Ницість в шароварах | Збруч\nПобоювання щодо культури та культурної політики після приходу до влади команди Володимира Зеленського були неодноразово озвучені ще до виборів. Проте недавній виступ студії Кварталу 95 разом з хором ім. Верьовки продемонстрував, що, мабуть, не існує таких культурних «вершин», до яких би не дотягнулася команда теперішнього Президента України.\nГлумлива пісня щодо пожежі в будинку колишньої глави НБУ Валерії Гонтаревої викликала шквал емоцій – від обурення до іронії, мовляв, «ну а що ви чекали від 95 кварталу?». Справді, якщо відсторонити емоції, можна підійти до ситуації спокійніше: примітивністю своїх жартів Квартал 95 вже навряд чи когось дивує, та й хор ім. Верьовки, при бажанні, можна списати в «пострадянський шароварний нафталін».\nВсе ж ситуація дещо складніша і багатогранніша: Квартал 95 своїм виступом зачепив різнорідні культурні пласти.\nПро проблему маргіналізації, провінційності та шароварщини української культури писали ще у шістдесятих роках Іван Дзюба та Василь Стус. Водночас, далеко не всю етнічну чи національну культуру радянського періоду варто списувати як «шароварний непотріб». Навіть те, що хор ім. Верьовки перебував під певним ковпаком соцреалізму, не робить з нього негативного явища. Той-таки Клуб творчої молоді, через який пройшли ледь не усі знакові постаті шістдесятництва, теж діяв під крилом партії.\nВисока національна культура, так чи інакше, виростає саме з цієї фольклорної культури, яку вже протягом десятиліть представляв саме хор ім. Верьовки. Тому само по собі, ще й в радянські часи, це явище, без сумніву, позитивне.\nІнша справа, що зведення культури суто до таких етнографічних площин — це знущання з культури. Цей процес набув розмаху якраз в радянські часи і поступово викристалізував певний стереотипний образ – потішного простакуватого хохла. В шароварах, з оселедцем і салом. «Племя поющее и пляшущее» за Миколою Гоголем.\nВ часи незалежності цей стереотип активно культивувала саме комедійна студія нинішнього Президента України. Сам Володимир Зеленський радо одягав вишиванку з шароварами і жував сало на сцені Кварталу, при цьому смачно «шокаючи» і «гекаючи». Постколоніальний синдром не обмежувався творчістю Володимира Зеленського та сценою Кварталу: серіали на кшталт «Сватів» та «Великих вуйків» успішно йдуть на близькому для Президента каналі 1+1, а вдячні українці мільйонами захоплено сміються з пародій на самих себе. Не усвідомлюючи, що це безпосередній спадок принизливих штампів про меншовартість українців, який прямим ходом перекочував з радянського минулого.\nСвіжий номер «горіла хата» підняв це дійство на якісно новий рівень. Глумління Євгена Кошового з драматичної ситуації в сім’ї Гонтаревої відбувалося на тлі жінок з хору Верьовки. Тих самих потішних хохлів та хохлушок, які будуть підспівувати і підтанцьовувати будь-чому, якщо їм заплатять декілька тисяч гривень.\nДругий аспект – це певна модифікація класової ворожнечі. Риторика «зробимо їх разом» була лейтмотивом кампанії Володимира Зеленського. Риторика, яка відчутно віддавала лозунгами раннього більшовизму. І тут вона знову постала у всій красі – українці прагнуть розправи над попередньою «політичною елітою». Не справедливості, а саме розправи. Тому регочучий зал Палацу Україна під час пісні про Гонтареву – це якась апокаліптична сцена культури. «Пролетаріат», який прагне розправи над «буржуазним» класовим ворогом.\nІ справа тут зовсім не в прізвищі умовної Гонтаревої, Порошенка, Зеленського чи Авакова. Українське суспільство у своїй більшості саме визначає винних і готове топтати й колишніх кумирів. Правова держава, презумпція невинуватості, доведення в суді – це не про нас. Пересічний українець сам знає, хто винен, а хто ні, і може будь-кого втоптати в багнюку, незалежно від загальнолюдських принципів етики чи права. В сусіда згоріла хата – так йому і треба. Особливо, якщо він «всенародним судом» визнаний мародером, баригою, буржуєм.\nСимптоматично в цій ситуації зійшлися дві течії – маскульт у вигляді 95 кварталу, оточення Президента, його розуміння етики та культури та використання хору ім. Верьовки, який, попри всі «але», є національним та академічним і представляє національну культуру. Розмивання культури по горизонталі – для того, щоб ці дві течії злилися в глумливому низькопробному екстазі над висміюванням «попередників». Культура, на яку ми заслужили, судячи із задоволених облич в залі Палацу Україна. Символічніше й не придумаєш.\n95 квартал вже встиг заявити, що «гумор є його головною зброєю» і він «з гордістю продовжуватиме свою справу». Питання лише в тому, чи 95 квартал розуміє, проти кого він насправді спрямовує свою зброю.


Microsoft тестує нову функцію для Outlook, яка дозволить вам складати і відправляти електронні листи швидше, ніж будь-коли, через Windows 10 або мобільний пристрій. Функція, звана «Прогнози тексту», вже доступна в веб-версії Outlook і, нарешті, з'явиться на інших платформах.\nФункція прогнозування тексту в Outlook використовує штучний інтелект Microsoft і працює багато в чому так само, як Google Smart Compose. Як і Gmail, Outlook також спробує зрозуміти набраний текст, а потім запропонує слова для завершення вашого речення.\nЩоб скористатися цією функцією в Windows 10, вам необхідно запустити класичний додаток Outlook та натиснути клавішу «Tab», щоб вибрати пропонований текст. Якщо ви не хочете використовувати запропонований текст, просто продовжуйте друкувати далі. На пристроях з сенсорним екраном ви можете провести пальцем по екрану, щоб вибрати пропозиції.\nПрогнозування тексту для Outlook економить ваш час, розуміючи і пропонуючи поширені моделі мови. Це також може знизити ймовірність орфографічних та граматичних помилок.\nТакож варто відзначити, що Microsoft планує включити цю функцію за замовчуванням, але ви зможете відключити її, перейшовши в налаштування (Параметри пошти) в додатку Outlook. На даний момент, схоже, буде підтримуватися тільки англійська, але в найближчому майбутньому прогнозування тексту буде підтримувати і інші мови.\nПідказки тексту для Android і iOS\nЯкщо у вас є смартфон на Android або iOS, ви також скоро зможете використовувати нову функцію штучного інтелекту Microsoft в своєму додатку Outlook.\n«Ми почнемо впроваджувати це на початку січня і очікуємо, що воно буде завершено до кінця лютого 2021 року», - йдеться в заяві Microsoft, опублікованій на порталі адміністрування Microsoft 365.\nЩоб використовувати пропозицію, вам потрібно провести пальцем по екрану.\nЯкщо ви вирішите, що не хочете, щоб Microsoft закінчила ваше речення, ігноруйте пропозицію і продовжуйте вводити текст.\nЗвичайно, ви завжди можете відключити цю функцію в Параметрах.


Гіпертонічний криз ? небезпечний стан, здатне спровокувати енцефалопатію, що характеризується сильним ураженням тканини головного мозку, розвитком набряку. Часто патологія розвивається безсимптомно, що погіршує ситуацію і позначається не тільки на стані мозку, але і інших органів. Лікування гіпертонічної енцефалопатії проводиться тільки в умовах стаціонару.\nГіпертонічна енцефалопатія як ускладнення гіпертонічного кризу\nПід час кожного гіпертонічного кризу відбуваються порушення в головному мозку, які провокують енцефалопатію.\nПід час гіпертонічного кризу артеріальний тиск підвищується до особливо високих показників і стає несумісним з можливостями організму. На кровоносні судини виявляється сильна навантаження, вони не справляються з натиском крові і кровопостачання мозку значно погіршується. Уражаються не тільки артерії, але і вени. Під час ЦК мозок уражається з таких процесів:\nПорушення цілісності кровоносних судин, з можливим розширенням і відмиранням стінок. Виникає крововилив.\nПотовщення стінок судин. Через підвищення маси стінок судин просвіт кровоносного русла стає менше аж до повного перекриття. Це призводить до ішемічного інсульту ? відмирання частини головного мозку через знекровлення.\nНабряк. Венозна кров застоюється в суджених судинах, що сприяє розвитку набряку навколишнього тканини.\nПри цьому судини деформуються, формується підвищена звивистість, звуження кровоносного русла. Порушується харчування мозкових ядер, тканина мозку не отримує необхідного харчування і стоншується. У пацієнта розвивається енцефалопатія, особливо при злоякісному перебігу гіпертензії. Кожен напад ЦК призводить до порушень в головному мозку, які перший час можуть бути непомітні.\nПатології мозку можуть стати причиною розвитку гіпертонічної енцефалопатії.\nГіпертонічна енцефалопатія виникає з-за високого тиску, що підвищується з вродженим і набутим причин. До уроджених належать патологічні зміни кровоносних судин, наприклад, слабкість чи розширення певних ділянок. Придбані причини провокують судинні спазми, ішемію. До них відносять:\nгострий період хвороби нирок запального характеру;\nвисокий рівень холестерину або тромбоцитів в крові;\nвплив на організм алкоголю або наркотичних речовин;\nТиск може бути постійно високим. При цьому стан пацієнта не погіршується, т. к. гіпертоніки звикають жити з високим АТ. Можливо різке підвищення показників артеріального тиску. Обидва випадки однаково небезпечні і здатні спровокувати енцефалопатію. При показниках артеріального тиску вище 165/95, йязикурність виникнення ускладнень підвищується у 4 рази. Тому підвищений тиск вимагає постійного контролю.\nЕнцефалопатія вражає до 15% пацієнтів віком до 45-ти років, які страждають на артеріальну гіпертензію. Під удар потрапляють гіпертоніки, нехтують контролем АТ. У цьому випадку енцефалопатія формується як ускладнення при гіпертонічному кризі. До групи ризику відносять людей, яким доводиться часто переносити стреси і навантаження на мозок, а також пацієнтів, які страждають захворюваннями ендокринної системи, нирок і феохромоцитомою.\nУскладнений ГК загрожує життю пацієнта і виникає при енцефалопатії, інсульту, серцевої недостатності, гематурії.\nЕнцефалопатію, що розвинулася як ускладнення гіпертонічного кризу, умовно ділять на 3 стадії. Симптомами 1-й стадії є швидка втома, розсіяна увага, запаморочення або болю в голові. При 2-й і 3-й стадіях виникає:\nвестибуломозжечковый синдром (порушується координація рухів, хода, з’являються часті запаморочення);\nекстрапірамідний синдром (пацієнт повільно рухається, нервово смикає головою і руками);\nпсевдобульбарний синдром (пацієнт невиразно говорить, у нього спостерігаються різкі перепади настрою, під час ковтання починається кашель);\nсудинна деменція (у пацієнта погіршується пам’ять, знижується концентрація уваги).\nДіагноз встановлюють на основі скарг пацієнта, стійкого підвищення АТ, комплексного обстеження.\nЯкщо гіпертензивна енцефалопатія була діагностована до того, як розвився набряк мозку і був вражений мозочок, зміни в мозку можуть бути успішно усунені. Для постановки правильного діагнозу необхідно виключити наявність інсульту, енцефаліту або новоутворення в мозку. При підозрі на патологію головного мозку проводиться консультація невропатолога. В рамках діагностики застосовують УЗД і доплерографію. МРТ дозволяє визначити наявність атрофії або некрозу мозкової тканини, змін у будові звивин.\nЕнцефалопатію, що виникла внаслідок гіпертонії і гіпертонічного кризу, лікують комплексно, із залученням лікарів декількох спеціальностей. Правильна, своєчасно розпочата терапія дозволяє загальмувати розвиток патології, а на ранніх стадіях ? повністю відновити стан пацієнта. Лікування проводиться в умовах стаціонару, у відділенні інтенсивної терапії.\nПри ЦК необхідно швидко знизити показник ПЕКЛО. Пацієнтам похилого віку з хронічною гіпертонією тиск знижують поступово, приблизно на 25% у годину. Різкий перепад тиску призведе до погіршення стану людини і стимулює неврологічні симптоми. Щоб попередити набряк мозку, пацієнтові призначають сечогінні препарати і «Діазоксид». Гипертонику потрібно приймати ліки, що захищають клітини головного мозку («Пірацетам», «Церебролізин»), укрпляющие стінки судин («Цинаризин»), що розріджують кров («Курантил»). Під час лікування пацієнт повинен дотримуватись режиму дня і безхолестериновую дієту (стіл № 10), відязикатися від куріння, уникати стресів і будь-яких переживань.\nЩоб не допустити виникнення енцефалопатії, необхідна профілактика гіпертонічного кризу і гіпертонії в цілому. Для цього слід не зловживати тваринними жирами, вести активний спосіб життя, уникати стресових ситуацій. Людям, страждаючим гіпертонією, потрібно контролювати АТ, періодично консультуватися з лікарем і не кидати прийом прописаних ліків, що регулюють тиск.


Як уберегти чорні джинси від вицвітання - як? що? де?\nЧорні джинси красиві, і підходять до багатьох випадків. Ошатний або повсякденний вигляд залежить від аксесуарів та іншого одягу, з якою ви їх носите. Зберігати чорні джинси може бути трохи складніше. Спробуйте наступні дії, і збережете свої джинси чорними.\nПеріть джинси в холодній воді. Це допомагає зменшити вицвітання.\nУникайте потрапляння на джинси хімічних речовин, особливо лимонного соку..\nЗмішайте відро холодної води зі столовою ложкою чорного барвника для тканин. Замочіть джинси, потім дайте їм висохнути. Після виперіть в машинці холодною водою.\nВиперіть водою з іншого чорного одягу - особливо нової тієї, яка линяє.\nНіколи не кладіть їх в сушарку. Це найшвидший спосіб знебарвити. Дайте їм просто висохнути на повітрі.\nПам`ятайте, що їх можна носити по кілька разів, а не прати після кожного носіння. Це також збереже джинси від вицвітання.\nНе фарбуйте джинси занадто часто (Крок 3), або вони стануть жорсткими.


Йордан: історія, обряди, народні прикмети - 0332.ua\nЙордан: історія, обряди, народні прикмети\n09:08, 19 січня 2017 р.\nІз Хрещенням Господнім пов'язують хрещення в Йордані Христа. Коли Ісус Христос досяг 30-річного віку, він прийняв хрещення від Івана Хрестителя в річці Йордані. Коли вийшов на берег - з небес почувся голос Бога-Отця, який назвав Ісуса своїм Сином. І на нього зійшов Святий Дух в образі голуба. Звідси ще одна назва свята — Богоявлення. Православні та греко-католики вважають, що саме це свято засвідчує таїнство Святої Трійці. Адже в цей день, за християнським вченням, з'явився Бог у трьох іпостасях: Бог Отець — в голосі, Син Божий — у плоті, Дух Святий — у вигляді голуба, - повідомляють "Українські традиції".


Добротворець - Сценарій родинного свята\nБорець за душу людську Лінійка до дня народження М.Гоголя\nСтежками Малишкових пісень Літературна година\nЛінійка до дня народження В.Сухомлинського\nМета : ознайомити учнів із життям та діяльністю видатного вченого-педагога і письменника, викликати інтерес до його постаті, бажання більше знати;\nвиховввиховувати доброту, любов та повагу до рідних і друзів, свого народу, його історії.\nУчень 1.У вересні минає 95 років від дня народження Василя Олександровича Сухомлинського, видатного педагога, письменника, ученого. Сьогоднішня наша розмова про директора школи, доброго сина і тата, письменника, учителя добра і краси - данина світлій памті великого гуманіста.\nУчень 2.Василь Олександрович говорив: «Людина народжується не для того, щоб зникнути безвісною пилинкою. Людина народжується, щоб лишити по собі слід вічний». Ми по праву можемо сказати, що Сухомлинський залишив по собі незгладимий слід, він належить до найвидатніших постатей світової педагогіки.\nУчень 3.Такі душевні якості людини: привітність, чуйність, доброзичливість, скромність, щирість - Сухомлинський вважав найважливішими.\nУчень 5. На прикладі його життя ми маємо усвідомити, що успіх завжди приходить до тих, хто самовіддано трудиться, займає активну життєву позицію, хто ерудований, закоханий у свою справу.\nУчень 6. Василь Олександрович дуже любив дітей, тому й став педагогом. 35 років життя віддав школі, був і вчителем, і директором Павлиської школи, що на Кіровоградщині. Він вів маленьких людей у світ пізнання, пробуджував у їхніх душах благородні почуття і поривання.\nУчень 7. Народився Василь Олександрович Сухомлинський 28 вересня 1918 року в селі Василівці на Кіровоградщині в селянській сім’ї.\nУчень 8. Батько майбутнього вчителя, Олександр Омелянович, орав, столярував, робив музичні інструменти, учив цього ремесла й сина. Мати – Оксана Овдіївна – працювала в колгоспі, займалася домашнім господарством, зимовими вечорами розповідала дітям казки. Змалку в дітей виховували любов до книги. Крім Василя, було ще троє дітей – Іван, Сергій та Меланія. Усі вони стали вчителями.\nУчень 9. Дід Сухомлинського Омелян мав велику бібліотеку. Помираючи, усі свої книжки віддав Василеві. Дід мав великий вплив на онука. Пізніше, вже ставши вчителем, Василь Олександрович згадуватиме дідові слова: «Хто дітей любить, той добрий чоловік».\nУчень 10. Під час Другої світової війни Сухомлинський на фронті був двічі поранений, довго лікувався в госпіталі. Тяжким було поранення в руку. Хірурги хотіли її ампутувати. Але він не дав цього зробити, усе твердив: «Ні. Я вчитель!» Лікарю довелося двічі оперувати Василя Олександровича, але руку він усе-таки не ампутував. Дуже вже велика була віра Сухомлинського в життя!\nУчень 11. Усе трудове життя Василя Сухомлинського було присвячене дітям. Працював він самовіддано, невтомно і виснажливо, забуваючи про час, потребу відпочити, подбати про своє здоров’я. Книгу, де вміщено роздуми про вчительську працю, він так і назвав: « Серце віддаю дітям».\nУчень 1. Дбати про щастя інших було найважливішим для великого вчителя. Ось його життєве кредо: «Дорогі мої! Я буду жити й працювати заради вас, доки в моїх грудях б’ється серце. Найвище звання на світі – бути Людиною. Бути Людиною і дбати про щастя інших».\nУчень 2. Людину звеличує її праця. Ініціатива, творчий запал, національна свідомість, справжній патріотизм – це вимоги нашого часу. Мудрий педагог лишив своїм нащадкам 10 моральних заповідей про те, чого не можна робити. Послухайте і запам’ятайте їх:\nНе можна сміятися над старістю і старими людьми; про старість треба говорити тільки з повагою.\nНе можна заходити в суперечку з шанованими людьми, зокрема старшими від тебе.\nНе можна сидіти, коли стоїть доросла, особливо літня людина, тим паче жінка.\nУчень 3. Талановитий педагог прагнув, щоб дитина назавжди полюбила рідне материнське слово, щоб воно стало очима, які бачать красу, збагатило душу, запульсувало джерельцем думки, єднало покоління, адже, як писав Сухомлинський, через посередництво слова дитина стає сином свого народу.\nУчень 4. Великого значення у вихованні школярів надавав Василь Сухомлинський художній літературі. Він сам, окрім педагогічних праць, написав близько 1500 творів для дітей. Усі вони користуються заслуженою любов’ю юного читача. Послухайте деякі з них і замисліться…\nУчні читають твори В. Сухомлинського «Вічні тополі» та «Барвистий світ».\nУчень 5. Підірване на війні здоров’я особливо підупало навесні 1970 року. Уже смертельно хворий Василь Олександрович не тільки не полишає роботи, а й до останніх хвилин живе і турбується школою, дітьми, учителями, їхніми клопотами та проблемами.\nУчень 6. Жаль і туга огортали серце. Скільки ще хотілося б написати книг! Та й треба побудувати нове приміщення школи, завершити розпочатий експеримент про ранній розумовий розвиток дитини, захистити докторську дисертацію. Нестерпно важко розлучатися з вимріяним…\nУчень 7. Старенька мати, дізнавшись про недугу сина, принесла пиріжків із калиною, які він так любив у дитинстві. І не здогадувалася, що вони останні…\nУчень 8. Сухомлинському судилося народитися й померти у вересні. І сьогодні на початку кожного навчального року діти подовгу стоять біля його могили…\nТихо прийшов і поклав\nЗвучить пісня «Руки вчителя»\nУчень 10. Ні, казка , як і пісня, не має кінця. І життя його не закінчилось у той скорботний вересневий день. Він живе в доброті своїх справ, у серцях своїх вихованців, у буйному розвої свого саду, у ярих сходах щедрої ниви, яку засівав золотим зерном, і у вічному, весняному, блакитному громі…\nУчень 11. Так, справді, сільський педагог своєю невтомною копіткою працею заслужив високе визнання і шану в сучасників і нащадків.\nУчень 1.У думах твоїх, у дерзаннях твоїх\nУпевненість, шану до справ трудових,\nТебе не зламало у вирі життя\nВідлуння далекого бою…\nТи з нами ідеш у дзвінке майбуття,\nХай струнами в наших серцях виграє,\nБорець за душу людську\nЛінійка до дня народження М.Гоголя\nМета: вшанувати пам'ять письменника Миколи Гоголя, викликати інтерес до його творчості, бажання більше знати;\nвиховувати доброту, любов до рідного краю, пошану до влучного слова.\nВеликий мій друже, -\nтак писав незабутній Тарас Шевченко в поезії «Гоголю».\nУчень 2. Великі Сорочинці, розташовані неподалік від Миргорода на Полтавщині, увійшли в історію як місце народження Миколи Васильовича Гоголя, бо саме тут, у скромному будиночку повітового лікаря Трохимовського, 20 березня (1 квітня за новим стилем) 1809 року народився майбутній письменник.\nУчень 3. По лінії бабусі з боку батька Микола Гоголь був кровно пов'язаний зі знатними козацькими родами України. Він був нащадком наказного гетьмана Михайла Дорошенка та Правобережного гетьмана Петра Дорошенка.\nУчень 4. Родовим маєтком письменника було село Василівка. Тут минули перші десять років життя.\nМикола Гоголь успадкував від батька, Василя Опанасовича, почуття гумору, хист оповідача, любов до театру. Десятирічного Миколу відправили до Полтавського повітового училища.\nУчень 5. Дванадцятирічним Гоголя привезли в Ніжин до гімназії вищих наук, яку ще називали ліцеєм. Там він був душею шкільного театру: виконував обов’язки режисера, декоратора, чудово грав комічні ролі. Україна стала для нього початком життя і творчості. Тут уперше він вийшов на сцену, зігравши роль дуже старого діда, написав п’єсу з українського життя. Доля приводила Миколу Васильовича і в наш Кагарлик.\nУчень 6. У Петербурзі Гоголь затратив чимало часу і сил, щоб вступити на службу. Лише через рік йому вдалось отримати місце писарчука з мізерною платнею. Там, у похмурому Петербурзі, Гоголь згадував рідну сонячну Україну.\nУчень 7. Там виникає задум «Вечорів на хуторі біля Диканьки». Гоголь звертається до матері з проханням описати йому одяг селян, розповісти про весільні обряди, про різних «духів».\nУчень 8. Незвичайним у цій книзі було те, що автор, розповідаючи про життя селян, дивився на світ їхніми очима. Веселі і страшні історії розповідає пасічник Рудий Панько. Істинна поезія створюється народом – ось думка, яку доводив автор.\nУчень 9. Герої «Вечорів на хуторі біля Диканьки» - веселі, сміливі парубки, красиві і горді дівчата і грубуваті, але добрі їхні батьки. Ці люди живуть просто, красиво. У їх світі добро панує над злом, любов – над ненавистю, красиве над потворним.\nУчень 10. Київ Гоголь по-справжньому пізнав уже після Петербурга й Москви, хоча бував у цьому місті ще 1827 року. Туга за батьківщиною змусила Гоголя клопотатися про місце професора історії в Київському університеті святого Володимира. Сповнений планів і мрій, Гоголь уже планував писати історію України і натхненно писав Максимовичу: «Туди, туди, у Київ, давній, прекрасний Київ!»\nУчень 1. Питання про призначення Гоголя в Київ так і не було вирішене, але Микола Васильович бував у Києві, любив гуляти його вулицями, часто бував біля Андріївської церкви та в Києво-Печерській лаврі.\nУчень 2. Після перебування в Києві Гоголь переробив «Тараса Бульбу». З цим містом пов’язана ще одна перлина гоголівської прози – «Страшна помста». Востаннє письменник був у Києві 1848 року.\nУчень 3. В Одесі Гоголь уперше побував перед останнім приїздом до Києва. Удруге письменник приїхав до Одеси, щоб провести тут зиму 1851 року. Тут він здружився з акторами місцевого театру. Тепло Одеси зігріло його, вселило надії на завершення роботи над другим томом «Мертвих душ». І Гоголь поринув у цю роботу.\nЗвучить пісня Н.Май «Сорочинський ярмарок» у виконанні вокального колективу «Вишиванка»\nУчень 4. Ярмарок! Той купує, той торгує, той божиться, той прицінюється, той товариство склика, той на жінку гука; жіноцтво щебече, усі разом розказують і ні одна не слуха.\nТа якби тільки на ярмарок їздили, щоб продавати та купувати? Що б то було! На ярмарку можна і себе показати, і на когось оком кинути.\nА цій дівчині пощастило. Їй батько жениха знайшов.\nІнсценізація фрагмента з твору М.Гоголя «Сорочинський ярмарок».\nМати. Ось якраз до того, щоб женихів шукати. Дурень ти, дурень! Де ж таки ти бачив, де ж ти таки чув, щоб добрий чоловік бігав тепер за женихами? Ти б краще подумав, як пшеницю з рук збути!\nБатько. Е, подивилась би ти, що там за парубок! Одна свитка більше коштує, ніж твоя кохта і червоні чоботи! А як сивуху важно хлище!\nМати. Отож так: йому як п’яниця та волоцюга, так його масті. Б’юсь об заклад, це , певно, той самий шибеник, що вчепився до нас на мості.\nБатько. Що ж, Хіврю, хоч би і той самий, чим же він шибеник?\nМати. Е! чом же він шибеник! Ах ти, безмозка головешко! Чуєш! Куди ти сховав свої очі, коли проїжджали повз млин, він же кинув на мене шмат багнюки, увесь очіпок забризкав!\nБатько. Все одно я не бачу в нім нічого поганого; хлопець хоч куди! Тільки хіба що заліпив був на якийсь час личину твою багном.\nМати. Еге! Та ти, як бачу, слова не даси мені сказати! А що це значить? Певно, устиг уже сьорбнути, не продавши нічого!\nБатько. От тобі і весілля! Доведеться відмовити доброму чоловіку ні за що ні про що. Господи, за що така напасть на нас, грішних? І так повно всякої нечисті на світі, а ти ще і жінок наплодив!\nУчень 5. Збірка «Миргород» - новий етап творчості Гоголя. Зі світу фантастики письменник веде читача і в героїчне минуле народу, і у світ сучасного йому життя.\nЧи впізнаєте ви героїв повісті «Тарас Бульба»?\nІнсценізація фрагмента повісті «Тарас Бульба».\nТарас. А повернись-но, сину! Який ти смішний! Що це на вас за попівські підрясники? І так усі ходять в академії?\nСтійте, стійте! Дайте мені розгледіти вас гарненько. Які ж довгі на вас свитки! А побіжи котрийсь із вас! Я подивлюся, чи не гепнеться він на землю, заплутавшись у поли?\nСин. Не смійся, не смійся, батьку!\nТарас. Дивись, який пишний! А чому ж мені не сміятися?\nСин. Та так, хоч ти мені і батько, а як будеш сміятися, то, їй-Богу, боки намну.\nТарас. Ах ти, сякий-такий син! Як, батькові?\nСин. Та хоч і батькові. За образу не подивлюсь.\nТарас. Як же ти хочеш зі мною битись? Хіба на кулаки?\nСин. Та вже як-небудь.\nТарас. Ну, давай на кулаки! Подивлюсь я , що ти за людина в кулаці!\nМати. Дивіться, люди добрі: здурів старий! Діти приїхали додому, більше року їх не бачили, а він що задумав: на кулаки битися!\nТарас. Та він славно б’ється! Їй-Богу, добре!Добрий буде козак! Ну, здоров, синку! Почоломкаємося.\nУчень 6. Петербурзькі повісті – третій цикл творів Гоголя, об’єднаних спільним задумом. На думку автора, влада і гроші псують людей, нищать мистецтво. Твори цього циклу – могутній протест проти духовного пригнічення людини.\nУчень 7. Уся творчість Гоголя є пошуком шляхів людського вдосконалення. Він безжально висміював моральні вади сучасників і суспільства в цілому.\nУчень 8. З нагоди двохсотріччя від дня народження видатного письменника учениця нашого ліцею Валерія Візьонок написала вірш «Гоголю-побратиму». Послухаємо його.\nПерегортаю знову книги сторінки,\nНаписані ще два століття тому,\nІ враз переді мною постає\nМикола Гоголь – нам усім відомий.\nО велетню, ти душу нашого народу оспівав,\nЗалишив в спадок мудрості перлини\nЙ нещадно, без жалю висміював\nВсе, що не гідне імені – Людина.\nТи так боровся за людину,\nЗахищену, всім дорогу і всім цікаву,\nГотовий був віддати і життя єдине\nЛиш за народ, бо тільки він тримав державу.\nТи і сьогодні дивишся на нас –\nВеликий син своєї Батьківщини.\nВже біля двох століть минуло, й наш володар – час\nБагато дечого змінив на Україні.\nУчень 9. Хай вічно живе пам'ять про Миколу Гоголя, невтомного борця за високе ім’я Людина.\nМета: поглибити знання учнів про життя і творчість Андрія Малишка, розкрити красу і велич пісень, дати учням можливість з’ясувати джерела пісенної творчості поета, її спорідненість із народною творчістю, розвивати творчі здібності, вшанувати пам'ять видатного поета, виховувати естетичні смаки, любов до пісні.\nВедучий 1. Сьогодні ми відмічаємо 100 років від дня народження видатного українського поета Андрія Самійловича Малишка.\nВедучий 1.Торкнемося джерел Малишкових пісень. Думаю, вони допоможуть і нам вибрати в житті свою стежину вірності й любові…\nЧитець 1.Я з тих країв, де в полум’ї зорі\nРуками тиснуть воду із граніту.\nЖивуть завзято, не в тісній норі,\nГорять серця з дівочої любові…\nВедучий 1.На цій землі, де «в шовковій мові виростають діти», а саме в Обухові на Київщині 14 листопада 1912 року народився Андрій Самійлович Малишко, творчість якого є вагомою сторінкою в історії української літератури.\nВедучий 2.У поетового діда Микити було три сини: Микита, Самійло та Гнат. Наприкінці ХІХ століття середульший – Самійло – одружився з дочкою місцевого селянина Ївгою. Вони й стали батьками майбутнього поета.\nВедучий 1. Малишко був щасливою людиною, бо народжений матір’ю, яка дала йому не тільки життя і цілу в’язанку талантів, але й стала його першим людським ідеалом.\nВедучий 2. Справді, його мати Ївга Остапівна, по-вуличному Базилиха, була непересічною індивідуальністю. Красива зовні, вона зналася й на душевній красі, мала чіпку пам'ять на пісні й гарний голос. Вона пам’ятала тисячі народних пісень і вміла по-своєму інтерпретувати їх.\nЧитець 2. Малишко любив свою матір, а в ній своє походження, свій рід, свій дар, свою долю, свою батьківщину. Ця любов була, мабуть, найголовнішим джерелом його творчості, вона щоразу повертала йому натхнення і нагадувала, в ім’я чого він працює, вона була і сенсом його схвильованості, і суттю його мислення.\nЧитець 3. «Мій батько, на противагу матері, був людиною суворої вдачі. Високий на зріст, широкоплечий, з розкішними козацькими вусами, він чимось нагадував мені козака Мамая на старовинних українських картинах. Щоденна турбота про шматок хліба змушувала його працювати багато, наполегливо і бути нещадним до тих, хто ухилявся від роботи».\nЧитець 4. Мамо, я хочу поговорити з вами\nМерзнуть шибки у Малишковій хаті.\nЧитець 5. Он він сидить – не хитрюга мій батько.\nЇж, мій Андрійку, та їж, мій Олешику,\nМоже, він чобіт продасть для почину,\nСонце над ним стане радістю прошите,\nМати ж останню продасть спідничину\nНам на штани, на букварики й зошити.\nІ поведе нас до саду доріжкою,\nІ подарує глевтяник на подив,\nІ посміхнеться такою посмішкою,\nЩо я в житті вже ніде не знаходив.\nВедучий 1. Дитинство Андрія, як і інших дітей із селянських родин, минало в нестатках, у суворих умовах бідної сім’ї. Шматок хліба добувався важкою працею і цінувався як найвищий дар, і мала дитина вже знала, що розтоптана крихта – то великий гріх.\nВедучий 2. Народження людини тісно пов’язане з піснею. Перше кохання дівчини, щастя любові і гірка розлука відтворена в пісні. Воїн, ідучи в похід, бере три речі: зброю, хліб, пісню. Зброю для боїв, хліб для життя, пісню – як душу Батьківщини. Хіба слова Андрія Малишка не сама пісня?\nВедучий 1. «Хочу говорити про пісню, тому що без неї не можна уявити народного життя », - говорив Андрій Малишко у 1958 році на нараді поетів.\nВедучий 2. Поет зростав із піснею, яку чув із материних уст. Саме колискова навіяла йому приємне відчуття світу.\nЗіронька моя, - так називала Ївга Остапівна малого Андрія, бо для матері її дитина як та зірка, яка ніколи не згасне.\nІ ранок бив загонисте крило…\nВедучий 1. «Мама моя знала пісень багато і співала з глибоким почуттям. Були серед них сумні і тяжкі, веселі й жартівливі. І було в тих піснях стільки живого і близького серцю, такі картини породжували живі народні образи, що й сьогодні я пам’ятаю кожне слово», - згадував Андрій Самійлович.\nМати шиє й стиха співає.\nЯк той пісок цвітом зійде,\nТоді твій син з війни прийде.\n- Та ніколи пісок цвітом не зійде і не повернеться син до матері; він «взяв собі паняночку, в чистім полі земляночку».\nАндрійко. Ні, ні, мамо, козак не вбитий, а тільки ранений, добрі люди його вилікували живою водою, і поїхав він до батька-матері, і тоді вже –\nБатько. Ти послухай, стара, що ото він вигадує. Ну й чудна, їй-богу, дитина!\nМати. Авжеж, чортеня росте…\nБатько . Яку-то долю Господь йому пошле?\nМати. Знаєш, Самійле, Андрій хоче Пушкіним стати – вірші пише.\nБатько. Цього мені ще не вистачало! І не думай, не дозволю байдикувати. Скінчиш початкову – будеш моїм помічником.\nАндрійко. Ні, я не буду шевцювати.\nБатько. А дай-но мені, Ївго, паска.\nВедучий 2. І хоч мати й благала, щоб не бив сина, батько все ж таки зробив своє. Згодом батько дуже гордився, що його син – відомий поет.\nВедучий 1.Тепло батьківської хати, ніжна і трагічна материнська пісня виростили його, дали душевного гарту, силу і радість на все життя.\nВедучий 2. Минали роки. Час невблаганно летів, зростав Андрій. Скільки гарних людей було біля нього! Де б не навчався: чи то в школі, чи то в технікумі, чи то в інституті – скрізь оточували його добрі вчителі.\nВедучий 1. Перша вчителька! Саме їй ми завдячуємо першими кроками від дитинства в юність, від неї залежить, якими будуть оті кроки, чи принесуть вони щастя. Учителька може стати другою мамою, вірним другом та мудрим порадником. Саме такій людині завдячує Малишко за любов до рідного слова, їй присвячено пісню «Вчителько моя»\nЗвучить пісня «Вчителько моя».\nВедучий 2. Як би не хотіла людина, але настає час, коли їй треба вступати в самостійне життя. Настав день, коли Андрій Малишко взяв у руки скриньку з харчами і своїми убогими пожитками й вирушив у путь. Біля воріт батько і син зупинилися:\nА може б, вернувся, Андрію? Справді, вертайся.\nВедучий 1. За ворітьми виблискувала стежечка – вона і повела Андрія у світ. Скільки разів проходив тут – не перелічити, але ніколи не спадало на думку, що прийде час, останній час у житті, і вона оживе в його серці, поведе у вічність тримати іспити на невмирущість.\nЗвучить пісня «Стежина».\nВедучий 2. «Стежина »стала лебединою піснею поета. Написана за 8 днів до смерті Малишкова «Стежина» вела його до вершин творчості. Стежини, стежки, стежечки… У кожного вони свої.\nВедучий 1. У рік, коли Андрій закінчував школу, прийшла й перша любов. Виходили з коханою за село, мріяли про майбутнє. Через рік обоє продовжили навчання: Катруся в сільгосптехнікумі, Андрій у Київському медичному технікумі. Чекали канікул, коли обоє приїздили до батьків в Обухів. І ці слова – спогад про Катрусю, перше поетове кохання.\nВедучий 2. Навчався в медтехнікумі, проте серце прагло іншого, чув поклик Слова. І ось уже Малишко – студент літературного факультету Київського інституту народної освіти. Тут розкрилось його поетичне обдаровання. Найкращі роки – юнацькі – молодість, мрії, кохання…Воно ніколи не забувається, озивається в пам’яті «мрією, спогадом, сном золотим».\nЗвучить пісня «Ранки солов’їні» («Знову цвітуть каштани»).\nВедучий 1. Закінчивши інститут, Малишко деякий час учителює в Овручі, потім рік служить в армії, невдовзі стає газетярем, друкує вірші, відгукуючись на зміни в країні.\nВедучий 2. Під час війни служить військовим кореспондентом, часто друкує свої статті, нариси, репортажі, вірші. У них звучить щирий біль за сплюндровану рідну землю і віра в перемогу над ворогом.\nВедучий 1. На початку 50-х років доля звела А.Малишка з композиторами Майбородами – Платоном і Георгієм. Багато пісень вони створили. Не думали про режим праці. Бувало, Платона серед ночі підіймала з ліжка якась настирлива мелодія. Він схоплювався, сідав до рояля, починав імпровізувати. Біг до Андрія, щоб той написав слова.\nСкільки пісень вони тоді створили, скільки було співано-переспівано!\nСерце є, і люди, і хліб-сіль.\nЧитець 10. Про ті дні Платон Майборода говорив: «Я мав щастя в житті працювати з Андрієм Малишком, називати його своїм вірним другом. Про Андрія Малишка як про поета, як про людину можна багато говорити. Я скажу тільки, що я, як чарівний сон, згадую нашу спільну працю над піснями. Мені було легко з ним працювати. Андрій дуже точно відчував музику і знав ті секрети, які допомагали йому писати свої блискучі поезії для пісень, для музики».\nЗнову дороги лягли між нами,\nЗнову любов, як веселочка чиста,\nДе ти, мій друже, проходиш плями,\nДе тобі світить зоря золотиста?\nЯк ми співали осінньої ночі -\nКарії очі і рученьки білі!\nВедучий 1. 1958 рік. Режисер Мішурін знімає фільм «Літа молодії». Сказав про це Платону Майбороді, а композитор – поету. Це було вранці, а вже ввечері поет диктував по телефону слова. Пісня облетіла блискавично весь світ, вона зачарувала всіх своєю мелодією, глибоким змістом, безмежною синівською любов’ю. Син Ївги Базилихи, Андрій Малишко створив пісню, яка припала до серця мільйонам.\nЗвучить «Пісня про рушник» («Рідна мати моя…»)\nВедучий 1. Творча співпраця Андрія Малишка з композитором Олександром Білашем теж розквітла чудовими піснями.\nЗвучить аудіозапис пісні «Цвітуть осінні тихі небеса».\nВедучий 2. А.Малишко помер 17 лютого 1970 року. Йому було 57 літ, і його скроні, як і його останні вірші, були молодими.\nВедучий 1. Смерть його сприйнялась як несправедлива, глибоко трагічна для України подія. Саме про це писав тоді Олесь Гончар.\n«І знов ось прощання, і ще одна втрата, втрата тим гіркіша, тим тяжча, що передчасна – передчасністю, нежданістю своєю вона всіх нас приголомшила».\nКлітина вибуху нових століть…\nВедучий 2. Український поет Микола Нагнибіда передав всенародний біль від втрати друга, поета, людини.\nМалишкові човни під яворами\nЗасмучені, прикуті ланцюгами…\nЗабуте ще господарем весло\nМов переламане крило,\nНа сині води Кончі-Заспи.\nЩоранку я іду під яворами,\nЗітхаючи, печалюся з човнами,\nІ жду, і оглядаюся навкруг…\nАле не йде і вже не прийде друг\nВ призначену годину на світанні.\nВедучий 1. Нехай Малишкова пісня барвистою стрічкою вплететься в розмаїтий вінок прекрасних пісень нашого народу. Візьмемо з собою у велику життєву дорогу найсвятішу цінність – любов, доброту та мамин вишитий рушник .\nВедучий 2. Андрій Малишко побачив на рушнику те, що не кожен із нас може помітити. Поет допоміг нам наблизитися до найсвятішого образу – образу матері. Спасибі поету, що допоміг нам висловити подяку матерям, які червоними і чорними нитками вишивають нам щасливу долю.\nВиконується танець («Пісня про рушник» )\nВедучий 2. Глибинами серця вкорінений у народну духовність, поет зумів крізь життєві незгоди й випробування пронести вірність материнському заповітові, вірність роду і народу.\nПоети – це скарби народні.\nНе лірники – ні! Сурмачі!\nПісень Малишкових ключі.\nПозакласна робота з української літератури – важлива складова частина навчально-виховного процесу. Вона тісно пов’язана з класними заняттями, але не підміняє їх, хоч і розв’язує ті самі навчальні й виховні завдання, і в цьому є продовженням тієї роботи, яка проводиться на уроці.\nПід позакласною роботою з літератури переважна більшість методистів розуміє спеціальні заходи, які проводяться в позаурочний час і мають зміст, не завжди передбачений навчальною програмою, специфічні форми, методи та прийоми проведення й організовуються на принципі добровільної участі в них учнів.\nОднією з головних передумов успішного проведення позакласної роботи з української літератури є активізація та підтримування в учнів інтересу до красного письменства.\nЧасто використовуються в позакласній роботі цікаві за формою проведення види роботи. Це різноманітні змагання, ігри, казки, загадки, шаради тощо. Усі вони ефективні лише тоді, коли змістовні, вимагають застосування знань із літератури, приурочені темі позакласного заходу.\nУміло й цікаво проведені позакласні заходи допомагають учням заглибитися в історію походження літературних творів; учні усвідомлюють розвиток української літератури, повніше осмислюють художньо-зображальні засоби, привчаються працювати з доступною для них науково-популярною літературою, добирати потрібні матеріали рекомендованих учителем книг, розвивають уміння виразно читати тощо.\nПозакласна робота з української літератури будується з урахуванням основних загальнодидактичних принципів.\nОрганізовуючи позакласну роботу, учитель може дати змогу самовиразитись учням за допомогою своїх власних робіт, спонукаючи інших учнів до читання творів, їх оцінювання, а також проведення конкурсів на рівні школи. Головною умовою є власне бажання учнів ділитися своїми творами.\n1. Ворожейкіна О.М. Літературне кафе / Олена Миколаївна Ворожейкіна. – Х : Вид.група «Основа», 2009. – 224 с.\n2.Гоголь М.В. Вечори на хуторі під Диканькою: для середн. шк. віку / Микола Васильович Гоголь; пер. з рос. – К. : Школа, 2009. – С. 16-17.\n3. Гоголь Н.В. Вечера на хуторе близ Диканьки. Миргород / Микола Васильович Гоголь. – Х. : Прапор, 1987. – С. 191 – 192.\n4. Карпенко-Карий І.К. Драматичні твори / Іван Карпович Карпенко-Карий. – К. : Наук.думка, 1989. – С.178 – 180.\n5. Квітка-Основ’яненко Г.Ф. Твори / Григорій Федорович Квітка-Основ’яненко.- Твори в 2 т. – К.: Дніпро, 1978.\n6.Котляревський І.П.Енеїда.Наталка Полтавка. Москаль-чарівник / Іван Петрович Котляревський. – К. : Дніпро, 1987. – 366 с.\n7. Матуш Р.Р. На літературному Олімпі. / Романа Романівна Матуш. – сценарії виховних заходів. – Тернопіль : Медобори, 2004. – 60 с.\n8. Нечуй-Левицький І.С. Твори / Іван Семенович Нечуй-Левицький.- Твори в 3 т. – К.: Дніпро, 1988.\n9. Отут я походив. (Малишко й Обухівщина) / [ упоряд. і ред.. Ю.К.Домотенко]. – К. : Задруга, 2012. – 128 с.\n10. Шкільний календар: літературно-мистецькі свята / [ yпоряд. К.Ю. Голобородько]. - Х.: Вид. група «Основа», 2005. – 144 с.


Гібридний більшовик Володимир Путін\n29 листопада 2014, 21:33 Розмір тексту\nЕкспертне середовище, намагаючись дати точне визначення подіям на півдні та сході України (анексія Росією Криму, спроби відокремлення частини Донецької та Луганської областей), утвердилося в думці про їх відмінність від війни «класичної». Услід за генерал-майором у відставці Франком ван Каппеном, колишнім радником з миротворчих операцій Генерального секретаря ООН, радником НАТО з 2003 року та чинним членом верхньої палати парламенту Нідерландів, аналітики все частіше говорять про війну «гібридну».\nСпецифіка останньої полягає в тому, що агресор використовує широкий спектр дій, у якому суто воєнний компонент відіграє відносно невелику роль. Натомість застосовуються різноманітні політичні, інформаційно-психологічні та економічні впливи, котрі й завдають противнику основні втрати – територіальні, економічні, репутаційні, дезорганізують державну систему управління, деморалізують суспільство. А дії загонів озброєних людей в уніформах (професійних військових) маскуються акціями нерегулярних збройних формувань («ополченців», «повстанців») та супроводжуються проникненням на територію супротивника терористичних груп. При цьому комплектування лав бойовиків відбувається за рахунок маргінальних прошарків місцевого населення. Тим самим Росія як держава-загарбник намагається забезпечити собі алібі й уникнути відповідальності за порушення низки міжнародних угод, норм Женевських конвенцій про захист жертв війни від 1949 року із доповненнями 1977 та 2005 років, а також Конвенції про закони і звичаї суходільної війни (IV Гаазька конвенція), чинної ще від 1907 року.\nНе заперечуючи тривалість і ретельність підготовки Росії до окупації українських земель, беруся стверджувати, що своєрідність нинішньої війни визначають не тільки і не стільки модерні тактичні й стратегічні розробки Міністерства оборони, Генерального штабу Збройних Сил та ФСБ РФ, скільки специфічне минуле цієї держави. Як і освіта, ментальність та професійний досвід багатьох її чільних керівників, у першу чергу – президента Росії.\nУ цьому переконує порівняння дій нашої східної сусідки тепер із агресією більшовицької Росії проти Української Народної Республіки майже сторіччя тому.\nБільшовицький переворот відбувся у Петрограді в ніч із 24 на 25 жовтня 1917 року. Наступного дня, як тільки телеграфні повідомлення про цю подію надійшли до Києва, більшовики міста на спільному засіданні виконкомів рад робітничих і солдатських депутатів виступили із закликами підняти повстання й захопити владу. Утім, підтримки вони не здобули.\nНезрівнянно більшим авторитетом у народі – у цілому по Україні та безпосередньо в Києві – користувалася Центральна Рада, до складу якої входили представники 19 політичних партій, зокрема й члени РСДРП(б). Та не вони тут задавали тон – більш чисельними, дієвими і впливовими були фракції партій національного відродження та соціальних реформ: українських есерів, соціал-демократів, соціалістів-федералістів.\nКрім того на владу претендував штаб Київського військового округу, відданий Тимчасовому уряду Росії. З останнім задовго до жовтневих подій ЦР увійшла у гострий конфлікт, позаяк він чинив перешкоди утвердженню української автономії.\nДо речі, ради робітничих і солдатських депутатів, які діяли в Києві, також були противниками автономії України, що засвідчило їхнє об’єднане засідання, проведене ще 9 червня. Селянство ж – основна верства українського народу – однозначно підтримувало політичний курс Центральної Ради. Це підтверджували рішення I Всеукраїнського селянського з’їзду за участі 2 тис. делегатів (28 травня – 2 червня), позиція Всеукраїнської ради селянських депутатів та ЦК Селянської спілки.\nДіяльність ЦР схвалювали також представники українізованих військових частин і національних меншин, зокрема єврейська партія Бунд. За підтримку української влади висловився й I Український робітничий з’їзд (11–14 липня), який обрав Всеукраїнську раду робітничих депутатів й увів її до складу Центральної Ради.\nНа середину літа 1917 року повний список ЦР налічував 822 члени. Із них 212 осіб представляли Всеукраїнську раду селянських депутатів, 158 – Всеукраїнську раду військових депутатів, 100 – Всеукраїнську раду робітничих депутатів. Інтереси ж загальноросійських рад робітничих і солдатських депутатів у складі ЦР обстоювали 50 членів. Такий розподіл мандатів виразно демонструє, яким саме радам віддавав перевагу народ.\n25 жовтня Центральна Рада створила підпорядкований їй Крайовий комітет охорони революції в Україні (мались на увазі здобутки Лютневої, демократичної, революції, котра після зречення царя Миколи II фактично заснувала на теренах Російської імперії республіканський лад).\nПослідовно дотримуючись демократичних принципів, ЦР забезпечила входження до складу Крайового комітету представників різних політичних партій та організацій. Поміж них також були більшовики – народжений в Україні росіянин Георгій П’ятаков та українець Володимир Затонський.\n26 числа Центральна Рада, щоб привернути на свій бік якнайбільше демократичних організацій, ухвалила резолюцію про владу в країні, де наголосила на необхідності переходу влади до рук усієї революційної демократії, а не до рад робітничих і солдатських депутатів, які становили лише незначну її частину. Остаточно визначивши своє негативне ставлення до перевороту в Петрограді, ЦР заявила, що «буде рішучо боротись з усіма спробами підтримки цього повстання в Україні».\nВідповіддю став негайний вихід більшовиків із Центральної Ради та Крайового комітету. На об’єднаних зборах з представниками окремих рад робітничих і солдатських депутатів, профспілок, фабзавкомів та військових частин вони створили в Києві Революційний комітет і зажадали передачі йому влади.\nРезолюції більшовиків підтримали й ради робітничих і солдатських депутатів Катеринослава (нині Дніпропетровськ), Харкова, Одеси.\nУзурпація влади однією політичною силою неминуче викликала б незгоду інших, призвела б до розколу суспільства та громадянської війни. Та це членів РСДРП(б) не зупиняло.\nВони виступили проти військ Київського гарнізону, підпорядкованих Тимчасовому уряду. Ті вдалися до арештів членів Ревкому й готові були вчинити розправу над більшовиками, чому завадило втручання Центральної Ради.\n29 жовтня збройні загони новообраного Ревкому захопили завод «Арсенал» і деякі військові об’єкти Київського округу. Бої за «Арсенал» тривали кілька діб. Аж поки 31 числа український полк, сформований із делегатів ІІІ Всеукраїнського військового з’їзду, не придушив заколот більшовиків та не вигнав із міста антиукраїнськи налаштованих членів штабу округу.\nУ ці драматичні дні, намагаючись опанувати ситуацію, український уряд – Генеральний секретаріат перебрав на себе справи військові, продовольчі та шляхи сполучення, а загальні збори ЦР поширили його владу, крім центральних губерній, на Херсонську, Катеринославську, Харківську, Таврійську (без Криму), Холмську й частково Курську та Воронезьку.\n1 листопада Генеральний секретаріат призначив на посаду командуючого Київським військовим округом колишнього підполковника авіації російської армії Віктора Павленка. Того самого дня припинився страйк робітників Києва. Значна частина червоногвардійців міста перейшла до загонів вільного козацтва, відданого українській владі.\nНевдовзі спільне засідання ЦР з виконкомами рад робітничих і солдатських депутатів Києва визнало її крайовою владою в Україні. І вже 7 листопада Рада своїм ІІІ Універсалом проголосила створення Української Народної Республіки, націоналізацію землі, встановлення державного контролю за виробництвом, запровадження 8-годинного робочого дня, розширення місцевого самоврядування, забезпечення свободи слова, друку, віри, зібрань, союзів, страйків, недоторканність особи і житла.\nРішучі дії ЦР зі стабілізації ситуації в Україні дратували російський більшовицький уряд – Раду народних комісарів, тому вона інспірувала невдоволення українською владою з боку контрольованих Петроградом рад і зрештою вдалася до організації збройного повстання в Києві.\n24 листопада Харківська рада робітничих і солдатських депутатів ухвалила резолюцію про недовіру Центральній Раді, висловила протест проти анексії (!) Харкова і Донецького басейну та визнала над собою владу Раднаркому. А 29 числа Головний комітет РСДРП(б) у Києві висунув вимогу до ЦР передати владу більшовикам.\nЧерговий збройний виступ вірні ЦР війська придушили у ніч з 29 на 30 листопада. У тодішній заяві Генерального секретаріату більшовики були названі «безвідповідальними людьми, які розуміють революцію як долання всякого організованого життя». Відтак уряд прийняв рішення про роззброєння червоних частин і вислання їх за межі України, що й було зроблено наступного дня.\nБільшовицькі підрозділи 2-го гвардійського корпусу під проводом Євгенії Бош (громадянської дружини П’ятакова), що прямували з фронту на захоплення Києва, біля Жмеринки були зупинені 1-м українським корпусом Павла Скоропадського, обеззброєні та відправлені до Росії.\nТак само поразкою закінчилося більшовицьке повстання в Одесі, яке спалахнуло 30 листопада.\nУ перший місяць після жовтневого перевороту Центральна Рада користувалася в Україні найбільшим впливом. Це засвідчили вибори до Всеросійських установчих зборів, які відбувалися наприкінці листопада – на початку грудня. Українські партії, переважно соціалістичні, здобули на них майже 75 % усіх голосів, тоді як більшовики одержали трохи більше 10 % (в основному їх підтримали російськомовні виборці, працівники промислових підприємств).\nЛише в пролетарському Донбасі частка пробільшовицьки налаштованого населення була значною, що дозволило встановитися там владі рад.\nУ цій ситуації більшовики зробили спробу здобути владу в Україні шляхом скликання Всеукраїнського з’їзду Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів. Однак і його організація відбулася не за сценарієм більшовиків.\nЗ’їзд представників робітництва, вояцтва та селянства України, який називають також Всеукраїнським з’їздом рад, відкрився у Києві 4 грудня. У його роботі взяли участь близько 2,5 тис. делегатів. Більшість із них становили селяни.\nПершорядним питанням роботи з’їзду стала реакція на «Маніфест до українського народу з ультимативними вимогами до Української ради», що того ж дня надійшов телеграфом до Києва за підписами голови Раднаркому В.Ульянова (Леніна) та народного комісару з іноземних справ Л.Троцького.\nПетроград зажадав припинення роззброєння радянських, червоногвардійських частин і фактичної легалізації їх в Україні. Крім того його не влаштовувало ставлення ЦР до антибільшовицьки налаштованих донських козаків. Для повернення з фронтів додому ті мали найкоротший шлях – через Україну, чому Рада не перешкоджала, і вливалися до складу Війська Донського.\nНа відміну від сьогоднішніх засланих на Донбас російських козачків донський отаман Олексій Каледін після більшовицького перевороту проголосив незалежність Області Війська Донського, утворив союз козаків Дону, Кубані й Тереку та розгорнув боротьбу проти «червоної зарази». Згодом, із початком українсько-більшовицької війни, Каледін наказав усім донським військовим підрозділам надавати найрішучішу допомогу українському народу, його представникам у боротьбі з більшовизмом.\nСвоїм ультиматумом червоні вожді також домагалися від ЦР виступу на їхньому боці й участі у збройній боротьбі «с контрреволюционным кадетско-калединским восстанием».\nНа ухвалення рішення українській владі відводилося 48 годин. У разі відмови Раднарком погрожував негайним оголошенням війни. Точніше, по-єзуїтськи облудно це було сформульовано так: «будет считать Раду в состоянии войны против Советской власти в России и на Украине».\nМіж іншим, перший законодавчий акт більшовиків у галузі міжнаціональних відносин – «Декларація прав народів Росії» – проголошував їх рівноправність та суверенність, протиставляв національній політиці Тимчасового уряду право народів на вільне самовизначення, аж до відокремлення й утворення самостійної держави. Підписали документ 2 листопада 1917 року народний комісар у справах національностей Й.Джугашвілі (Сталін) і той же В.Ленін.\nУ дожовтневий період Ленін неодноразово виступав на захист права України на вільне відокремлення від Росії. Утім, і маніфест-ультиматум підтверджував суверенні права націй, безпосередньо – й української. Як приклад наводилася «фінляндська буржуазна республіка», до якої радянська Росія претензій не мала.\nУкраїнська ж Центральна Рада обвинувачувалась у тому, що «прикрываясь национальными фразами, она ведет двусмысленную буржуазную политику», а саме не визнає ради і радянську владу в Україні, посилається «заведомо ложно на автономные будто бы права «Дона и Кубани», […] идущие вразрез с интересами и требованиями громадного большинства трудового казачества», стала на шлях «неслыханной измены революции, на путь поддержки злейших врагов как национальной независимости народов России, так и Советской власти, врагов трудящейся и эксплуатируемой массы». І саме ця «двусмысленная политика» позбавляє більшовиків можливості визнати ЦР «как полномочного представителя трудящихся и эксплуатируемых масс Украинской республики».\n(Чи не в цій риториці черпають натхнення для своїх виступів глашатаї путінської політики Лавров і Чуркін, як і сам кремлівський лідер?)\nКиївський з’їзд підтвердив волю українського народу, виявлену виборами, і висловив цілковиту довіру Центральній Раді. Ультиматум Петрограду делегати розцінили як замах на УНР, грубе втручання в її державне й політичне життя.\nГенеральний секретаріат в офіційній відповіді Раднаркому, документ підписали глава уряду Володимир Винниченко та генеральний секретар з військових справ Симон Петлюра, зазначив, що Україна виступає проти більшовицьких методів встановлення влади, Рада народних комісарів Росії не має права втручатися у внутрішні справи України, російські більшовицькі частини повинні реалізовувати свої національні прагнення вдома, а не в Україні, де влада не допустить такої анархії та розрухи як у Росії, роззброєння більшовицьких частин необхідне для уникнення громадянської війни, отож воно триватиме, якщо ці частини загрожуватимуть українській владі, Україна визнає право націй на самовизначення та політичний плюралізм, тому пропускатиме козачі частини на Дон і Кубань.\nКрім того, уряд вирішив припинити постачання хліба до Росії.\nЧлени РСДРП(б) та їх прибічники (загалом 124 делегати), опинившись на Київському з’їзді в значній меншості, вирішили гучно гупнути дверима й іще 5 грудня залишили захід, мотивуючи своє рішення його неправочинністю.\nВони попрямували до Харкова. Туди ж 8 числа підступили червоногвардійські загони під командуванням Володимира Антонова-Овсієнка. У ніч на 9 грудня вони повністю заволоділи містом, роззброївши українізовані частини.\nХарків, куди продовжували прибувати ешелони з червоними військами, став форпостом більшовиків.\nНа той час у місті засідав III з’їзд Рад Донецько-Криворізького басейну. 77 делегатів на нього відрядили всього 46 зі 140 рад регіону. До них приєдналися «київські біженці». Разом вийшло близько 200 осіб. Вони представляли лише 89 рад і військово-революційних комітетів, у той час як тільки рад в Україні існувало понад 300. Та це не завадило більшовикам нашвидкуруч інсценізувати альтернативний Всеукраїнський з’їзд рад.\nНа другий день роботи, 12 грудня, він проголосив встановлення в Україні радянської влади. Було обрано Центральний виконавчий комітет рад України, котрий у свою чергу створив урядовий орган – Народний секретаріат. Прізвища його членів були невідомими Україні. Навіть харківські більшовицький комітет і рада робітничих депутатів не бажали визнавати цього уряду.\nНе дивно, що одним зі своїх перших рішень Народний секретаріат дозволив вивозити хліб з України до Росії. Неймовірний цинізм більшовиків полягав й у тому, що, звинувачуючи українську владу в антинародній, дрібнобуржуазній політиці, вони привласнили назву Української Народної Республіки і лише з часом нарекли себе Українською Радянською Республікою.\n17 грудня ЦВК опублікував маніфест про повалення Центральної Ради і Генерального секретаріату, скасував їхні розпорядження, поширивши на територію України постанови та декрети російського Раднаркому, у тому числі про землю, робітничий контроль, націоналізацію промислових підприємств, а на наступний день створив Крайовий комітет по боротьбі з контрреволюцією.\nНадалі наявність в Україні двох центрів влади – київського національного та харківського радянського – дала змогу владі більшовицької Росії формально залишатись осторонь війни, видавати її за внутрішньоукраїнський конфлікт.\nТим часом червоні частини (30 тис. воїнів) повели наступ на Донбас, центр і південь України. Тактика більшовиків полягала в просуванні лініями залізниць і встановленні контролю над великими промисловими й транспортними центрами.\nВодночас організації РСДРП(б) здійснювали величезну агітаційну роботу, спрямовану проти Центральної Ради. Удаючись до шаленого популізму – фрази на кшталт «фабрики – рабочим, земля – крестьянам, мир – народам» діяли безвідмовно на простодушні маси, червоні з кожним днем збільшували свій вплив. У захоплюваних містах Лівобережжя більшовицькі ради та військово-революційні комітети спирались на підтримку озброєних пролетарських загонів. Комуністичною пропагандою було деморалізовано й деякі українські гарнізони.\nПершим зазнав удару Катеринослав, де заздалегідь було підготовлено повстання робітників.\nУкраїнська влада вживала енергійні заходи для припинення агресії. Було створено Особливий комітет оборони України. Засновувалася армія на засадах добровільності та оплати. Нарешті відкинувши ідеї автономії та федералізму, 9 січня 1918 року Центральна Рада ухвалила ІV Універсал, який проголосив самостійність Української Народної Республіки.\nУ відповідь проти ЦР спалахнули інспіровані більшовиками збройні виступи в Миколаєві та Одесі. 16 січня підняли повстання окремі частини Київського гарнізону і робітники заводу «Арсенал».\nВійська УНР 22 січня придушили повстання в Києві, однак масований наступ більшовиків продовжився. 25 числа українська влада залишила столицю. Наступного дня місто захопили радянські війська під командуванням колишнього полковника царської армії Михайла Муравйова. Розпочався страхітливий «червоний терор», жертвами якого стали кілька тисяч осіб.\nЗ Києва більшовицькі загони почали похід на Правобережжя.\nУрятувати молоду Українську Народну Республіку, народжену безкровною революцією 1917 року, могла лише іноземна допомога.\nОднак і тут Петроград чинив перешкоди. Раднарком свідомо затягував переговори у Брест-Литовську, де працювала мирна конференція, що мала розробити умови припинення Першої світової війни. Це було потрібно більшовикам, щоби виграти час і завершити загарбання значної частини території України, зі столицею включно.\nКоли ж те вдалося, на останній, найдраматичніший етап переговорів, росіяни привезли представників харківського Народного секретаріату й намагалися подати ситуацію так, ніби влади Центральної Ради в Україні вже не існує, а повноправними представниками українців можуть бути лише уповноважені радянського уряду.\nЦі інсинуації українська делегація відкинула. Не знайшли вони розуміння і в представників Четверного союзу.\nВстановлення радянської влади в Україні супроводжувалося масовим терором. Унаслідок неефективного управління знизилася продуктивність сотень націоналізованих заводів і шахт, зросло безробіття. Узимку 1918 року зазнала розгрому велика та середня сільськогосподарська власність. Країна почала розпадатися на окремі частини. Так, були проголошені радянські Одеська та Донецько-Криворізька республіки.\nДКР теж виникла у Харкові – на IV з’їзді Рад робітничих і селянських депутатів Донецького та Криворізького басейнів.\nНаміри відокремлення від України її східної частини, включно з Катеринославом, Харковом, Полтавою, Сумами, обурювали українських комуністів, зокрема члена Центрального виконавчого комітету Рад України Миколу Скрипника. Натомість ініціатор ДКР російський професійний революціонер Федір Сергєєв (Артем) дорікав йому націоналізмом та – уявіть розмах демагогії! – схильністю до сепаратизму.\nУтвердження радянської влади в регіоні відбувалося через подолання спротиву значної частини населення. У подальшому маріонеткові керівники «республіки», розраховуючи на підтримку Петрограда й включення своєї квазідержави до Російської федерації, заявляли, що умови Брест-Литовського мирного договору території ДКР стосуватися не можуть, оскільки вона не входить до складу української держави. Відправляли навіть ноти протесту кайзеру Німеччини, а Центральній Раді заявляли, що без визнання Донецько-Криворізької республіки миру не настане. Обурювалися тим, що «воля народа нашей Республики будет задавлена силою германских и австрийских штыков».\n…На початку лютого 1918 року на територію України вступили закликані керівництвом УНР німецькі й австро-угорські війська загальною кількістю 450 тис. В авангарді наступу на схід та південь країни просувалися кілька тисяч українського війська. Більшовицькі загони практично не чинили опору, зосередившись на вивезенні до Росії матеріальних цінностей. До кінця квітня вся територія України була визволена.\nПодібним чином російські агресори діяли й під час Другої українсько-більшовицької війни (листопад 1918 – грудень 1919).\nКомуністичну партію (більшовиків) України було утворено у квітня 1918 року в Таганрозі з ініціативи М.Скрипника. Її самостійне існування тривало близько 3 місяців. Перший з’їзд партії відбувся у липні в Москві. Тут на вимогу російських «товаришів» КП(б)У влилася до складу РКП(б). Зі збереженням власної назви, але з підпорядкуванням загальним партійним з’їздам і ЦК (знову – вражаюча демагогічна еквілібристика).\nІз втратою України червона Росія змиритися не могла. Завдання відновити в краї радянську владу покладалося на цілковито керовану Москвою «українську» комуністичну партію. Першу невдалу спробу підняти на повстання селян Чернігівщини більшовики здійснили у серпні.\nУ листопаді, під час антигетьманського повстання, очоленого Директорією УНР, у м. Суджа Курської губернії засновується Тимчасовий робітничо-селянський уряд України. Значення цього декоративного утворення розкриває телеграма В.Леніна від 29 листопада 1918 року, адресована головкому збройних сил РСФРР Іоакиму Вацетісу: «С продвижением наших войск на запад и на Украину создаются областные временные Советские правительства […], что отнимает возможность у шовинистов Украины, Литвы, Латвии, Эстляндии рассматривать движение наших частей, как оккупацию, и создает благоприятную атмосферу для дальнейшего продвижения наших войск. Без этого обстоятельства наши войска были бы поставлены в оккупированных областях в невозможное положение, и население не встречало бы их, как освободителей».\nТепер наступ на Україну, знову – без оголошення війни, почали з Чернігівщини. Частинами Червоної армії керували В.Антонов-Овсієнко, Й.Сталін і В.Затонський.\nПри цьому, поки йшла підготовка до скинення гетьмана Павла Скоропадського, майбутній лідер Директорії В.Винниченко домовився з українськими більшовиками про спільну боротьбу проти німців та австрійців, котрі перебували в Україні, а майбутній голова Ради народних комісарів УСРР Християн Раковський обіцяв йому визнати в Україні той лад, який буде встановлено новою українською владою.\nВ умовах зовнішньої агресії Директорія раз по раз висилала до керівництва РСФРР ноти протесту, на що отримала відповідь народного комісара закордонних справ Георгія Чичеріна: «Никакого войска Российской Социалистической Советской Республики на Украине нет. Военная акция на Украине в этот момент проводится между войском Директории и войсками Украинского Советского Правительства, которое является целиком независимым. Между Украиной и Советской Россией теперь нет никаких вооруженных столкновений».\nЦя нота з Москви надійшла у неділю 5 січня 1919 року. А вже у понеділок Тимчасовий робітничо-селянський уряд України, який кілька днів тому перебрався з Росії до Харкова, своїм декретом проголосив утворення Української Соціалістичної Радянської Республіки. Невдовзі цей же уряд задекларував необхідність об’єднання з РСФРР на засадах соціалістичної федерації. Замість вільного обрання рад створювались надзвичайні органи влади – ревкоми та, у селах, комбіди (комітети бідноти).\nІ знову з більшовицької Росії на адресу УНР лунали звинувачення в контрреволюційності, а загарбання України виставлялось як закономірний результат боротьби, котра ведеться тут між робочим класом і бідним селянством з одного боку та українською буржуазією з іншого. Будь-яке втручання агентів Москви заперечувалось, а війна оголошувалася внутрішньоукраїнською, тобто громадянською.\nЗрештою, розраховуючи на допомогу Антанти, 16 січня 1919 року Директорія змушена була сама оголосити війну радянській Росії.\nЗагальна чисельність червоних військ, задіяних в окупації України, не перевищувала 11 тис., але вони спиралися на підтримку пробільшовицького партизанського руху. Армія ж УНР виявилася небоєздатною. Будучи за своїм складом переважно селянською, вона легко піддавалася популістській комуністичній агітації, спрямованій, зокрема, на ліквідацію приватної власності на землю та її тотальний зрівняльний поділ.\nОголосили про перехід на радянські позиції та розпочали боротьбу проти Директорії зсередини два колишніх петлюрівських отамани – Григор’єв і Зелений. Їхні загони налічували майже 50 тис. бійців.\nПроте ентузіазм мас, захоплених неймовірними обіцянками більшовиків, ущух, щойно ті перейшли до політики «воєнного комунізму»: продрозкладок, одержавлення промисловості та землі, запровадження загальної трудової повинності, використання земельного фонду для створення радгоспів і комун, тоді як український селянин споконвіку мріяв стати самостійним господарем.\nВідтак селянство почало активно обстоювати свої права. Уже наприкінці зими повстанський рух охопив Київську, Чернігівську, Полтавську губернії, потім – усю територію УСРР. Повернули свою зброю проти червоних і обдурені ними отамани, ті ж Зелений, Григор’єв та інші.\nНачдив Григор’єв, який устиг отримати від більшовиків орден Червоного Прапора, навесні закликав села формувати повстанські загони, захоплювати повітові центри, а свої частини (15 тис. бійців) повів на Київ. Досить легко його війська здобули Катеринослав, Черкаси, Кременчук, Миколаїв, Херсон. Чимало частин Червоної армії перейшли на бік Григор’єва, цілком поділяючи гасло «Геть московську обжорку!».\nВоно, це гасло, виразно окреслювало грабіжницьку по відношенню до українського народу суть російського експансіонізму.\nЗакономірним був і результат – навіть ті, хто вірив більшовикам, невдовзі відверталися від них.\nЯк бачимо, збігів із теперішньою ситуацією більш ніж достатньо. Тому стверджувати, що сучасна війна Росії проти України чимось докорінно відрізняється від попередніх спроб загарбання наших теренів східним агресором, не доводиться. Ледь не кожен епізод подій майже столітньої давності викликає аналогії з нинішньою ситуацією.\nЗ арсеналу чекістсько-більшовицьких методів витягнуто демагогічні виверти про наступ київської влади на якісь специфічні права і потреби мешканців Сходу й Півдня України, обвинувачення в нехтуванні прав «простого народу», «русскоязычного» населення, твердження про історичну окремішність цих регіонів. Водночас, спираючись на зрусифіковані, маргінальні елементи, лідери бойовиків, місцеві й прибулі, та їхні російські інструктори й куратори встановили на Донбасі владу агресивної меншості над більшістю і дійсно попирають базові, елементарні права людей. У краї запанувала атмосфера щоденного насильства, вбивств, збройних сутичок, доносительства, терору проти свідомих і патріотично налаштованих людей.\nЗвичайні виборчі процедури та демократичне волевиявлення заміні ерзац-плебісцитами із заздалегідь відомими фальшивими результатами.\nВідкритій агресії передувала тривала агітаційна обробка, цілеспрямоване формування «п’ятої колони». Утім, подібна пропаганда продовжується – з розрахунку і на решту українських територій, з метою підриву довіри до української влади та дискредитації української ідеї. Провокування невдоволення діями Києва здійснюється як ззовні, так і зсередини – посередництвом контрольованих Кремлем елементів. Брехливі інформаційні «вкидування» мають завдання розкласти опір суспільства, деморалізувати військо, дестабілізувати ситуацію в тилу, на мирних територіях.\nНадзвичайний цинізм Москви проявляється у тому, що заяви про нелегітимність української влади супроводжуються зухвалим запереченням будь-якого власного втручання, ігноруванні безлічі фактів присутності російських військ та озброєння в Україні. Кремль продовжує видавати інспіровану ним же, але неоголошену, війну за внутрішню українську кризу.\nУкраїнській владі та міжнародним інституціям настирливо нав’язуються переговори з терористами, щоб у такий спосіб легалізувати їх. А ті, по суті – кремлівські політичні маріонетки, поспішають оголосити свої ДНР, ЛНР та інші «республіки» істинно народними. Що не заважає цим «главам», «прєдсєдатєлям» і «атаманам» в умовах безкарності й відсутності реального контролю Москви за їхніми діями грабувати природні ресурси краю, демонтувати обладнання промислових підприємств, позбавляти регіон перспектив економічного розвитку. Обіцяючи при цьому народу краще життя у невизначеному майбутньому…\nІсторія не тільки проводить паралелі. Вона застерігає агресора.\nОстаточно оволодіти територією України більшовики спромоглися тільки у 1920 році. Для цього їм довелося перекинути сюди значні військові сили – з Кавказу, Сибіру, Туркестану, включно з 1-ю Кінною армією Семена Будьонного.\nОднак загарбання земель не означало упокорення народу. Село продовжувало кипіти. Проти радянської влади боролися сотні партизанських загонів.\nЗа визнанням Л.Троцького, українські повстанці відтягнули на себе втричі більше збройних сил більшовиків, ніж уся Антанта. Проти бунтівників кидалися найбільш боєздатні частини Червоної армії на чолі з уславленими воєначальниками – Василем Блюхером, Павлом Дибенком, Григорієм Котовським, Олександром Пархоменком та іншими. Зрештою чисельність військ в Україні була доведена до понад мільйону.\nВійська використовувалися й для реквізиції хліба. Але його ще треба було якось вивозити з України.\nУ телеграмі до заступника голови Реввійськради РСФРР Ефраїма Склянського від 6 лютого 1921 року В.Ленін обурювався опором «бандитів»: «И хлеб и дрова, все гибнет из-за банд, а мы имеем миллионную армию».\nЩе в 1922 р. більшовики в Україні не контролювали навіть більшості повітових міст, а лише губернські. Збройний спротив радянській владі в Україні тривав набагато довше, ніж в більшості інших регіонів СРСР – фактично до 1923 року.\nЧи готовий до цього Путін?\n29 листопада 2014, 21:33


Поповнюйте рахунок в Україні без комісії через гривневі карти\nУ нас чудові новини для всіх, хто працює з Альпарі на Форекс в Україні! Починаючи з 01.09.2021 в рамках спеціальної акції всі українські клієнти міжнародного фінансового бренду можуть поповнювати свої рахунки без комісії через гривневі карти.\n01 вересня 12:01\nFormula FX: тур 300 — пощастить і трактористу!\nЗустрічайте осінь з підвищеними призовими у конкурсі трейдерів Formula FX!\n30 серпня 04:05\nBitcoin Cash повертається\nУ нас є чудова новина для всіх, хто прагне отримати прибуток від торгівлі криптовалютою! Після невеликої перерви, починаючи з 30 серпня 2021 року, усі клієнти компанії Альпарі знову зможуть торгувати інструментом XBNUSD (Bitcoin Cash).\n25 серпня 03:32\nЗвертаємо Вашу увагу на наступні зміни у розкладі торгів у зв'язку з літніми банківськими канікулами у Великобританії\n24 серпня 03:30\n11 серпня (GMT+3) запрошуємо подивитися безкоштовний вебінар «Торгова стратегія Profit Surfer. Швидкий взліт у трейдингу»\n11 серпня о 19:00 (GMT+3) запрошуємо вас подивитися безкоштовний вебінар «Торгова стратегія Profit Surfer. Швидкий взліт у трейдингу» від викладача Академії трейдингу Олександра Лосєва.\n09 серпня 11:23\n23 липня 01:13\n05 липня 01:07\n30 червня 12:24\n25 червня 03:16


Інаугурація: Хто з чиновників Порошенка йде у відставку - Чернівці, Чернівецька область - новини в газеті Версії\nТак, частина чиновників просто оголосили, що йдуть у відставку, а когось своїм указом звільнив сам Порошенко. Проте, зрозуміло одне – вони не залишаються в апараті новообраного президента та наразі не будуть працювати у команді Зеленського.\n“У нього (Зеленського, – 24 канал) має бути право на свою зовнішньополітичну команду. Я готовий допомагати йому там, де буде потрібно. І там де збігаються наші принципи і баченнчя”, – додав Клімкін.\nЗауважимо, очільника МЗС України, ризначає президент за своєю квотою.\nГолова Львівської обласної державної адміністрації Олег Синютка заявив, що іде з посади 22 квітня – одразу після того, як з’явилися результати президентських виборів. Своє рішення він пояснив перемогою на виборах Володимира Зеленського.\nГолова Тернопільської обласної державної адміністрації Степан Барна заявив, що піде з посади одразу після інавгурації Зеленського. Він додав, що буде допомагати у розвитку України та виступив категорично проти приходу в політику тих людей, “які знищували Україну впродовж останніх років”.\nЗа словами чиновниці, вона готова допомагати новому президенту Зеленському у питаннях, пов’язаних із групами перемовників у Мінську. Геращенко наголосила, що зараз важливо забезпечити тристороннє перезавантаження учасників мінських груп: і від України, і від Росії, і від ОБСЄ.\nПредставниця президента у парламенті Ірина Луценко про свою відставку офіційно оголосила під час засідання парламенту 17 травня.\n“Сьогодні фактично останній пленарний тиждень, закінчуються мої повноваження як представниці президента Порошенка в парламенті. Я подала заяву президенту України Петру Порошенку з тим, щоб він звільнив мене з цієї посади”, – заявила вона.\nПерший заступник голови СБУ та керівник Головного управління боротьби з корупцією та організованою злочинністю Центрального управління Служби безпеки України Павло Демчина також вирішив піти з посади. Вже 18 травня на сайті президента Петра Порошенка з’явився указ про його звільнення.\nБальцерович Лєшек – радник президента України (поза штатом), польський економіст і політик, автор “шокової терапії” польських реформ.\nБерезенко Сергій – радник президента України (поза штатом), народний депутат від фракції “Блок Петра Порошенка”.\nГайдар Марія – радниця президента України (поза штатом), куратор президентської програми “Сільська медицина”.\nДомбровський Олександр – радник президента України (поза штатом), народний депутат від фракції “Блок Петра Порошенка”.\nКовальчук Віталій – перший заступник глави Адміністрації Президента, який також очолював передвиборчий штаб Петра Порошенка. Відповідав за зв’язки з Кабінетом міністрів і регіонами.\nКороль Віктор – радник президента України (поза штатом), народний депутат від фракції “Блок Петра Порошенка”.\nКосюк Юрій – радник президента України (поза штатом), власник ПАТ “Миронівський хлібопродукт”.\nКуніцин Сергій – радник президента України (поза штатом), народний депутат від фракції “Блок Петра Порошенка”.\nТкаченко Юрій – радни к президента України (поза штатом), економіст.\nІвана Гнатишина – посла України у Молдові. У МЗС пояснили, що таким було особисте бажання дипломата з “огляду на особисті обставини і вік”.\nЮрія Аллерова – командувача Національної Гвардії України. За словами військового, рішення про звільнення було його ініціативою. Проте, після звільнення, 14 травня його затримали детективи НАБУ за підозрою у розтраті майна Нацгвардії в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за попередньою змовою групою осіб. Згодом, суд ув’язнив його на 60 днів, але за нього внесли 4,8 мільйона гривень застави.


Сховища - Репозиторії (Repositories)\nСховища (Repositories) - колекції програмного забезпечення (пакетів). Типово це є репозиторій Haiku для всіх системних пакетів та HaikuPorts, який містить велику кількість портованого і нативного програмного забезпечення для Haiku. Існує велика кількість сховищ-репозиторіїв, які куруються членами спільноти Haiku. Загляніть у Сайти з програмним забезпеченням (Software Sites) на нашій веб сторінці.\nОсь панель налаштувань для обслуговування Ваших сховищ (Її також можна відкрити з меню Інструменти (Tools) Сховища Haiku (HaikuDepot's) ):\nВ залежності від розміру репозиторія та швидкості інтернету підключення сховищ може тривати кілька секунд. Якщо це триватиме довше Ви будете інформовані про невирішені завдання у невеликому віконці над кропками +/-. Якщо це триватиме надзвичайно довго Вам буде запропоновано відмінити завдання або повторити спробу.\nДля того щоб мати можливість видалити сховище зовсім за допомогою кнопки "-", воно макє бути відключене.\nПри додаванні репозиторія за допомогою кнопки "+", відкриється така панель:\nДля додавання нового сховища, просто вставте його URL адресу в текстове поле. Воно називатиметься " Невідоме (Unknown)" поки Ви його не підключете.\nСамо собою зрозуміло, що додавання сховища, завантаження та встановлення програмного забезпечення з нього викликає питання довіри. Є досить небезпечно просто додати будь-яку URL-адресу на яку Ви натрапили на теренах інтернету.\n« Принтери (Printers) :: Налаштування (Preferences) :: Екран (Screen) »


Віктор Чумак спростував підвищення зарплати депутатам до 12 тис. грн | Україна онлайн\nВіктор Чумак спростував підвищення зарплати депутатам до 12 тис. грн\nКоментарі Вимкнено до Віктор Чумак спростував підвищення зарплати депутатам до 12 тис. грн\nЯк стверджує народний депутат України від фракції «Блок Петра Порошенка» Віктор Чумак, інформація про те, що в бюджеті зарплата народного депутата передбачена на рівні 12 180 гривень, не відповідає дійсності. При цьому він визнав, що депутатам все ж трохи підняли зарплату.\n«Зараз зарплата була в голому окладі. А в бюджеті йдеться про сім мінімальних зарплат. Це 8 600 мінус податки. Виходить десь 6 800 гривень», – повідомив Віктор Чумак.\nНагадаємо, що інформацію про підвищення заробітної плати депутатам поширив член фракції «Батьківщина» Андрій Павловський. Крім того, він зазначив, що в рамках «доопрацювання» Держбюджету також було збільшено видатки Верховної Ради – на 202 мільйони гривень.


Чим замінити майонез в здоровому харчуванні (кухня) | Блог для щасливих і успішних жінок!\nМайонез - улюблений багатьма продукт. Він підсилює смак страви, надає якусь пікантність і покращує процес насолоди їжею. Однак даний продукт - калорійний, так і будемо говорити відверто - в магазинному майонезі можна знайти велику частину таблиці Менделєєва. Крім того, дієтологи називають його - номером один серед винуватців утворення целюліту.\nЦі фактори, звичайно ж, виключають майонез з раціону тих, хто прагне слідувати правилам здорового харчування, і стимулюють шукати альтернативні рецепти соусів. Сьогодні ми пропонує тобі познайомитися з трьома рецептами, які з легкістю замінять майонез.\nСир - один з основних продуктів в здоровому харчуванні. Він багатий на кальцій, має відмінні смакові характеристики і може подавати як в солодкому, так і солоному вигляді. Ідея сирних соусів прийшла до нас з кухні Кавказу, де цей продукт використовують в якості доповнення до м'ясних страв.\nВ ТЕМУ: "Все буде Смачно": Алла Ковальчук поділилася 10 рецептами з сиру\nДля приготування сирного соусу тобі знадобиться 200 грам 5% сиру, кефір 1% - 70 мл, зелень, трохи гірчиці, сіль. Якщо в твоєму кухонному арсеналі є блендер - просто з'єднай всі інгредієнти з його допомогою.Якщо ж блендера немає, сир необхідно добре розтерти виделкою, з'єднати його з кефіром, додати сіль і гірчицю, а також дрібно нарізану зелень.\nВарто відзначити, соус можна робити, як рідким, так і густим - цей показник регулює за допомогою кефіру. Також в нього можна додавати часник, і інші спеції за смаком.\nОливковий соус стане відмінним другом і помічником у приготуванні салатів. Готується він швидко і просто. Тобі знадобиться 2 столові ложки оливкової олії, 2 чайні ложки французької гірчиці, половинка чайної ложки виноградного оцту і спеції за смаком. Інгредієнти необхідно добре змішати, після чого - відправити в салат.\nОстаннім часом на полицях наших магазинів можна знайти несолодкий йогурт без будь-яких добавок. Саме цей продукт може стати основою для смачного і корисного соусу. До слова, якщо ти не можеш знайти потрібний йогурт, сміливо викупиш його сметаною.\nДеякі використовують для заправки салатів - йогурт в чистому вигляді. Однак це може здатися нудним. Тому, не бійся, і додавай в нього зелень, трохи коріандру, а також не забудь про часник.Або сумішей йогурт з карі, якщо на обід планується курка.\nВ ТЕМУ: Топ-3 правила здорового харчування, які можна сміливо порушити\nЗдорове харчування може бути смачним - потрібно просто трохи пофантазувати. До речі, в рамках здорового харчування час від часу можна використовувати і домашній майонез на перепелиних яйцях. Він відмінно підійде до традиційних салатів, а також стане оригінальним доповненням до м'ясного або рибного блюда. Для його приготування тобі знадобиться 6 перепелиних яєць, оливкова олія (можна замінити соняшниковим), гірчиця, сіль, перець, цукор, а також блендер. Додай спеції і масло до яєць, потім занур чашу блендера так, щоб жовтки були під нею. І починай повільно збивати. Десь, через хвилин збивання у тебе буде готовий здоровий майонез.


Слідчі ЦРУ влаштовували терористам "жартівливі" страти - Світ - TCH.ua\nСлідчі ЦРУ розважалися псевдо-стратами © AFP\nСвіт 22 серпня 2009, 11:25\nСлідчі залякували ув'язнених тортурами, а також псевдо-розстрілами. Особливо поширені такі "жарти" в Гуантанамо.\nВнутрішнє розслідування ЦРУ встановило, що співробітники цієї спецслужби влаштовували підозрюваним в терористичній діяльності "жартівливі" страти.\nВідомості про протиправні дії відносно ув'язнених містяться в секретній доповіді 2004 року, який повинен бути опублікований наступного тижня.\nПро зміст доповіді, яка була підготовлена генеральним інспектором ЦРУ, на умовах анонімності повідомили два інформовані джерела в Конгресі США. Представник Управління Пол Гимільяно (Paul Gimigliano) відмовився коментувати відомості про доповідь, але завірив, що керівництво ЦРУ ніколи не дозволяло слідчим порушувати процедурні правила допитів.\nЗгідно наявним даним, один з інцидентів, описаних в доповіді відноситься до 2000 року: тоді саудівця Абда аль-Рахима аль-Наширі (Abd al Rahim al-Nashiri), який підозрюється в організації вибуху американського есмінця "Коул", залякували пістолетом і електричним дрилем. У іншому випадку одного з ув'язнених намагалися налякати, зробивши в сусідньому приміщенні постріл - це нібито була страта іншого підозрюваного.\nМетоди слідчих ЦРУ піддалися масштабній критиці після приходу в Білий дім Барака Обами: супротивники колишньої адміністрації президента Джорджа Буша вимагають розслідування контртерористичних методів, які вони вважають протиправними і прирівнюють до тортур.\nОсобливим предметом критики служить в'язниця на військовій базі в Гуантанамо, де міститься аль-Наширі і інші передбачувані терористи: Обама обіцяв цю в'язницю закрити, але детальний план закриття поки не розроблений.


Гості з Миколаївщини переймали медичний досвід Вінниччини\nГості з Миколаївщини переймали медичн...\nЗ метою ознайомлення з досвідом Вінниччини щодо реформування первинної ланки медичної галузі 12 січня 2012 року на Вінниччину прибула делегація із Миколаївщини.\nЗустрічали гостей голова облдержадміністрації Микола Джига, заступник голови Любов Спірідонова, начальник управління охорони здоров‘я облдержадміністрації Лідія Діденко, представники влади і медицини Гайсинського району. Адже це район один із першопрохідців де найкраще реалізовано створення Центрів загальної практики сімейної медицини.\nЧленів делегації ознайомили з структурою та роботою амбулаторії ЗПСМ села Гранів, яка знаходиться в двоповерховій споруді та обслуговує 4259 осіб, має централізовані опалення та водопостачання.\nВ Гайсинській амбулаторії ЗПСМ №2, яка обслуговує населення 6 дільниць працює 6 лікарів ЗПСМ та є палати денного стаціонару на 8 ліжок. Також амбулаторія забезпечена автомобілем першої медичної допомоги та діагностичною апаратурою.\nПісля практичного знайомства з закладом первинного рівня в залі засідань Гайсинської райдержадміністрації відбулось жваве обговорення питань, які виникли у членів делегації.\nВідкриваючи засідання Микола Джига відмітив, станом на 1 січня 2012 року у всіх 27 районах функціонують (як самостійні юридичні особи) Центри первинної медико-санітарної допомоги. 35 дільничних лікарень вже реорганізовано в амбулаторії ЗПСМ з розміщенням в них денних стаціонарів. Також частково вирішено проблему кадрового питання в області, а саме введено 775 штатних посад сімейних лікарів, а також за рахунок перевиконання обласного бюджету додатково спрямовано біля 29 млн. грн. на утримання медичних закладів. Проведено ремонтні роботи у 298 закладах сільської охорони здоров’я (ФАПах та лікарських амбулаторіях). Протягом поточного року забезпечено житлом 5 медичних працівників, з них 4 молодих спеціалісти, а також від керівників районів області отримано письмові згоди на оплату навчання та послідуюче працевлаштування із забезпеченням житла 48 медичних працівників.\nЗ основною інформацією в обговоренні виступила начальник Вінницького обласного управління охорони здоров’я Лідія Діденко, яка зазначила, що головна мета реформи полягає в тому, щоб кожен громадянин зміг отримати медичну допомогу в потрібний час, у потрібному місці, у потрібному обсязі і з мінімальними витратами. Вона також відмітила, що вже сьогодні стало відчутно, що первинна ланка на селі стала більш керованою за рахунок чіткої структуризації її функціональних підрозділів. Протягом року намітилася тенденція до збільшення прийому у лікарів первинної ланки та скорочення відвідувань в поліклініках ЦРЛ, особливо у „вузьких” спеціалістів терапевтичного профілю.\nНаступним позитивом, який чітко проявив себе з самого початку реформи - це акумулювання коштів на первинну допомогу «в одних руках» - в Центрі ПМСД.\nМикола Джига, підводячи підсумки наради, зазначив, що впровадження концепції реформування охорони здоров’я є серйозним підґрунтям для модернізації усієї медичної галузі.\nКерівник делегації заступник голови Миколаївської ОДА Наталя Іванцова подякувала за щирий прийом та отриманий досвід, який допоможе області в проведенні реформи.\n14 січня 2012 - 18:28


Даішникам видадуть камери, щоб знімати конфлікти з водіями - Крім того, українці будуть по-новому платити штрафи | СЕГОДНЯ\nДаішникам видадуть камери, щоб знімати конфлікти з водіями https://www.segodnya.ua/img/article/6222/6_main.jpg https://www.segodnya.ua/img/article/6222/6_tn.jpg 2015-06-08T20:54:04+03:00 Україна Крім того, українці будуть по-новому платити штрафи\n8 Червня 2015, 20:54 Переглядiв: ...\nУкраїнські водії знову почнуть отримувати "листи щастя". Порушення на дорогах будуть автоматично фіксувати на фото та відео. А штрафи за них стануть стягувати по-новому. Щоб ніхто не зловживав становищем – всім поліцейським видадуть нагрудні відеореєстратори.\nЦі кадри коштували посади начальника ДАІ Артемівська. Посадовець розбив жінці-водієві бічне скло рукояткою пістолета. Всього лише за відмову передати йому в руки паспорт. Причому даішник сам зняв свій вчинок на відео і виклав його в Інтернет\nЦей випадок – швидше виняток, бо зазвичай сутички з даішниками знімають на реєстратори водії. Як, наприклад, цей ролик. Майстер спорту з боксу Ігор Нестеров відмовляється платити штраф за паркування у забороненому місці.\nУ департаменті ДАІ хочуть, щоб конфлікти з водіями знімали на відео всі співробітники нової патрульної поліції. Їм видадуть нагрудні відеореєстратори, які зобов'яжуть носити цілодобово.\n"Це фактично буде тим самим інструментом, який дозволить потім як захистити водія від зухвалості і перевищення службових повноважень поліцейського, так і поліцейського саме від таких ситуацій, коли "золота молодь" використовує або намагається використовувати свою перевагу, контакти", – уточнив Владислав Криклий, заступник начальника Департаменту ДАІ України.\nКрім того, на дорогах збільшать кількість фото- та відеокамер, щоб проводити автоматичну фіксацію порушень.\nПісля того як камера зафіксує порушення правил, власнику автомобіля прийде на телефон або поштою повідомлення про те, що його оштрафують, а також посилання на сторінку в Інтернеті, де можна подивитися відео або фото порушення.\nЗа задумом МВС, суми штрафів будуть фіксованими. Для дисциплінованих порушників зроблять знижку. За оплату на місці або протягом трьох днів – штраф зменшиться в 2 рази. Якщо автовласник не розрахується за місяць, то сума збільшиться – додадуть пеню. А через 60 днів затримки з оплатою – водійське посвідчення буде анульовано аж до сплати штрафу.\nФактично, керуючи транспортним засобом, водій може бути зупинений і його поставлять перед фактом, що його права вже анульовано у той чи інший спосіб в електронній базі", – сказав Юрій Прохода, юрист громадської організації "Дорожній контроль "Україна".\nАле юристи у новому законопроекті про патрульну службу знайшли кілька вад.\n"Штрафи, зафіксовані в автоматичному порядку, будуть приходити саме власнику транспортного засобу, а не тому, хто був за кермом", – додав Вадим Володарський, адвокат.\nАдвокат Володарський вважає, що патрульним дадуть занадто багато повноважень. Наприклад, поліцейські зможуть анулювати права порушників прямо на дорозі. Тобто продовжити свій шлях водіям доведеться пішки.\nДАІ, штрафи, правила, листи щастя\nВи зараз переглядаєте новину "Даішникам видадуть камери, щоб знімати конфлікти з водіями". Інші Новини України дивіться в блоці "Останні новини"


Павло Казарін: Настрої в Криму\n25 Липень 2020, 15:30\nНа материку люблять питати про те, які настрої панують у Криму. При цьому ніякої достовірної соціології у нас на руках немає і не з'явиться ‒ і про причини цього вже доводилося писати. Можна лише припустити, що за останні шість років кримчани розділилися на декілька груп.\nПерша група ‒ це ті, хто у 2014 році радісно зустрів нові прапори. Ядерна проросійська група навряд чи здатна до еволюції. За минулий час вони встигли спалити всі мости. Будь-яке визнання помилок ризикує зруйнувати їхню картину світу. Ці люди встигли ґрунтовно вкластися в ідею «російського Криму» та «ворожої України», щоб дозволити собі сумніви. А тому все, що їм доступне, ‒ це рефлексії на рівні «цар чудовий, а ось бояри не дуже».\nДруга група ‒ це ті, кому ближчі цінності побутового виживання. Для них колір прапорів вторинний, куди більше значення має тема умовної «стабільності». До анексії вони судили про Росію за репортажами російського телебачення, а останні шість років вони порівнюють телевізійну Росію та реальну. Яка встигла за ці роки збільшити пенсійний вік і затягнути своїм громадянам пояси. У соціальних мережах вони зазвичай неголосно скаржаться на труднощі побуту і старанно відмахуються від пропозицій поговорити про причини ситуації, що склалася.\nБудь-хто незгодний автоматично опиняється в Криму в зоні ризику\nТретя група ‒ це проукраїнськи налаштовані кримчани. Їм довелося найскладніше, тому що останні шість років їм випало жити у країні, яка відмовляється визнавати сам факт їх існування. Для Росії принципово важливо довести собі та світу тотальну лояльність жителів українського півострова. Що виявляється не тільки в «північнокорейських» цифрах лояльності за підсумком будь-якого голосування, але ще й у тому, що будь-хто незгодний автоматично опиняється в Криму в зоні ризику.\nУсередині цього третього табору можливі декілька векторів еволюції.\nПавло Казарін: Що ви знаєте про Крим?\nХтось іде в практику «малих справ». Одні присвячують себе родині та дітям, інші ‒ роботі, треті знаходять хобі. Пошук персонального «бункера» досить закономірний: неможливо постійно жити у «відмобілізованому» стані. Їхній персональний внесок у боротьбу з несправедливістю зводиться до «зменшення ентропії всесвіту». Хтось інвестує у власне навчання або кар'єру. Хтось ‒ присвячує час дітям. Хтось ‒ волонтерить на користь незаможних або прибирає сміття в парках. Одночасно вони намагаються не занурюватися в політику ‒ щоб політика не почала цікавитися ними самими.\nУзагальнювати тих, хто живе в Криму, було б неправильно. Як би хто не намагався переконати нас у протилежному\nТі, хто вирішив не тікати від реальності ‒ рано чи пізно опиняються у полоні дифузії. Зрештою, неможливо жити в соціумі і бути вільним від нього. Російська пропаганда в Криму дуже вже повсюдна, щоб можна було уникнути її торкань. Вони ритуально говорять про те, що не вірять телевізору, а потім починають його цитувати. Міркують про те, що анексія дозволила Криму уникнути «великої крові». Запевняють, що готові чути «всі сторони конфлікту». За останні шість років багато хто з них ціннісно перебрався з проукраїнського табору в російський ліберальний.\nНарешті, остання група ‒ це ті, хто пішов у жорстку внутрішню еміграцію. Ті, хто скоротив до мінімуму коло свого спілкування. Ті, хто продовжує підтримувати стосунки переважно лише з однодумцями. Жорстка інформаційна аскеза дозволяє їм не відволікатися на російський телевізор. Щоб зберегти себе в чужому оточенні ‒ вони йдуть у глуху оборону. Лише це дозволяє їм залишатися тими, ким вони були на момент анексії.\nЦілком припускаю, що цю класифікацію можна доповнити. Але, так чи інакше, узагальнювати тих, хто живе в Криму, було б неправильно. Як би хто не намагався переконати нас у протилежному.


Коментарі та тлумачення — перелік електронних книг\nЩоб виконувати Боже слово, потрібно ясно розуміти, що воно говорить. Екзегетика — розділ богослов’я, який займається тлумаченням Біблії. Ви знайдете відповіді на важкі і спірні питання, які неминуче постануть перед вами в процесі вивчення Писання.\nВіра раз назавжди: Біблійна доктрина для сучасних читачів\nРапсодия на тему Откровения. Как читать Откровение Иоанна…\nЦю сторінку знаходять за запитами: християнські книги, герменевтика, тлумачення Біблії, коментарі і тлумачення. Ви знайдете коментарі на окремі вірші, глави і цілі книги, а також книги, присвячені відповідям на найпопулярніші питання про Бога і церкву.\nЗавантажити книгу в інтернеті складно. Тому ми пропонуємо вам читати онлайн в християнській бібліотеці «Еквалібра». Для цього у нас є зручна читалка. Багато книги можна читати онлайн безкоштовно, а деякі — за передплатою. Зовсім скоро у передплатників буде можливість слухати аудіокниги.


Постанова — Вікіпедія\n1. Заключна частина протоколу засідання зборів, правління, президії та ін.;\n2. Правовий акт, що приймається вищими й деякими центральними органами колегіального управління для розв'язання найважливіших і принципових завдань, що стоять перед даними органами, і встановлення стабільних норм, правил поведінки. Постанови видають Кабінети міністрів республік на основі законів у порядку їх виконання. У деяких випадках особливо важливі постанови приймають Верховна Рада, профкоми та ін.\nТекст постанови, як правило, складається з двох частин — констатуючої та ухвалюючої. Перша містить вступ, оцінку стану і, при необхідності, підстави для видання або посилання на правовий акт вищестоящого органу. В частині ухвалення наводиться перелік запропонованих заходів, визначаються виконавець (виконавці) та термін виконання.\nПроекти постанов нерідко готують багато установ чи відомств. Постанови узгоджують з установами, інтересів яких вони торкаються, і представляють для візування керівникам. Якщо виникають розбіжності, до проекту постанови додається довідка з викладом їх суті. Проект документа разом із супровідним листом і довідками про погодження (і розбіжності, якщо вони є), підписаними керівниками установ, які складають проект, направляють в орган, котрий відповідає за його видання.\nПостанови, разом із рішеннями і директивами, є правовими інструментами ЄС. Різниця між ними полягає в тому, що директиви набувають сили лише через імплементацію в національне законодавство, в той час, як постанови й рішення — інструменти прямої дії. Вони набувають сили закону в Європейському Союзі з моменту видання.\n3. Постанова суду — вид судового рішення.\n4. Картина в драматичному творі. Лимерівна. Драма в 5 справах і 6 постановах (Панас Мирний, V, 1955, 7).\nПостанова (Європейський Союз)\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Постанова&oldid=22043935\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 20:32, 15 лютого 2018.


Розписні підноси купити. Підноси металеві в Києві - Souvenir.com.ua\nHomeСувеніри розписніРозписні підноси\nПіднос з мальвами\nПіднос з рожевими мальвами\nПіднос червоними мальвами\nПіднос овальний з синіми мальвами\nПіднос овальний з рожевими мальвами\nПіднос великий овал\nПіднос круглий глибокий\nПіднос овальний зелений\nМеталевий овальний підніс - ручний розпис.\nКруглий піднос з мальвами в калині\nДіаметр: 33 см & nbsp;\nПіднос овальний калинка\nПіднос металевий розписний.\nНапевно, багато хто стикався з ситуацією в будинку, коли приходять гості, Ви накриваєте на стіл, тримайте страви і чашки з кавою або чаєм у руках. Це не тільки не зручно, але й негарно, т. до. ми використовуємо рушники або прихватки, щоб не обпектися, переносячи їжу з кухні в кімнату до гостей. І тоді ми розуміємо чого саме не вистачає у нашому домі, щоб зробити наше життя більш комфортним. Звичайно, це підноси металеві.\nПідноси металеві з української традиційної розписом - петриківського не тільки спростять наш побут, але і додадуть в нього помітну нотку творчості. Наші розписні підноси немає необхідності ховати в шафу, якщо Ви не використовуєте їх якийсь час. Перебуваючи на видному місці, вони можуть служити чарівним декором на Вашій кухні.\nРозписні підноси в нашому магазині дуже легкі, різної форми (круглі, овальні та прямокутні) і різних розмірів. Розписаний піднос акриловими фарбами і розкрита лаком. Легко миється. Не рекомендується використовувати абразивні засоби для миття.\nПетриківка - це дуже мальовниче місце на Україні, де народився цей особливий мазок, впізнаваний у всьому світі, І з допомогою якого вся краса українського саду і української душі лягала на полотно, дерево, глину і навіть метал, оживляючи ці предмети і вдихаючи в них свіжість петриківського пейзажу. Ми можемо побачити всім нам знайомі з дитинства мальви в сільських садах і навколо українських хат. Калина, що прикрашає кожен двір своїми червоними ягодами, зараз також є символом українського пейзажу. Особливим мазком петриківського розпису наш художник оживляє і зігріває навіть такі холодні предмети, як металевий піднос.\nРозписний піднос з петриківським розписом - прекрасний подарунок собі і близьким людям, щоб прикрасити будинок таким милим і функціональним предметом.\nЦей унікальний піднос можете купити в нашому інтернет-магазині розписних сувенірів "Сувенір" з доставкою по Києву в найкоротші терміни.