнуються нервові клітини, починають рости нові кровоносні судини (властиво пізньої формі недуги).\nХоча на вологу макулярную дистрофію припадає приблизно 10% випадків вікової макулодистрофії, саме ця форма найчастіше провокує втрату зору. Існуючі на ринку лікарських препаратів стають з часом менш ефективними. Тому медики вважають важливим пошук будь-яких засобів, що запобігають розвитку недуги. А, згідно з останніми дослідженнями, контроль мікрофлори кишечника, виняток жирних продуктів, що викликають запалення в тілі, є дієвим методом.


РІЧНИЦЯ ГЕЙ-ПАРАДУ НА КРОВІ\nРІЧНИЦЯ ГЕЙ-ПАРАДУ НА КРОВІ /12.06.2019/\n17 червня 2018 року вперше в історії України у жорстокий і кривавий спосіб була розігнана мирна акція, спрямована на захист сімейних та християнських цінностей. Щоб висловити мирний протест проти так званого «гей-параду», кілька сотень мирних громадян напередодні зібралися на вулиці Володимирській у Києві біля пам’ятника Грушевському.\nБлизько 4-ої години ранку почали прибувати чисельні автомашини з особовим складом – поліція, національна гвардія і навіть солдати строкової служби. Всього – понад 5 тисяч бійців. А по периметру – двометрові металеві паркани. Все це виглядало не як намір забезпечити правопорядок під час ходи гомосексуалістів, а як повноцінна участь органів влади в організації гей-параду.\nСилові підрозділі МВС оточили хлопів і дівчат, чоловіків і жінок різного віку, які просто мирно стояли на вулиці Володимирській на захист сім’ї і дітей. Своїм кільцем з кількох тисяч бійців почали витискати всіх мітнингувальників з території гей-параду, били їх кийками, заливали сльозогінним газом. Понад 50 людей отримали травмування різних ступенів. Були розбиті голови у багатьох людей, в тому числі жінок, поламані кінцівки, нанесені опіки рогівкам очей. Була пролита кров українців, які вийшли мирно заявити свою позиції проти публічної пропаганди гомосексуалізму.\nТаким чином українські громадяни були позбавлені своїх фундаментальних прав і свобод:\n- право на охорону життя і здоров’я;\n- право на мирні зібрання і вільне пересування;\n- право на свободу слова;\n- право на свободу віросповідання.\nПобиття мирних просімейних активістів є не лише актом свавілля, але є загрозою для демократії і прав людини в Україні. Громадяни України мають подивитися правді в очі:\nЛГБТ-РУХ – ЗАГРОЗА ДЕМОКРАТІЇ, ПРАВАМ ЛЮДЕЙ І НАЦІОНАЛЬНІЙ БЕЗПЕЦІ!\nМи вимагаємо від нової влади:\n1) покарати винних у побитті мирних сімейних активістів 17 червня 2018 року;\n2) не допустити повторення гей-параду на крові цього року.\nІнформаційно-просвітницький мітинг біля Адміністрації Президента України Володимира Зеленського\n18 червня, 10.00\nКиїв, вул. Банкова, 11\nПриходь на мітинг! Настав час піднятися і діяти, щоб зберегти дітей і сім’ї, щоб врятувати свободу в Україні!\nВсі деталі про гей-парад на крові:\nПідпишись, щоб знати:\nСледующая новость: Президенту Зеленському розповіли про гей-парад на крові\nПредыдущая новость: Больше тысячи граждан просят Киевсовет отправить Зозулю в отставку


Гривня знову встановила антирекорд стосовно Євро - курс валют на 19 січня : 19:01:2018 - te.20minut.ua\nГривня знову встановила антирекорд стосовно Євро - курс валют на 19 січня\nНаціональний банк України установив офіційні курси валют на понеділок, 19 січня.\nДолар США здорожчав на 11 копійок і його курс становить 28,77 грн. Історичний антирекорд гривня встановила майже три роки тому - 26 лютого 2015-го в офіційних курсах НБУ долар США сягнув 30,01 грн.\nЄвро додав 22 копійки і коштує 35,20 грн. Це - новий історичний антирекорд гривні стосовно євро. Попередній був зафіксований 16 січня 2018 року - 35,07 грн.\nА ви її в ополонку занурьте. Може поможе. І нацбанк покропіт водою йоранською.


„Рецидиви постколоніялізму або Переслідування патріотів у своїй (?) державі” / постійно оновлюється/ - Громада Рідної Православної Віри «Вінець Бога» м. Вінниці.\nHome Новини Новини в Україні „Рецидиви постколоніялізму або Переслідування патріотів у своїй (?) державі” / постійно оновлюється/\n22 жовтня 2009 року у місті Нікополі Дніпропетровської области, порушивши рішення суду, представники виконавчої влади за підтримки міліції та активної участі представників громадської орґанізації „Спілка ветеранів Афганістану у м. Нікополі” зухвало захопили приміщення, орендоване вже протягом 8 років патріотичною молодіжною орґанізацією „СІЧ”, що по вулиці Нєкрасова, 46.\nПредставників МО „СІЧ” до свого приміщення допущено не було, опис майна, що належить молодіжній орґанізації, відбувся без її представників. Протоколу опису майна, попри вимогу керівника МО „СІЧ” у присутності міліціонерів, надано не було, і доля цих матеріяльних цінностей *(відео- та аудіоапаратура, холодильник, спортінвентар, музінструменти, національний одяг, фотоальбоми, мистецькі вироби, книги тощо) невідома і дотепер.\nНа сьогодні орендоване МО „СІЧ” приміщення замкнуто та опечатано. Діяльність молодіжної орґанізації паралізована.\nМи, члени МО „СІЧ”, інструктори-вихователі та батьки вихованців заявляємо:\nВ м. Нікополі представниками влади проводиться цілеспрямована робота на знищення національно-патріотичної організації, що є єдиною міською молодіжною орґанізацією, мета діяльности якої полягає у відродженні та збереженні традиційної системи цінностей Українського народу та виховання морально здорової та національно свідомої молоді.\nДоказом цьому є той факт, що за наявності у м. Нікополі достатньої кількости вільних приміщень, що належать до комунальної власности теріторіяльної громади, влада пропонує в оренду або у безкоштовне користування приміщення, орендоване МО „СІЧ”, будь-кому: інформаційному центру „СІЧ”, клубу європейських рицарів тощо.\nЦього разу приміщення незаконно передано у безоплатне користування орґанізації „Спілка ветеранів Афганістану у м. Нікополі” терміном на 5 років. Цю орґанізацію було створено шляхом відокремлення від Нікопольської міської громадської орґанізації „Союз інтернаціоналістів” частиною її представників, що переслідують певні цілі. Обидві спілки афганців вже мають у місті по декілька приміщень на умовах безкоштовного користування.\nНапередодні цих подій з метою попередження можливого силового захоплення приміщення МО „СІЧ” її керівництвом були направлені листи до прокурорів м. Нікополя і области та начальника МВ УМВС України у м. Нікополі. Прохання про захист прав МО „СІЧ” були проіґноровані. Більше того, замість захисту прав молодіжної орґанізації міліція сприяла незаконному захопленню приміщення.\nМолодіжною орґанізацією з приводу захоплення приміщення було направлено заяви:\n- до прокурорів м. Нікополя і Дніпропетровської области;\n- Генеральному прокурору України;\n- керівництву МВ УМВС України у м. Нікополі та Дніпропетровській області;\n- міністру внутрішніх справ Луценку Ю.В.\nТакож було направлено пакет документів, що стосуються подій навколо МО„СІЧ”, Голові Козацької Ради при Президентові України Муляві В.С.\nГолова молодіжної орґанізації „СІЧ” – Антон Стриженко,\nінструктори-вихователі, батьки вихованців.\nдо громадської організації „Спілка ветеранів Афганістану у м. Нікополь”\nШановні ветерани, сьогодні від імені вас ведеться війна проти української молоді нашого міста. Ознайомившись в місцевій пресі з намірами вашого керівника, пана Дніпровського, щодо використання захопленого вами приміщення молодіжного центру „Січ”, по вул. Некрасова,46, та нашого майна, ми зрозуміли, що він ще досі на війні. А противником його є МО ”Січ”\nПовідомляємо, що ми орендуємо це приміщення до 31 грудня 2011року. Таке право нам надала Постанова господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2007року (справа №А37/76-07), яка скасувала рішення влади про відмову нам в оренді приміщення по вул. Некрасова,46. Ніякий суд не відмінив рішення цієї Постанови. А це означає, що оренда продовжена.\nВіримо, що серед вас є люди честі і участь у силовому захопленні, створеного нами для організації дозвілля молоді центру , така ж неприємна, як і пограбування його. Приклад для молоді нашого міста просто вражаючий. Чи не тому так багато виправдань своїх дій та планів у вашого керівника? На таке маленьке приміщення, як наше, плани у пана Дніпровського наполеонівські: і масажні кабінети і тренувальна зала, з оплачуваними послугами тренера та масажиста...\nШановні ветерани, чому ви погодились на руйнування того, що створювалось нами вісім років? Чи може людина честі і гідності після такого силового нападу та руйнації спокійно перебувати в цьому приміщенні? На гроші, які щедро виділяє вам влада, ви відбудуєте не одне таке приміщення.\nЗа 5 років своїми силами без жодної копійки з міського бюджету, ми зуміли зробити затишний куточок для роботи з молоддю. Всю роботу в молодіжному центрі організовують і виконують ентузіасти на громадських засадах. Невже для того, щоб ви користувались пільгами держави і організовували свій побут, треба зруйнувати нашу організацію? А розмови про роботу двох організацій в одному такому маленькому приміщенні просто смішні і немає таких, хто в це вірить.. Це говориться паном Дніпровським, тільки для свого виправдання перед молоддю міста, бо вже дуже бридка картина вималювалась .Чи думав ваш керівник про репутацію вашої організації у Нікополі та за межами міста!\nПредставників МО „Січ” членами вашої організації до приміщення не допущено, виламано вхідні та двоє внутрішніх дверей, скриньку з пожертвами для розвитку центру розірвали, опис майна, що належить організації, проводився без її представників. Протоколу опису не надано. Чому члени вашої організації дозволяли собі копирсатися у наших книгах та майні, оцінювати роботу нашої організації, адже на жодному заході „Січі” вони не були присутні. Чи коректно це? А плани пана Дніпровського щодо майна „Січі” просто шокують. Зараз же не печерний час!!! Треба ж діяти у відповідності до закону, навіть, якщо дуже сподобалось орендоване нами приміщення і є підтримка влади!!! Дотепер доля майна МО „Січ” нам невідома.\nДії, які чинив пан Дніпровський від імені громадської організації „Спілка ветеранів Афганістану у м. Нікополь” у орендованому нами приміщенні, мав робити судовий виконавець тільки за рішенням суду і ніяке рішення міської влади тут не діє.. Це має знати, навіть, школяр. Судового рішення, для виселення „Січі” немає.\nНа сьогодні орендоване МО „Січ” приміщення незаконно замкнуте та опечатане. Як наслідок, діяльність організації паралізована. Нами подано позов до суду, та скарги для надання правової оцінки діям вашого керівника до державних правоохоронних органів.\nЗаявляємо, що в м. Нікополі представниками влади проводиться цілеспрямована робота на знищення національно-патріотичної організації, яка є єдиною молодіжною організацією, метою діяльності якої є відродження та збереження традиційної системи цінностей Українського народу та виховання національно свідомої молоді.\nДоказом цьому є той факт, що при наявності у місті Нікополі достатньої кількості вільних приміщень, що належать до комунальної власності нікопольської територіальної громади, влада пропонує в оренду або в безкоштовне користування приміщення, орендоване МО „Січ”, будь-кому: то інформаційному центру „Слово”, то своєму депутату під новостворену ним організацію, то клубу Європейських рицарів, тощо. Спасибі цим організаціям, що не пішли на таку провокацію влади. Цього разу приміщення незаконно передано у безоплатне користування організації „Спілка ветеранів Афганістану у м. Нікополь” терміном на 5 років.\nНе зважаючи на наше попередження у незаконності його погроз та намірів, пан Дніпровський здійснив захоплення „Січі”. Важко сказати, чи отримав він моральне задоволення. А фізичне , очевидно: ніхто ламати двері не заважав , бо діяв таємно від нас, під охороною міліції, яку за місяць до злочинного захоплення про наміри вашого керівника, було попереджено.\nМи не схильні думати, що вчинки пана Дніпровського підтримують всі афганці Нікополя. Знаємо серед них людей честі і совісті, з патріотичним напрямком діяльності , навіть, у цей вже дуже матеріальний час. Віримо у їх підтримку у відстоюванні нами своїх прав. МО „Січ” щиро бажає таким людям добра та здоров’я, вони є для нашої молоді прикладом справжньої доблесті та мужності. Низький їм уклін та подяка.\nШановні ветерани, сподіваємось, що ви дасте належну оцінку незаконним діям пана Дніпровського і не будете продовжувати боротьбу за не вами відбудоване приміщення.\nЗ повагою, за рішенням Січової Ради та інструкторів,\nКерівник МО „Січ” А Стриженко.\nНаступна сторінка: Адміністративний позов.\nмагазин чая винница;�купить квартиру академический;�тягачи винница;�инкубационные яйца перепела Винница;�Мамина світлиця Вінниця;�тц у вінниці