Як перестати ревнувати чоловіка: перевірені способи і поради | NAZARELLA\nГлавная Відносини Як перестати ревнувати чоловіка: перевірені способи і поради\nЯк перестати ревнувати чоловіка: перевірені способи і поради\nadmin Добавить комментарий к записи Як перестати ревнувати чоловіка: перевірені способи і поради\n1 Як перестати ревнувати чоловіка, дружину – поради психологів\n1.1 причини ревнощів\n1.2 Як перестати ревнувати супутника життя\n1.3 Поради дружині\n1.4 Поради чоловікові\n1.5 Що робити, якщо чоловік / дружина ревнують без приводу\n2 Як перестати ревнувати чоловіка: слушні поради від фахівців\n3 Як перестати ревнувати: основні причини і поради психолога\n3.1 Причини, що викликають ревнощі\n3.2 Як перестати накручувати себе і не ревнувати\n3.3 Як припинити ревнувати чоловіка\n3.4 Як припинити ревнувати дружину\n3.5 Як припинити ревнувати колишню (колишнього)\n3.6 Як не ревнувати – поради психолога\n3.7 Порада перша: вивчіть свої думки\n3.8 Порада друга: чи не підкоряйтеся почуттю ревнощів\n3.9 Порада третя: знайдіть ефективні способи налагодити відносини\n3.10 Рада четвертий: займіться собою, станьте краще\n4 Як перестати ревнувати чоловіка: поради психолога\n4.2 Якщо виникає обгрунтоване почуття ревнощів\n4.3 А якщо почуття необґрунтоване?\n4.4 Як перебороти себе, підвищити самооцінку?\n4.5 Що порадить психолог?\n4.6 Якщо чоловік часто буває у відрядженнях\nЖінки, які ревнують свого чоловіка, не знають, що робити і з чого почати. Щоб усунути негативне почуття, рекомендується починати поступово і розбиратися зі своїми емоціями. В першу чергу потрібно навчитися говорити по душах.\nОзвучування своїх тривог і причин їх прояви допоможе розібратися в ситуації. Більшість чоловіків вважає, що розмови про почуття – це марна трата часу. Можна показати важливість такої розмови і вивести відносини на новий рівень.\nЯкщо є почуття, що чоловік обманює, можна домовитися з подругою про таємну зустріч. Це подарує особистий секрет і усвідомлення того, що у чоловіка теж можуть бути свої маленькі таємниці. Подібний спосіб допоможе подолати безпричинну ревнощі і зробити життя спокійною.\nЩоб перестати ревнувати і не накручувати себе, жінці потрібно задуматися про те, що її чоловік з мільйона інших представниць жіночої статі зупинив свій вибір саме на ній. Якби у нього було бажання кинути свою дружину, він би давно пішов.\nНіякими способами неможливо утримати чоловіка, якщо він хоче піти.\nДеякі жінки не можуть на психологічному рівні пробачити своєму чоловікові зраду. Інша категорія може дати другий шанс. Однак почуття недовіри після зради ще деякий час здатне продовжувати існувати в сім’ї.\nЯкщо є таке відчуття, слід зрозуміти: якщо чоловік після зради залишився з дружиною, значить, він її любить. Від емоційних обтяжень є спеціальні механізми.\nЦе психологічний захист, в якій функцію предмета для самооборони виконує психіка.\nПерший спосіб називається витісненням. Друга назва – забування ситуації. Всі неприємні ситуації потрібно перемістити в свою підсвідомість. Подібний механізм діє на автоматичному рівні. Якщо у жінки немає проблем з психікою, самозахист буде працювати автоматично.\nДругий спосіб називають раціоналізацією. Їм можна користуватися на свідомому рівні. Людина сама здатна перевести свої почуття і емоції в раціоналізм. Для цього слід сказати собі: «Якщо чоловік мені змінив і не пішов до іншої, значить, я йому не байдужа. Тому він мене любить ».\nТакий спосіб підійде людям, у яких добре розвинена ліва півкуля (технарям).\nЖінка боїться повтору ситуації, а оточення диктує свої стереотипи: «людина не змінюється», «зрадив раз, зрадить і двічі». Не можна піддаватися на такі провокації. Слухати можна тільки себе і своє серце. Своєму чоловікові потрібно вірити.\nЯкщо він після того, як оступився, розкаявся в скоєному, слід оцінити такий вчинок. Мудра жінка простить і забуде. Подальші відносини повинні бути детально обговорені. Не можна просто так викинути дорогої людини зі свого життя, щоб потім постійно про це шкодувати.\nДругого шансу заслуговує кожен.\nЗнайомлячись з чоловіком, жінка починає переживати про те, що в минулому у нього були стосунки. Почуття страху від того, що у чоловіка могло бути раніше все краще, не дає можливості будувати відносини.\nЩоб прибрати непотрібні переживання, пов’язані з ревнощами до колишньої, потрібно подивитися на ситуацію з іншого боку.\nТак як у чоловіка раніше був досвід у відносинах, у нього є сформовані навички, які він хоче дарувати і демонструвати зараз.\nТакож жінка може переживати про те, чи зумів забути її чоловік минулі відносини. Так як вона не в курсі, які стосунки складалися в минулому, мозок починає малювати різні картини.\nВ даному випадку не слід розпитувати чоловіка про минуле, так як він переведе все на жарт.\nЗгідно з практикою, такі питання починають задавати дами, які не до кінця впевнені в своєму виборі в серйозності намірів партнера.\nПсихологи радять не думати про те, які стосунки були між чоловіком з колишньою дружиною. Слід сфокусуватися на почуттях, які є в родині зараз. Подібне концентрування уваги допоможе направити думки в потрібне русло і поліпшити взаєморозуміння між партнерами.\nЦе допоможе стати найзначнішою жінкою в житті свого чоловіка і допоможе йому забути своє минуле. Не потрібно турбуватися і шукати відповіді безглуздими питаннями. Краще дарувати своєму партнеру любов, радісні моменти і свою жіночу енергію.\nНаповнюючи себе і його до країв, можна прибрати хвилювання і ревнощі, для яких не залишиться місця.\nЯк перестати ревнувати чоловіка, дружину – поради психологів\nРевнощі народжується в людині задовго до його вступу в сімейне життя. Ще Фрейд казав про ревнощі дочки до батька, а сина до матері. Закладена в людині тяга до протилежної статі, спрага уваги до себе породжують це почуття і зберігають його до кінця життя.\nОсобливо гостро ця проблема виникає в перший рік після весілля. Сполучені ейфорією любові, молоді люди розчиняються одне в одному, але після настає реальність з роботою і побутом. Увага розосереджується, і ось вона – ревнощі. Поради психолога допоможуть розібратися в своїх почуттях, заспокоїтися і перестати ревнувати чоловіка.\nРевнощі – природне, природне почуття, адже народжуючись, людина відразу отримує величезний потік любові і уваги, спрямований виключно на нього. До трьох років включно дитина впевнений, що світ крутиться навколо нього і заради нього.\nЦе почуття одноосібно – щось на кшталт егоїзму. Воно ж, трансформуючись протягом життя, призводить до усвідомлення індивідуальності особистості. Без нього людина б не зміг розкритися повністю і реалізувати себе. Усвідомлення цього допомагає розглядати поява ревнощів у родині як природне почуття.\nІдеалом відносин вважається ситуація, коли з одного боку дружина намагається привернути увагу коханої людини, з іншого чоловік також звертає її погляд на себе. І іншого в сім’ї бути, здавалося б, не повинно. Але.\nЯкщо противагу уваги витрачається на сторонній об’єкт, роботу або друзів, тут же виникає відчуття дискомфорту і почуття ревнощів.\nПостає питання: «Як він міг ?! Адже я, та на кого він повинен дивитися! »\nЛякатися цього питання і почуття не варто. Важливо у всьому спокійно розібратися.\nТак, причиною ревнощів, на думку сучасних психологів, можуть виступати такі фактори:\nОсобливість темпераменту. Меланхоліки – самі вразливі в питаннях сім’ї і взаємин. Вони довіряють улюбленим людям безмежно і чекають від них відповідної реакції. Найменше відхилення збиває їх і мучить.Показати свої почуття вони бояться, і ревнощі можуть спалити меланхоліка зсередини. Холерики – лідери. Для них любов, відданість і піднесення себе як особистості – життєдайного питання. Недолік уваги і тим більше зрада в сім’ї, викликає крах внутрішньої системи, а це – бурхливі скандали, биття посуду і розлучення. Флегматики найбільш спокійні. Здається, що їм все одно., На кого звертає увагу їх друга половинка, та й вони не особливо балують їм свою дружину. Але в глибині себе флегматики важко переживають почуття ревнощів. На ділі це виявляється більшою замкнутістю і відчуженістю. Сангвініки дуже потребують уваги, для них розкриття себе і підтримка коханого дуже важливі, інакше втрачається сенс їх життєвого руху. Зраджена сім’я – їх міцний тил і захист.Якщо жінка-сангвінік ревнує свого чоловіка, її самопочуття різко погіршується і діяльність практично зупиняється. Думки зайняті тільки їм.\nСамооцінка. Невпевненість в собі і розуміння того, що об’єкт любові на щабель або дві вище, породжує почуття незадоволеності і страху втрати. До цього домішується невміння ненав’язливо привернути увагу і зберегти його. Тому дуже важливо відчувати себе потрібною і бути значимою.\nЕгоїзм – вроджене почуття власності, посилене любов’ю. Звикнувши з дитинства бути лідером і об’єктом уваги, егоцентричні особистості не сприймають перемикання уваги з їхнього боку.\nПережита в минулому зрада. Зіткнувшись з зрадою хоча б раз, людина яскраво запам’ятовує супутні цьому негативні почуття. Боязнь випробувати їх знову народжує ревнощі і недовіру.\nНаявність зради зі свого боку. Люди, які змінюють самі, схильні до ревнощів більше інших. Адже те, що можуть зробити вони, можуть зробити і інші.\nПозбутися від ревнощів не просто, адже це почуття – одне з глибинних в свідомості людини. Однак навчитися боротися з цим страхом втрати любові і уваги можна.\nОдним з головних кроків на шляху до спокою і гармонії в сімейному житті виступає глибокий аналіз ситуації, що склалася, в який включено визнання і розуміння причини своїх почуттів, постановка проблемних питань і розважливий пошук їх рішень.\nЯк перестати ревнувати супутника життя\nСтикаючись з ревнощами, недовірою і підозрою, людина підсвідомо прагнути приглушити ці почуття, адже вони неприємні самі по собі і збивають його життєві орієнтири.\nЗмириться і жити з цими почуттями вкрай складно, тому знайти рішення проблеми так важливо. Особливо це стосується жінок, що кидаються в крайнощі і сприймають відсутність увагу чоловіка як катастрофу.\nЯк перестати ревнувати чоловіка? Для жінок це питання життєво важливий, адже від нього залежить збереження сім’ї.\nПоради психолога з проблеми ревнощів у родині однозначні і зводяться до наступного.\nПерший крок. Визнання негативного почуття – шлях до її подолання. Розуміння природи ревнощів, її причин, наслідків – один з найважливіших етапів в боротьбі з нею. Адже якщо думки про зраду, недовіру, недовірливість і страх вриваються в сімейні стосунки і не проходять довгий час, це неминуче призведе до краху. Важливо чітко розуміти, що відбувається як усередині себе, так і зовні. Якщо ревнощі поверхнева і тільки поколює почуття самолюбства, вона цілком може оживити приїлися відносини, а ось якщо вона терзає цілими днями, з цим безперечно варто розібратися.\nДругий крок. Наочність дає можливість тверезо поглянути на ситуацію. Для цього варто виписати всі почуття, які виникають під час нападу ревнощів. Страх, неприйняття дійсності, біль, гнів – їх перелік може бути величезний . Відповівши на питання, пов’язані з появою кожної емоції окремо, можна виробити схему їх контролю. Наприклад: «Я ревную і підозрюю чоловіка в зраді? Мені страшно його втратити. Чому? Тому що я матеріально від нього залежу, я не хочу травмувати дитину розлученням, я його люблю і він мені потрібен для психологічного спокою ».\nТретій крок. Проаналізувати весь перелік відповідей по емоціям. Підсумком стане список позитивних емоцій, які необхідно зберегти в відношенні чоловіка, а також список негативних моментів, які були помічені в його поведінці.\nЧетвертий крок. Корекція своїх емоцій. Наприклад: страх, народжений від матеріальної залежності можна усунути влаштувавшись на роботу або підробіток, страх втрати сімейного спокою і ніжності відносин коригується поверненням до моделі поведінки періоду залицяння. Жодна розсудлива людина не буде дивитися в бік, якщо вдома його чекає спокійна, красива, любляча і підтримуюча його дружина.\nП’ятий крок. Можлива корекція його поведінки. Це особливо складний момент. Жодна людина не має права нав’язувати свою волю іншому, але передбачити дію можливо, як і направити його в потрібне русло. Дуже важливо діяти спокійно і ненав’язливо. Чоловіки схильні до надання жінці уваги. Просте прохання про дрібниці, наприклад, про морозиво або келиху вина, буде виконана. До речі, це відповідає потребі чоловіки бути добувачем. Для них це дуже важливо. Так за допомогою дрібниць можна повернути увагу.\nОписані вище кроки варто робити поступово, не зриваючись. Однією з умов є спокій і розуміння своїх дій.\nРевнивий чоловік – бич для сім’ї. На відміну від жінки, його ревнощі з’являється відкрито.\nНайчастіше напади ревнощів мають важкі наслідки як в психологічному, так і в фізичному плані. Під гарячу руку можуть потрапити і діти. Але якщо чоловік усвідомлює проблему і хоче виправити ситуацію, що склалася, алгоритм егодействій йде за таким планом.\nПерша дія, як і у жінок, це усвідомлення проблеми і візуальний аналіз емоцій і дій. Причому не тільки її дій, але і своїх.\nРобота над контролем своїх емоцій і дій. Наприклад, якщо почуття підозрілості починає наростати і турбувати, варто повільно видихнути і максимально спокійно поцікавитися справами дружини, запропонувати їй свою допомогу. Ніжне увагу чоловіки і його турбота завжди дуже приємні жінці, як би довго вона не була в шлюбі.\nКонструктивний спокійна розмова. Жінки за своєю природою вміють слухати і вибудовувати логічні ланцюжки. Так, логіка у них часом своя, але розуміння закономірності в жіночому мозку виразно присутня.\nСлід чесно висловити їм свої побоювання і причини ревнощів . За своєю суттю вони єдині для всіх. У спокійному діалозі дуже часто можна вирішити навіть найскладніші проблеми. Чоловікам варто пам’ятати, що жінка по своїй натурі – мати, і вона не схильна першої, без вагомої причини, руйнувати сімейні відносини.\nВзаємна повага і вміння спокійно розмовляти на рівних є запорукою міцної подружнього життя.\nЩо робити, якщо чоловік / дружина ревнують без приводу\nРевнощі як почуття завжди базується на домислах і ілюзіях мозку. Найчастіше вона має реальний привід. На жаль, зради часті як з боку чоловіка, так і з боку жінки.\nОсновною причиною зрад стає бажання змінити приївся образ життя. Найчастіше такий похід на сторону не несе за собою глобальних наслідків, і друга половинка дізнається про них через роки. Але буває, що ревнощі народжується на порожньому місці, не маючи під собою ніяких підстав.\nВ основному це випадки, пов’язані з внутрішнім світом людини, який ревнує. Тут необхідно ретельно розібратися в ситуації. Крім виконання вище перелічених дій варто звернути увагу на глибину причини ревнощів. Часто проблема довіри криється в сім’ї.\nМожливо, ще дитиною чоловік або жінка зазнали різкий шок, наприклад, розлучення батьків, втрата одного з близьких, зрада кращого друга і т.д. Важливе завдання їх мозку – уникнути цих почуттів.\nПроектуючи минулий досвід на партнера в теперішньому часі, така людина починає себе мучити не тільки ревнощами, але і самобичуванням, адже теоретично він розуміє, що насправді його почуття не виправдані.\nЧи впорається з цим і навчиться довіряти досить складно, адже пережите сидить глибоко в підсвідомості і нав’язливо дає про себе знати. Без допомоги партнера тут обійтися досить складно. Дуже важливо спільне зусилля і обов’язковий спокійний і відверту розмову.\nЧоловік або дружина повинні максимально розуміти почуття один одного. Часом оформити їх в слова і донести до співрозмовника складно. Можливим вирішенням цього є написання листів.\nПапір і ручка дає час на самоаналіз, розуміння своїх почуттів і бажань. Важливо саме писати листи від руки, так як комп’ютер дозволяє вносити виправлення в текст і повністю його кроїти.\nВ результаті може вийти ідеальне послання, далеке від справжніх почуттів.\nТим більше, не тільки слова в листі видають емоції автора, а й натиск ручки, суперечливість почерку і ще багато невловимих моментів.\nУ цьому відео психолог розповість, як побороти свої ревнощі до коханої людини:\nЯкщо природа ревнощів чоловіка або дружини зрозуміла другою половинкою, його дії неминуче зміняться. Можливо навіть повернення колишніх романтичних відносин.\nБоротьба з ревнощами як з ворогом відносин неминуче зазнає краху, адже вона, в своєму малому появі, є скріплює матеріалом шлюбу.\nІнша справа якщо напади ревнощів захльостують з силою цунамі і перуть ніжність шлюбу на корені. Такий стан виразно неприродно і нетерпимо. Довіра між подружжям гарант щасливої родини.\nА як ви вважаєте: як не піддатися сліпий ревнощів і довіряти партнеру незважаючи ні на що?\nЯк перестати ревнувати чоловіка: слушні поради від фахівців\nПочуття ревнощів – поширене явище в сімейному житті, і не тільки.\nДами особливо схильні до ревнощів – станом саморуйнування, інакше це назвати не можна. Адже гостро загострюється обстановка під час цього стану, а самі відносини ставляться під загрозу.\nЯк не ревнувати чоловіка? І, взагалі, чи можливо це в цілому? Допомогти жінкам намагаються психологи, їхні поради будуть дуже доречними.\nВ першу чергу, не завадило б розібратися в причинах такої поведінки і найбільш поширені способи його вираження.\nЩо спонукає жінку ревнувати свого чоловіка?\nПостійне стан власництва у відносинах. У такої жінки безсумнівно яскрава уява, адже вона постійно боїться втратити кохану і залишитися самотньою.\nЧасто ревнівіци – це несамореалізованние і соціально невлаштовані жінки. Ревнощі робить жінку вразливою, і при одній лише думці, що чоловік залишить її – з’являється страх перед життям, страх не вижити без його допомоги.\nСцени ревнощів часто влаштовуються жінками, які не впевненими у своїй винятковості. Цей факт залишається незаперечним і не вимагає доказів.\nПсихологи стверджують, що принизливе поводження дружини пов’язано з її далеким минулим, точніше, з дитинством. Якщо її батьки в молодості ревнували один одного, обгрунтовано чи без приводу – не виключено, що цей досвід залишить слід у майбутній її особистому житті.\nЯк здатна проявляти себе ревнива жінка?\nЩоб зрозуміти, як позбутися від постійного недовіри до чоловіка, слід детальніше розібратися в його основних проявах.\nНадлишкова уважність і пильність. Ненаглядна знаходиться в постійному пошуку доказів і доказів, безустанно простежує телефонні дзвінки і смс, переглядає кишені свого вічно підозрюваного чоловіка.\nНескінченні звинувачення і надмірні підозри в сторону чоловіка. Дружина грішить цим станом при кожному зручному випадку. Вона вважає, що чоловік їй зраджує, навіть якщо це не піддається ніякій логіці.\nЛюбовні сцени і істерики – ці два поняття для жінки нероздільні, і їй зовсім без різниці, де закочувати припадки ревнощів – перед рідними або друзями, вдома або на роботі.\nПрояви ярої ревнощів на роботі у глави сімейства. Будь-які затримки на роботі стануть для дружини приводом ревнощів, тим більше, якщо в офісі з’явилася симпатична співробітниця. Підозра про роман свого чоловіка з новою секретаркою – головна причина з’явитися на роботу і оцінити обстановку особисто.\nРекомендуємо прочитати: Проблеми сімейного бюджету\nЯк навчитися жінці не ревнувати чоловіка і не накручувати себе з кожного приводу?\nВідповідь на це питання дає психологія. Фахівці стверджують, що головний крок до вирішення даної проблеми – це визнання самій собі про постійні занепокоєння й страхи втратити коханого.\nОсь кілька психологічних рекомендацій, здатних впоратися з патологічною жіночої ревнощами:\nРевнощі заснована на страху, а останній, в свою чергу, має над жінкою повну владу. Щоб не набридати чоловікові і стати берегинею вогнища і затишку в домі, потрібно вміти себе долати. Отже, перша порада від психологів: жінці слід приборкати свої тривоги з приводу зради і зради другої половини.\nРевнива дружина володіє польотом фантазії: вона в думках вмить представить чоловіка поруч зі стрункою красунею – коханкою. Психологи наполягають на тому, щоб жінки перестали фантазувати, а мислили приземлено.\nНеобгрунтована ревнощі – це одномоментне стан, здатне повністю охопити жіноче свідомість. Тому в хвилини спалаху ревнощів важливо відволіктися на щось інше: зайнятися улюбленою справою або поклопотатися по домашньому господарству, в якому завжди знайдеться робота.\nЩоб здобути повну перемогу над “роз’їдаючим” почуттям і перестати вести контроль над чоловіком, недостатньо двох попередніх кроків. Багато жінок впевнені, що всі чоловіки однакові. Такі виклики можна почути з вуст багатьох дівчат, тобто простежується тенденція недовіри, викликане, можливо, неприємними спогадами і гірким досвідом з минулого.\nПостійно і безпідставно ревнива дружина, сама того не помічаючи, втрачає почуття власної гідності. Вона виснажує себе і стає від найнещасніші. Жінка починає відчувати себе жертвою і потребує постійної жалості до себе. У якийсь момент вона відчуває себе комфортно в ролі ображеної людини.\nЗ психологічної точки зору, це неправильна позиція. Тому жінці потрібно навчитися поважати себе, не дивлячись на всі проблеми.\nЧасто ревнива дружина – це закомплексована жінка, незадоволена власною зовнішністю. Щоб перестати придумувати собі конкуренток для ревнощів, їй самій потрібно стати краще і перестати заздрити худорлявим колегам чоловіка. Чоловік зобов’язаний помічати свою дружину, бачити її завжди красивою і доглянутою.\nРекомендуємо прочитати: Як оновити відносини з чоловіком\nНіякі відмовки не повинні стати перешкодою до перетворення і самовдосконалення. Неприваблива дівчина може відштовхувати від себе не тільки оточуючих їй людей, а й свого судженого.\nТому в обов’язки дружини входять не тільки створення домашнього затишку і порядку. Дружина повинна бути для свого чоловіка єдиною і незамінною.\nЗа словами психологів, щоб не було приводів боятися за свій союз і безмежно ревнувати, потрібно шукати вади, в першу чергу, в собі, а не в інших.\nІ, нарешті, можна просто поговорити зі своїм обранцем, зізнатися йому в своїх переживаннях. Чоловік заради своєї коханої по можливості зробить все.\nПрактика показує, що подружня пара, в якій домінуючими показниками були недовіру і ревнощі, довгі роки мучать один одного. І, найчастіше, в результаті – все ж розходяться.\nНасправді, в ролі жертви виявляються і чоловіки теж. Вони сильно втомлюються від постійного контролю з боку дружини, остаточно виснажується їхня психіка і свідомість.\nПостійні підозри чоловіка в сексуальної невірності можуть привести до розриву сімейних відносин. Щоб врятувати шлюб, люди не рідко звертаються до сімейних психологів, здатних надати душевну допомогу і надати нові знання і досвід у взаєминах.\nОднак, ревнощі має і позитивні сторони. Наприклад, вона хороша, як засіб повернення пристрасті між чоловіком і дружиною. При цьому легка сварка допоможе розпалити колишньої вогонь відносин.\nРевнощі ототожнюється з конкуренцією. А конкуренція відмінно мотивує жінку до самовдосконалення. Це ще один плюс в скарбничку жіночої ревнощів. Слід пам’ятати, що лише грамотний і розумний відсоток ревнощів змусить поважати один одного в сім’ї, і не варто доводити все до фанатизму.\nЯк перестати ревнувати: основні причини і поради психолога\nРевнощі – це негативні відчуття, які відчувають при нестачі уваги з боку коханої людини. Коротко – деструктивне почуття, що приводить до руйнування союзу чоловіка і жінки. У початковій формі може спровокувати сварку, в запущеній – розрив відносин. Як перестати ревнувати хлопця або дівчину, дружину або чоловіка – дізнаємося з популярних рад психологів.\nПричини, що викликають ревнощі\nОсновною причиною цього почуття є невпевненість в собі. Саме вона провокує появу комплексів, страх, негативні емоції. Людина, яка не знає, як впоратися з ревнощами, стикається з цими неприємностями. Замість того щоб вирішувати важливі завдання, радіти життю, він завантажує свою голову зайвою інформацією і займається самоїдством.\nАле тільки чи невпевненість є причиною? Якщо є недовіра до свого супутника, це теж сигнал, що людина почала ревнувати. А що далі? Коли супутник втомиться від нескінченних нападів ревнощів з боку партнера, відносини припиняться. Ніхто не захоче пов’язувати життя з невпевненим і слабкою людиною, яка намагається контролювати твій кожен крок. Про любов і мови бути не може.\nВсі ці причини можуть призвести не тільки до розриву відносин. Найстрашніше – вбивство. На сьогоднішній день відомо багато випадків, коли люди, які не знали, як перестати ревнувати, пішли на злочин.\nЇм здавалося, що тільки вбивство може вирішити проблему раз і назавжди. Досить згадати історію дівчини, якій відрубав кисті її колишній хлопець.\nЧи не занадто високу ціну він заплатив за те, чого могло б і не бути? Чому він не звернув уваги на себе?\nНа щастя, можна уникнути страшних наслідків, якщо слідувати простим рекомендаціям. З них ви дізнаєтеся особливості ревнощів і як з нею боротися чоловікам і жінкам. Доведеться пересилити себе, щоб досягти успіху в особистому житті.\nЯк перестати накручувати себе і не ревнувати\nЯк людині перемогти це руйнує почуття – ревнощі? Основні рекомендації підходять як для чоловіків, так і для жінок:\nПозбавтеся від відчуття власництва. Порушення кордонів особистого простору іншої особистості неприйнятно. Не ставтеся до своєї другої половинки як до власності, вона вільна людина і може робити, що хоче. Коли ви вирішуєте, з ким їй спілкуватися і куди ходити, то тим самим визнає, що є власником. Навряд чи таке ставлення сподобається вашому партнерові.\nПроведіть аналіз причин ревнощів. Подумайте, а чому вона виникає? Що підштовхнуло до неї? Чи є ваша вина в цьому?\nНе бійтеся говорити зі своїм супутником. Не потрібно соромитися проблеми. Якщо ви будете її замовчувати, це призведе до сварки. Поговоріть з людиною, спробуйте пояснити, чому вас турбує його спілкування зі сторонніми людьми.\nВчіться довіряти. Погано, коли кохана людина довіряє вам, а ви йому – ні. При такому ставленні неможливо побудувати міцний союз.\nЯк припинити ревнувати чоловіка\nЖінкам, які хочуть дізнатися, як перестати ревнувати чоловіка, допоможуть наступні поради психологів:\nДля початку визначтеся, що для вас ревнощі. Це тривога за майбутнє з коханою людиною? Або відсутність впевненості в тому, що чоловік залишиться в родині і буде любити вас до кінця життя?\nСпробуйте зайняти вільний час корисними справами. Наприклад, почніть вирощувати квіти або займатися аеробікою. Знайдіть собі заняття до душі, щоб убити час для роздумів.\nВізьміть на озброєння модернізований принцип «Довіряй, що не перевіряй». Так, в цьому випадку стандартне звучання відомого прислів’я не підходить. Якщо ви будете перевіряти телефон чоловіка або того гірше – почнете стежити за ним, можете ставити хрест на шлюбі. Вчіться вірити своєму коханому і уникати скандалів. Будь негатив буде відштовхувати чоловіка, і в кінцевому підсумку він піде до іншої жінки. Спокійнішою.\nПоважайте себе. Почуття власної гідності позбавить від ревнощів раз і назавжди. «Раз він в іншому місті, то обов’язково зустріне якусь дівчину» – так думають всі ревниві дружини. І дарма. Навіщо чоловікові йти на зраду, якщо він вже зустрів вас – свою любов? І навіщо звертати увагу на інших, коли вдома чекає прекрасна, любляча і господарська жінка?\nІ все ж що робити з ревнощами? Ще раз погляньте на ваші стосунки з об’єктивної сторони. Чи все в порядку в родині? Як чоловік ставиться до дитини? Яка сексуальне життя? Якщо проблем немає, то і приводу для занепокоєння не повинно бути.\nКоли у чоловіка з’являється коханка або інша жінка, він буде уникати контакту з дружиною і усуватися. А ще раптово зникати і намагатися якомога рідше проводити час з вами.\nЯкщо цього немає, то просто позбудьтеся від ревнощів, слідуючи наведеними вище порад.\nЯк припинити ревнувати дружину\nНеприємне поведінку ревнивця щодо своєї дружини може підштовхнути до руйнування шлюбу. А якщо у вас ще є і дитина, то розлучення буде непростим. Так, до таких наслідків може призвести ревнощі чоловіка до своєї дружини.\nЯк чоловікові побороти в собі ревнощі? Стати впевненіше. Що для цього потрібно робити:\nЗайміться саморозвитком. Якщо жінка вирішила зв’язати свою долю з вами, то навіщо думати про погане? Вона вибрала вас, значить, ви для неї найкращий чоловік у всіх сенсах. І на інших вона дивитися не буде. Наприклад, відомий шоумен Михайло Галустян володіє невисоким зростом – 163 см. При цьому його дружина на підборах виглядає вище нього. Думаєте, він ревнує свою дружину? Навряд чи. Адже він упевнений в собі. Михайло не стане зациклюватися на зростанні, коли у нього є великий потенціал в професії. Його сила – це творчість, яким він підкорює багатьох людей. У тому числі і улюблену жінку. Йому не потрібно думати про те, до кого вона ходить і де проводить вільний час. До чого ці натяки? Стати краще. Якщо ви заганяли на власну зовнішність і допускаєте, що ваша дружина може змінити з яким-небудь м’язистим красенем, то почніть з себе.Не обов’язково бігти в спортзал. Займіться внутрішнім вдосконаленням – читайте вірші і книги, вивчайте іноземні мови. Почніть красиво одягатися. Коли ви відчуєте, що стаєте краще, часу на ревнощі не залишиться. І фантазії зникнуть.\nПозбавтеся від відчуття страху. Ревнощі – це ще і прояв страху. Жінці не потрібен чоловік, який постійно чогось боїться. Дружина може вирішити, що її коханий стає схожий на дитину. А навіщо їй дитина? Жінки мають потребу в сильних і мужніх особистостей, які впевнені в собі і нічого не бояться.\nСприймайте ревнощі як марну трату часу. Сторонні думки в голові заважають жити і насолоджуватися щастям. Можна легко впасти в депресію, а це загрожує розвитком захворювань. Навіщо купувати зайві неприємності? Зверніть увагу на те, який прекрасний світ, і те, що поруч з вами знаходиться дружина. Поруч. Знаходиться. Цього вже достатньо, щоб не думати про погане.\nВиключіть обмеження. Наприклад, якщо у вашої дружини є діти від попередніх шлюбів, що не забороняйте їй спілкуватися з ними. У подружжя не має бути перешкод в цьому плані. Поставте себе на її місце. Якби вам почали забороняти спілкування з сином або дочкою від попереднього шлюбу, як би ви відреагували?\nЯк припинити ревнувати колишню (колишнього)\nТут все простіше. Навчіться відпускати минуле, зрозумійте, що потрібно жити сьогоденням, тоді і причини ревнувати не буде. Так, у вас раніше були відносини, можливо, ви жили під одним дахом. А потім вирішили розлучитися, але при цьому підтримуєте спілкування або випадково перетинаєтеся. Зрозумійте: люди продовжують ревнувати колишніх за звичкою. Чи тому, що при зустрічі знову виникають почуття.\nЯк перестати ревнувати до минулого? Задайте собі питання: «А навіщо я це роблю? Адже все пройшло, у мене інше життя – у нього (неї) – теж ». Подивіться на ситуацію з об’єктивної сторони: минулі відносини не повернути.\nНе потрібно намагатися і відновити їх. Якщо у вас з’явився супутник, то, звичайно, і ревнувати нікого не доведеться. Це і буде вирішенням проблеми – побудуйте нові відносини, забувши про старі.\nЧи не прив’язуйте до себе камінь, який потягне вас на дно.\nЯк не ревнувати – поради психолога\nЯк боротися з ревнощами, щоб ніколи до неї не повертатися? Звичайно, за кілька днів від цього почуття не позбутися, але, якщо намагатися, поступово воно піде. Поради психолога допоможуть грамотно позбутися ревнощів як до чоловіка, так і до дружини, не втративши кохану людину.\nПорада перша: вивчіть свої думки\nЩоб не думати про погане, відверніться від цього. Як? За допомогою психологічної установки. Подумайте, що для вас важливіше: постійно розмірковувати про те, що, можливо, і не станеться ніколи, або зосередитися тільки на вірі в краще? Звичайно, якщо все-таки думати про поганих речах, то вони можуть відбутися. У психології це називається ефекту Пігмаліона.\nЯкщо театр починається з вішалки, то порядок – з голови. Очистіть свій мозок від «сміття», важких думок. Їх наявність шкідливо не тільки для відносин, але і для здоров’я. Добре живуть ті, хто насолоджується тим, що має, і займається саморозвитком. У таких людей немає часу на негатив.\nПорада друга: чи не підкоряйтеся почуттю ревнощів\nРевнощі може витягати з вас всі життєві сили. Опановуючи вами, вона змушує весь час роздумувати тільки про те, з ким проводить час друга половинка, а також придумувати зайве. В результаті більшу частину часу людина занурений в думки про особисте життя. Це замкнуте коло. Чи не витрачайте енергію на непотрібні заняття.\nПорада третя: знайдіть ефективні способи налагодити відносини\nКоли відносини в парі налагоджені, немає необхідності ревнувати і думати про погане. Спробуйте ще більше зблизитися з супутником.\nПочніть цікавитися його захопленнями не на шкоду собі: якщо це робити через силу, то затія навряд чи призведе до гарних результатів.\nЗанадто важко? Спробуйте сходити зі своєю другою половинкою в кіно на її улюблений фільм, обговоріть акторів і сюжет. Ніщо так не підкуповує людини, як інтерес до його персони.\nРада четвертий: займіться собою, станьте краще\nРевнощі може виникати і через невпевненість в собі.\nНаприклад, чому дружина російського музиканта групи «Сплін» Олександра Васильєва ніколи не ревнувала чоловіка до прихильниць? І ставилася до цього з гумором? Та тому що вона була впевнена в собі і знала, що чоловік не стане їй змінювати. Так, зараз у співака нова пасія, але тоді проблеми ревнощів у пари не було тому, що вони були впевнені в собі. Адже і сам Олександр підходив до цього з гумором.\nЗадумайтесь: улюблені часто жартували на тему прихильниць співака. Це означає, що вони ставилися до ревнощів з гумором і не сприймали увагу дівчат всерйоз. Візьміть на озброєння.\nЧим ви гірші артистів, музикантів та інших публічних особистостей? Спробуйте змінити своє ставлення до ревнощів раз і назавжди. Стати впевненіше в собі. Розвивайтеся, удосконалюйтеся. Вивчайте світ.\nЯкщо ви запропонуєте своєму супутнику здійснити подорож по країнам, він тільки зрадіє. Це краще походу в кіно або театр – буде багато вільного часу, який ви проведете разом.\nЧим більше люди знаходяться поруч один з одним, тим краще вони зближуються.\nЩоб жити в гармонії з коханою людиною і не шукати приводів для сварки, дотримуйтесь порад психологів про те, як впоратися з собою і боротися з ревнощами.\n«Як перестати ревнувати чоловіка?» – з таким запитанням до психологів нерідко звертаються ті жінки, які ніяк не можуть впоратися зі своїми емоціями. Ревнощі є деструктивним почуттям, яке може негативно вплинути навіть на міцний союз.\nКрім того, що погіршуються відносини, ревнивий чоловік сам себе виснажує, постійно підозрюючи, шукаючи компромат або навіть вистежуючи благовірного. Тому важливо розібратися в тому, як знайти душевну гармонію і позбутися від ревнощів до чоловіка, особливо в тому випадку, якщо вона виникає без явних на те причин.\nЯкщо виникає обгрунтоване почуття ревнощів\nПоради психолога щодо того, як можна перестати ревнувати чоловіка, в більшості своїй полягають в тому, щоб спочатку зрозуміти, наскільки обгрунтовано це почуття, які причини і підгрунтя його виникнення. Наприклад, якщо з’являється думка, що «я дуже ревную чоловіка» при наступних ситуаціях:\nВін фліртує з подружками або знайомими;\nРобить натяки або відверті компліменти не своєю дружині;\nВважає за краще не звітувати про те, куди йде і спокійно може піти на всю ніч;\nРегулярно відмовляє в інтимній близькості;\nПриховує розмови по телефону і листування теж.\nУ таких ситуаціях неприємне почуття і підозри можуть виникати навіть у самій холоднокровною жінки. Чоловік веде себе так, що у кожної дружини виникнуть питання і тривоги.\nЗвичайно, в таких випадках не варто робити вигляд, що все нормально. Це, як мінімум, неповага з його боку. І поговорити потрібно. Але спокійно, без криків і істерик. І, може, під час розмови з’ясується, що у нього є поважні причини для догляду вночі (наприклад, це пов’язано з роботою або він допомагає комусь із друзів, але не хоче, щоб ви хвилювалися).\nТакож йому потрібно повідомити про те, що ви не приймаєте його відвертого загравання з іншими жінками. Але тут потрібна тонка грань. Не варто показувати своїх почуттів у відкриту. Незважаючи на поведінку благовірного, не варто втрачати свою гідність і опускатися до розборок при сторонніх. Коли емоції вщухнуть, на зміну ревнощів може прийти почуття сорому.\nКрім того, чоловіча психіка так влаштована, що вони не люблять істерик, скандалів. Набагато краще буде спокійно поговорити, висунути логічні аргументи.\nА якщо почуття необґрунтоване?\nЩо робити, якщо страшно ревнуєш чоловіка і не можеш нічого з собою зробити? Це почуття має мати вагому причину, бути короткочасним, не руйнувати відносин. Але іноді виникає необгрунтовано і надовго, з чим неможливо самостійно впоратися. Це може вносити дисгармонію в душевну рівновагу.\nНа думку багатьох психологів, поява необгрунтованого почуття має під собою психологічне підмога.\nНайчастіше, патологічні ревнівіци внутрішньо закомплексовані, невпевнені в собі, самооцінка у них занадто занижена.\nТакі панянки просто не можуть повірити в те, що їх дійсно люблять, що їм вірні. Тому вони знаходяться в постійному очікуванні того, що чоловік піде, змінить, зрадить.\nХворобливі ревнощі провокує появу нав’язливого страху перед можливою втратою коханого, тому позбутися патологічного відчуття не завжди просто. А парадокс полягає в наступному – постійні спроби утримати його, постійне виникають страхи, тривоги і підозри, можуть тільки спровокувати погіршення відносин або повне їх припинення.\nМи притягуємо свої страхи. Моторошний страх втрати, постійне програвання в думках його зради, догляд – все це може спровокувати дійсне розставання. Тому дуже важливо подолати свої страхи, підозри, необгрунтовані почуття. Так набагато підвищуються шанси на щасливе сімейне життя.\nЯк перебороти себе, підвищити самооцінку?\nПерш розібратися з тим, як навчитися не ревнувати чоловіка, слід попрацювати над собою. Постійні ревнощі часто виникає внаслідок невпевненості в собі, занижену самооцінку, закомплексованість. Всі ці негативні риси потрібно усунути. Так, зробити це не завжди просто. Знадобитися терпіння і завзятість. Але винагородою стане душевна гармонія, спокій у відносинах.\nПрислухайтеся до наступних порад і, можливо, вони допоможуть вам:\nПовірте в себе і в те, що ви – красива жінка, яка гідна бути коханою і бажаною. Потрібно позбутися від думок про свої недоліки, роблячи акцент на перевагах.\nЯкщо жінка себе любить, адекватно оцінює і переконана в тому, що вона неповторна і може впевнено ставитися до чоловіків, то це дозволяє позбутися від болісного почуття. При цьому панночка може і не бути писаною красунею.\nВпевненість у власній привабливості і харизмі – ось головний козир, завдяки якому можна перебороти болісну ревнощі.\nНе можна фантазувати про те, що чоловік зраджує, барвисто уявляючи собі всі подробиці його зустрічі з іншого. Пам’ятайте – думка матеріальна. Краще подумайте про спільний відпочинок, про виїзд на природу, пікнік, дачу, про поїздку до рідних, романтичному побаченні. Притягайте позитив. І все хороше неодмінно статися.\nНе можна запускати себе. Неприпустимо відкривати чоловікові двері в поношеному халаті, стоптаних капцях, з розпатланим волоссям. Пам’ятайте, що чоловіки люблять очима. Йому приємно буде дивитися на красиву і доглянуту дружину, коли приходить втомлений з роботи.\nНе забувайте про самореалізацію. Патологічна ревнощі іноді під собою має підмога в якості фінансової залежності від чоловіка. А наслідком є поява страху залишитися без засобів існування. Тому дуже важливо мати фінансову незалежність.\nІ для цього зовсім необов’язково ходити на роботу. Можна і вдома займатися улюбленою справою (шити, в’язати, стригти, робити манікюр, макіяж, малювати). Варіантів підробітку маса. Потрібно тільки бажання.\nВажливо навчитися жити реальністю. Пам’ятайте, що минуле залишилося позаду, майбутнє нікому не підвладне. Але є реальність. Цінуйте її. Інакше щастя так і не вдасться відчути. Особливо, живучи в постійних тривоги і страхи.\nРевнощі пригнічує, вимотує, знесилює. Помінявши свою самооцінку, полюбивши себе, змінивши і переосмисливши своє життя, можна контролювати свої почуття і емоції.\nДля того, щоб викорінити сильну необґрунтовану ревнощі, потрібно знайти для себе цікаве заняття, яке допоможе в цій справі. Воно повинно приносити задоволення і займати вільний час.\nДалі, важливо вміти розмовляти з коханим і проговорювати все переживання і тривоги. Якщо ви вважаєте його поведінку неприпустимою, про це потрібно говорити, інакше як він ще дізнається, чому ви ображаєтеся.\nТільки завдяки щирості можна зробити свій союз міцніше.\nДовіра – запорука успіху. Довіряючи один одному, не потрібно контролювати кожен крок своєї половинки. Дайте один одному можливість особистого простору. Негарно постійно перевіряти телефон, листування, контакти в соцмережах. Сварка може виникнути на порожньому місці.\nДля збереження довірчих відносин, всі рішення повинні прийматися обопільно. Запитуйте рада, нехай він заглядає у ваші переживання з того чи іншого приводу. Обговорюйте спільні вихідні, відпустку, плани на майбутнє.\nЯкщо чоловік часто буває у відрядженнях\nНе варто думати, що всі відрядні шукають собі пригод на стороні. Найчастіше всі їхні думки зводяться до роботи, до висновку важливої угоди, переговорам, доставці вантажу і т.д. Перед кожною його поїздкою ставте для себе маленькі цілі.\nНаприклад, зв’яжіть йому теплі шкарпетки або светр, приготуйте те, що раніше не вміли. Позитивні думки і улюблене заняття буде відволікати від поганих думок і підозр.\nА йому буде дуже приємно маленькому сюрпризу і усвідомлення, що його з нетерпінням чекають вдома.\nПостійно прагніть до досконалості. Почніть малювати, відвідувати танці, фітнес, почніть вивчати мову. Варіантів маса. Стати не тільки доглянутою і впевненою в собі жінкою, а й цікавою особистістю. Він буде пишатися вами і думки про похід наліво навіть не будуть його відвідувати.\nКрім того, якщо ви знайдете собі гідне захоплення, чоловік не буде центром всесвіту. А це дуже важливо. Живучи тільки їм, його думками, справами, погіршується не тільки самооцінка, відбувається втрата власної особистості. А це вже привід для звернення до фахівця. Напевно йому буде цікаво поговорити про те, чим ви займаєтеся.\nЧи не накручуйте себе. Якщо він не взяв трубку, не передзвонив, то цього можуть бути поважні причини. Адже він працює, забезпечує сім’ю. Особливо така негативна риса часто присутня у домогосподарок. Вихід – почати займатися собою, саморозвитком, самоосвітою. Тоді часу на безпідставні підозри просто не залишиться.\nЧастіше обіймайтеся, цілуйтеся. Купуйте красиву нижню білизну, влаштовуйте собі романтичні побачення. Отримавши будинку все, що потрібно, у нього навіть думок сторонніх виникати не буде. А це – запорука сімейного щастя. Вмійте приймати його з усіма недоліками. Всі люди не ідеальні. Ви вибрали його, він з вами. Значить він теж приймає ваші недоліки і любить.\nЯк дізнатися, що хлопець хоче поцілувати дівчину?\nНе потрібно прив’язувати його постійним контролем, перевірками. Ви обоє маєте право на особистий простір.\nПри правильному підході у вас напевно вийти впоратися з необгрунтованою ревнощами, подолати болісне, деструктивне почуття, яке здатне зруйнувати шлюб. Працюйте над собою і своїми відносинами.\nПредыдущая статья Привітання з днем народження дівчині: ідеї, вірші і проза\nСледующая статья Що подарувати своєму чоловікові на день народження: ідеї


"Коломийські представлення" | V фестиваль - 2013 р. | Коломийський академічний обласний український драматичний театр імені Івана Озаркевича\nНаступний, п’ятий театральний фестиваль «Коломийські представлення» відбудеться в період з 14 по 22 вересня 2013 року. Фестивальне дійство буде присвячене знаменним датам: 1025-річчю хрещення Київської Русі та 165-річниці Коломийського театру.\nДо участі у фестивалі «Коломийські представлення» запрошуються театральні колективи України та зарубіжжя, які якісно вирізняється в театральному річищі – чи ракурсом репертуарної політики, чи схильністю до сценічного експериментаторства. Мається на увазі театри, які мають в репертуарі ексклюзивні роботи, що відносяться до розряду:\nКонкурсна програма фестивалю буде включати, як роботи для дорослої аудиторії, так і вистави для дітей та юнацтва. Фестиваль «Коломийські представлення» - свято для всіх категорій глядачів!\nЗаявки на участь у фестивалі приймаються оргкомітетом до 01.07.2013 р. (Додатки №№ 1, 2, 3)\nПоштова адреса: Коломийський академічний обласний український драматичний театр ім.І.Озаркевича, Вічевий майдан, 7, місто Коломия, Івано-Франківської області, 78200.\nЕлектронна адреса: kolteatr@gmail.com\nФакс: (03433) 3-74-94\nV всеукраїнського театрального фестивалю\n«Коломийські представлення» (14 – 22 вересня 2013 р.)\n«ГАМЛЕТ У ГОСТРОМУ СОУСІ»\nВ ролях: н. а. України Степан Глова, Ігор Гаврилів, Марта Кулай, з. а. України Альбіна Сотникова, Мар’яна Фехтель, Марія Шумейко, Дмитро Каршневич, Максим Максименко, Роман Гавриш, Богдан Ревкевич, Василь Коржук, Ярослав Кіргач, Мар'ян Кормош, Андрій Сніцарчук, Олександр Норчук, Юрій Хвостенко, Олександра Люта, з. а. України Лідія Остринська, Юрій Волинський, Олег Сікиринський, Юлія Михайлюк, Мирослава Солук, з. а. України Орест Гарда, н. а. України Ярослав Мука\n“Гамлет у гострому соусі” - це пікантні подробиці з життя Данського королівства…\nРежисер - Костянтин Рєхтін\nСценографія - Володимир Сафронов\nРежисер з пластики - Ірина Горе\nМузичне оформлення - В’ячеслав Курткін\nРедьярд Кіплінг народився в Індії, але жив також в Англії та Америці, багато подорожував по всьому світу, дуже любив бувати зі своєю сім’єю в Африці. Він обожнював тварин, вірив, що вони дуже добре розуміють людей і завжди готові прийти на допомогу. Саме тому для своїх діток: двох доньок та сина, - він вигадує цікаві історії про тваринок. Хто ж не знає відомих героїв його «Книги Джунглів»: ведмедя Балу, вовка Акелу, пантеру Багіру та, звичайно ж, хлопчика Мауглі?\nРежисер-постановник - заслужена артистка України Оксана Стеценко\nСценографія - заслужений діяч мистецтв Тетяна Медвідь\nХудожник по костюмах - заслужений діяч мистецтв Тетяна Медвідь\nРежисер із пластики - Олена Приступ\nБалетмейстер - Олена Приступ\nП’єса японського драматурга Куніо Сімідзу - про Велику Мрію.\nСценографія - Богдана Бочкай\nМузичне оформлення - Даніель Слабодар (Ізраїль)\n18.00 Чернівецький академічний обласний український музично - драматичний театр імені Ольги Кобилянської\nАвтор лібрето, сценограф, режисер-постановник - заслужений діяч мистецтв України Олександр Бєльський\nРежисер - Сергій Бєльський\nБалетмейстер - Валерія Стецька\nАвтор музичного образу вистави - заслужений діяч мистецтв України Антоніна Бєльська\nХореографія - Наталія Рибенок\nПластика - Євген Бондар\nНадія КУКУРУЗА Людмила ШЕВЧЕНКО Олександр КОЗАРЕНКО\nЗАСЛУЖЕНИЙ ПРАЦІВНИК КУЛЬТУРИ УКРАЇНИ, ДОЦЕНТ КАФЕДРИ ТЕАТРАЛЬНОГО ТА ХОРЕОГРАФІЧНОГО МИСТЕЦТВА ПНУ ім. В. СТЕФАНИКА ТЕАТРОЗНАВЕЦЬ, ГОЛОВА СЕКЦІЇ КРИТИКІВ ДОНЕЦЬКОГО МІЖОБЛАСНОГО ВІДДІЛЕННЯ НСТД УКРАЇНИ ЗАСЛУЖЕНИЙ ДІЯЧ МИСТЕЦТВ УКРАЇНИ, КОМПОЗИТОР, ДЕКАН ФАКУЛЬТЕТУ КУЛЬТУРИ І МИСТЕЦТВ ЛЬВІВСЬКОГО НУ ім. І.ФРАНКА, ПРОФЕСОР\n(м. ІВАНО-ФРАНКІВСЬК) (м. ДОНЕЦЬК) (м. ЛЬВІВ)\nТетяна УМРІХІНА Олег МОСІЙЧУК Микола ДАНЬКО\nЗАСЛУЖЕНИЙ ПРАЦІВНИК КУЛЬТУРИ УКРАЇНИ, РАДНИК ПО КУЛЬТУРІ ГОЛОВИ ВР АРК, ДИРЕКТОР КЕРЧЕНСЬКОГО ІСТОРИКО-КУЛЬТУРНОГО ЗАПОВІДНИКА НАРОДНИЙ АРТИСТ УКРАЇНИ, ГОЛОВНИЙ РЕЖИСЕР ТЕРНОПІЛЬСЬКОГО АКАДЕМІЧНОГО ОБЛАСНОГО УКРАЇНСЬКОГО ДРАМАТИЧНОГО ТЕАТРУ ім. Т.Г. ШЕВЧЕНКА ГОЛОВНИЙ ХУДОЖНИК КИЇВСЬКОГО АКАДЕМІЧНОГО ТЕАТРУ ЛЯЛЬОК\n(м. КЕРЧ) (м. ТЕРНОПІЛЬ) (м. КИЇВ)\nРоман ІВАНИЧУК Ніна БІЧУЯ Лариса КАДИРОВА\nГЕРОЙ УКРАЇНИ, ЛАУРЕАТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПРЕМІЇ ім. Т.Г. ШЕВЧЕНКА, ГРОМАДСЬКИЙ ДІЯЧ, ПИСЬМЕННИК ТЕАТРАЛЬНИЙ ОГЛЯДАЧ ЖУРНАЛУ «ПРОСЦЕНІУМ», ЧЛЕН НСП УКРАЇНИ, ПРОЗАЇК НАРОДНА АРТИСТКА УКРАЇНИ, ЛАУРЕАТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПРЕМІЇ ім. Т. Г. ШЕВЧЕНКА\n(м. ЛЬВІВ) (м. ЛЬВІВ) (м. КИЇВ)\nАлла ПІДЛУЖНА Людмила ТОМЕНЧУК Юрій МЕЛЬНИЧУК\nТЕАТРОЗНАВЕЦЬ ТЕАТРОЗНАВЕЦЬ, ГОЛОВНИЙ РЕДАКТОР ЖУРНАЛУ «ТЕАТР-ПЛЮС» СТАРШИЙ ВИКЛАДАЧ КАФЕДРИ ТЕАТРАЛЬНОЇ РЕЖИСУРИ РІВНЕНСЬКОГО ГУМАНІТАРНОГО УНІВЕРСИТЕТУ\n(м. КИЇВ) (м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК) (м. РІВНЕ)\nДмитро ПАВЛИЧКО Володимир ПЕТРІВ Олександр КНИГА\nГЕРОЙ УКРАЇНИ, ЛАУРЕАТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПРЕМІЇ ім. Т.Г. ШЕВЧЕНКА, ГРОМАДСЬКИЙ ДІЯЧ, ПОЕТ НАРОДНИЙ АРТИСТ УКРАЇНИ, ЛАУРЕАТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПРЕМІЇ ім. Т.Г. ШЕВЧЕНКА, ДИРЕКТОР-ХУДОЖНІЙ КЕРІВНИК РІВНЕНСЬКОГО АКАДЕМІЧНОГО УКРАЇНСЬКОГО МУЗИЧНО-ДРАМАТИЧНОГО ТЕАТРУ ЗАСЛУЖЕНИЙ ДІЯЧ МИСТЕЦТВ УКРАЇНИ, ГЕНЕРАЛЬНИЙ ДИРЕКТОР - ХУДОЖНІЙ КЕРІВНИК ХЕРСОНСЬКОГО ОБЛАСНОГО АКАДЕМІЧНОГО МУЗИЧНО-ДРАМАТИЧНОГО ТЕАТРУ ім. М.КУЛІША\n(м. КИЇВ) (м. РІВНЕ) (м. РІВНЕ)\nВолодимир КАЧКАН Степан ПУШИК Андрій МАЛАЩУК\nАКАДЕМІК НАН УКРАЇНИ, ЗАВІДУВАЧ КАФЕДРИ УКРАЇНОЗНАВСТВА ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОГО ДЕРЖАВНОГО МЕДИЧНОГО УНІВЕРСИТЕТУ ЗАСЛУЖЕНИЙ ДІЯЧ МИСТЕЦТВ УКРАЇНИ, ЛАУРЕАТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПРЕМІЇ ім. Т.Г. ШЕВЧЕНКА, ПРОФЕСОР, ГРОМАДСЬКИЙ ДІЯЧ, ПОЕТ ТЕАТРОЗНАВЕЦЬ, ЖУРНАЛІСТ, ПИСЬМЕННИК\n(м. ІВАНО-ФРАНКІВСЬК) (м. ІВАНО-ФРАНКІВСЬК) (м. КОЛОМИЯ)\nФедір СТРИГУН Таїсія ЛИТВИНЕНКО\nНАРОДНИЙ АРТИСТ УКРАЇНИ, ЛАУРЕАТ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПРЕМІЇ ім. Т.Г. ШЕВЧЕНКА, ХУДОЖНІЙ КЕРІВНИК НАЦІОНАЛЬНОГО АКАДЕМІЧНОГО УКРАЇНСЬКОГО ДРАМАТИЧНОГО ТЕАТРУ ім. М.ЗАНЬКОВЕЦЬКОЇ НАРОДНА АРТИСТКА УКРАЇНИ\n(м. ЛЬВІВ) (м. ЛЬВІВ)\nДень перший, 14 вересня 2013 року\nПрес-конференція організаторів, учасників, гостей фестивалю для представників ЗМІ\nВистава Національного академічного українського драматичного театру імені Марії Заньковецької (Львів)\n“ГАМЛЕТ У ГОСТРОМУ СОУСІ”\nРоман Іваничук: “Чи сподобалася мені вистава? Ви ж бачили, я плескав у долоні!”\nНіна Бічуя: “Ми добре знаємо режисера Вадима Сікорського. Крім того, театр Заньковецької – це наш театр. Матеріал, який сьогодні привезли заньківчани – дуже цікавий.\nСпершу я сприйняла виставу як пародію на Шекспіра ще з шекспірівських часів, а не наших. Мені важко було все сприймати від початку – я не була готова. На мою думку, все виправдав і вирішив фінал. Наприкінці вистави мені стало страшно, тому що уявила собі все те, що у нас відбувається. Я перенесла дію у виставі на сучасність. Політика, зроблена на кухні, призводить до страшних наслідків. В той час ми живемо і не знаємо що нам там готують і яку качку будуть подавати.\nОскільки я – літератор, то у процесі споглядання творила свою виставу. Я собі творила за вихідним матеріалом, за п’єсою, і уявляла якби я її поставила на сцені. Режисер зробив інакше і ми повинні судити за його пропозицією. Ми можемо приймати її чи ні. Я частково приймала, а частково – ні.”\nВолодимир Качкан: “Комедійні п’єси зі своїми жартами і сумбурністю мають родзинку. Ніби сюжетна мозаїка запозичена з минулого, з класики, але перенесена на нинішній день своєю подачею. Це наша спроба через збільшене скло подивитися на наше буття. На мене, як на людину, яка виросла на класиці, сильніше враження справив другий акт. Насиченість, компактність, наповненість філософсько-житейськими мотивами більше підходить для мене. Але гра акторів в обох актах просто супер, на найвищому рівні. Не на одному я бачив росиночку”.\nНадія Кукуруза: “Сьогодні театр досить часто працює на догоду глядачеві, опускаючи вистави до його рівня. Тому велика хвала режисерові пану Сікорському, що він цього не робить в такому розважальному жанрі, як комедія. Так, сміх присутній, але це такий сміх, після якого задумуєшся. Я не здивуюся, якщо глядач завтра захоче перечитати “Гамлета”.\nМикола Данько: “Я думаю, що відкривати такий фестиваль першими дуже важко, тому вважаю, трупа – молодці, впоралися. Дай Боже, надалі їм гарних доробків і удачі режисеру та акторам”.\nЮрій Мельничук: “Зачин був серйозним, тому що колектив знаний в Україні своїми театральними традиціями в акторській грі та в режисурі. Вибір драматургії був доречним, тому що зараз, можливо, трагедія не так би сприймалась. Все таки наш час такий, що відбувається переоцінка цінностей, навіть таких класичних творів. На них цікаво було подивитись з точки зору гумору, фарсу, що і пробував зробити львівський творчий колектив. Думаю, на сьогодні вистава сучасно звучить. Глядачі активно реагують на жарти, і колектив подарував хороший настій глядачам, що є головним. Іноді глядачі приходять не для того,щоб їх загрузили серйозними проблемами, а відпочити, посміятися, подивитися на себе зі сторони, тому думаю заньківчани виконали свою місію”.\nМихайло Андрусяк: “Безумовно, мене радує сама географія фестивалю – широке представлення від Ужгорода до Харкова, і особисто тішить присутність Російського театру. Депутати це вважають політикою малих кроків, бо велика – то газ і цукерки “Рошен”. Я ж навпаки великою вважаю – мистецтво.\nЩо стосується сьогоднішньої вистави, мене насамперед здивував вибір твору про вічні речі у такому “кулінарному представленні”. Мене вразила гра акторів, які з такого простого твору, таких банальних речей зробили мистецький майстерний витвір. Не менше враження справили і декорації. Щодо пікантної назви вважаю, що вона двостороння, адже все крутиться довкола кухні, де і готується соус. Подача шекспірівського твору в такому представленні справді, як гострий соус. А коломиянам і театралам хочу побажати хорошого проведення часу і насолоди від вистав”.\nАлла Підлужна: “Мені здалося, що театр звернувся до такої теми, яка зараз надзвичайно актуальна – це насмішка над цінностями духовними, над тим, що є для людини святим. Це своєрідна насмішка над Шекспіром, і мені взагалі це здається блюзнірством. Але це феєрверк акторської майстерності. На мою думку, у фіналі режисер не зробив свого духовно-емоційного висновку. Адже просто посміятися, зробити комедію – це легше за все”.\nЛариса Кадирова: “Я – заньківчанка. Ви чули, що я сказала? Тому говорити ніц не буду”.\nЛюдмила Томенчук: “Мені сподобалась сценографія і деякі рішення… Спочатку вони важкувато грали та входили в ритм вистави. Настільки, наскільки можна судити з постановки, цій п’єсі не вистачає подієвого ряду, вона фрагментарна. Драматургічний матеріал розпадається на окремі пародії. Ритм вистави дуже непоганий, але найбільше враження на мене справили окремі акторські роботи”.\nЛюдмила Шевченко: “Мені здається, що ті глядачі, які знають “Гамлета”, все сприймають. Це не комедія, а швидше пародія. Тут є яскраві образи. Я думаю, ще це яскрава, цікава заявка на відкриття фестивалю”.\nАндрій Малащук: Чи можна пародіювати класику? Чи можна пародіювати трагедії? Можна і треба. Не існує в природі теми, над якою не можна було б незлобливо посміятися. Особливо, коли це літературна класика, століттями недоторканна. “Гамлет” Шекспіра для пародії - благодатний грунт. Сама гнітюча атмосфера в Данському королівстві, “тупе й безглузде нагромадження вбивств”, - за висловом Джеймса Джойса,- аж проситься для прикольного розиграшу.\nОднак. Чи вдалася пародія авторові п’єси? Чи вдалася пародія режисеру вистави В.Сікорському - тема дискусійна.\nІндикатор вдалості вистави - публіка. Тут публіка сміялася скупо. Це можна пояснити тим, що, аби сприйняти пародію на “Гамлета”, треба знати самого “Гамлета”. Адже в пародії присутні конкретні ілюзії й натяки з сюжету “оригіналу”. Усе так. Проте, навіть досконало знаючи “оригінал”, не смішно з пародії. Чому? Не знаю. Мабуть, п’єса слабкувата. У ній відсутня інтрига,- ця головна складова сценічного твору. Сікорський з усіх сил намагався “витягнути” кволе дитя - матеріал. Він це спробував здійснити справді доброю акторською грою.\nГадаю, не вдалося (так, як йому вдалося зліпити шедевр зі слабкої драматургії “Небилиць про Івана”).\nОцінка глядачів: 3,9\nДень другий, 15 вересня 2013 року\nВистава Омського державного Північного драматичного театру імені М.О.Ульянова\nсценічна версія оповідань А.П. Чехова “Кошмар”, “Вороги”\nРоман Іваничук: “Новелістика Чехова – дуже психологічна. Епізоди, зображені у виставі, я би хотів накласти на розуміння сучасного життя: їхнього чи нашого. Я цього не побачив. У другій частині вистави йдеться про бідність, про допомогу, про егоїзм. Можливо, воно відображає російську дійсність, але не думаю, що це було б актуально у нас.\nЦінність приїзду Омського театру не у їхній виставі. Це перша спроба не війни, яку провадить Путін (економічну, митну та інше), а єднання культур. Мені це дуже імпонує.\nМосква є потенційним історичним ворогом України. Так було колись і Путін провадить досі таку політику. Він всіляко намагається образити нашу націю і нашу державу. А от Омський театр подолав 4 тисячі кілометрів для того, щоб пізнати наш народ і переконатися, що тут нема головорізів, які вбивають росіян лише за те, що вони росіяни. Навпаки наші гості побачили, що ми приймаємо їхнє мистецтво. Вони полюбили нас, якщо вірити їхнім словам, а я вірю! Наші також сприйняли їх такими, якими вони є: добрими людьми, які хочуть мати культурний контакт з Україною. У цьому є великий сенс сьогоднішньої вистави.”\nНіна Бічуя: “Чехов – надзвичайно витончений, часом незрозумілий і його важко прочитати. У Чехова соціальна тема не є домінантною, вона доволі рідко зустрічається. Ми побачили, що у виставі вона була висловлена абсолютно відверто, відкрито і прямолінійно. Це – рішення театру. Вони кажуть: “Так! Людям погано. Люди голодні і живуть так само, як жили за часів Чехова”.\nЦе не той Чехов, якого показує театр Заньковецької, коли виїжджає на “Меліховську весну”; це не той Чехов, якого грає українець. Чехов є близьким до України, тому що він наполовину українець. Гоголівської трагедії з цього приводу у нього не було. Накладання елементу і відчуття українськості у Чехова присутнє. Його персонажі не завжди є суто росіянами, але у виставі ми побачили, що у режисерському вирішенні та у грі акторській вони є дуже російські.\nМені цікаво, чи справді їм так голодно, погано і страшно? Інакше вони б не привезли таку інформацію про те, що відбувається. Це не задля Чехова привезено, щоб показати яким він був чи яким його сприймають тепер. Вистава “Кошмар” є задля них самих. Це є їхній внутрішній крик.\nВидно, що актори молоді, ще недосвідчені. Цікавою є символіка в оформленні. Довгі рукави – це як птахи, які хочуть кудись полетіти, але не можуть і залишаються у тому страшному побуті, у клітці”.\nНадія Кукуруза: “Перекласти прозу на мову сцени надзвичайно складно, і режисер впорався з цим блискуче. Виявляється, що про моральні вади суспільства не завжди потрібно кричати зі сцени, можна робити це інтелігентно, по-чехівськи. Це вражає…Стискається горло. І найголовніше для мене – сценічна мова. Так, були підзвучки, але кожне слово філігранне. Актори ведуть глядача за собою без будь-якого натиску. Тепло, м’якість, делікатність ідуть від самого режисера і пронизують всю виставу. Вищий пілотаж. Нам є чого навчитися”.\nМикола Данько: “Можна сказати тільки три слова про виставу: вишукано, благородно і правдиво!”\nЮрій Мельничук: “Констянтин Рєхтін знайшов дуже цікавий спосіб, як подати матеріал - епічним шляхом. Йому вдалося об’єднати два оповідання актуальними і болючими як для російського,так і для українського суспільства темами: совісті, чесності перед собою, відповідальності за свої вчинки перед Богом. Ці питання вічні і дуже цікаво передані в сучасній манері Омським театром. Я вітаю колектив з хорошою роботою, мені було приємно спостерігати за російської акторською школою.”\nАлла Підлужна: “Інсценізувати будь-яку прозу – дуже важко. Особливо психологічну, з найтоншими нюансами, з дуже детальним і прискіпливим дослідженням людської душі, як це робив Чехов. Тому тут цікавий той режисерський прийом, за допомогою якого він вирішив перетворити прозу на сценічний твір. Форма викладу через розповідь, не через дію, дуже важка річ. Актори чудово вписалися в режисерську конструкцію, було дотримано чистоту прийому. Чудово, що в усьому був мінімалізм: в сценографії, в стриманості рухів. Але за зовнішньою стриманістю пульсує психологізм, який вони достатньо передали. Проте, чистота прийому була дотримана не до кінця. Вони почали діяти через глядачів, чітко давали установку умовності того, що відбувалося. І тут раптом з`являлися побутові речі, які не вписувалися в структуру умовності. Не може бути справжнім стакан, чай і булочка. Це зруйнувало модель умовності.\nБула присутня монотонність і бездіяльність. Акторів не можна звинувачувати, бо вони дотримувалися задуму режисера, але ж ми хочемо, щоб було більше дії. Я дивилася виставу і розуміла, що така гра притаманна російській школі театру і не характерна українській. Спектакль виконав основне завдання – показав, що людська природа незмінна, і характери головних героїв ми легко впізнаємо й сьогодні.\nЛариса Кадирова: “Я дивилась виставу і думала, чому серед всіх п`єс взяли і показали студійну роботу? Чому вони підняли цю проблему в наш час? Значить щось негаразд в нашому царстві, якщо такі проблеми нам кошмарами сняться, якщо в наш час ми піднімаємо проблему голоду, голоду духу, не тільки шлунку. Про що це говорить? Я сиджу і думаю: “А у нас все гаразд?”.\nЛюдмила Томенчук: “Дуже приємні враження. Хороша вистава, стильна вистава. Мені дуже сподобався режисерський хід. Безумовно, він мав бути, тому що взяли прозу, взяли драматургію. Те, що вони взяли спів, взяли звук як такий, звук голосів – це чудово. Звук може передати ті тонкі речі, які є в Чехова. Це цілісна вистава.”\nЛюдмила Шевченко: “Те, як сприйняли цю виставу, свідчить про те, що вона й досі актуальна, порушує проблеми, характерні і для сучасного суспільства. Все дуже цікаво, дуже яскраво зроблено. Дівчата, які співали, задавали тон, темпоритм, створювали атмосферу. Дуже добре, ще звертаються до прози. Цікава режисерська та акторська робота. Умовно кажучи, навіть коли було двоє акторів, сцена була заповнена, тому що вони стояли окремо, спілкуючись через зал.”\nАндрій Малащук: Постановкою “Кошмара” росіяни підтвердили, що соціальна тематика з болісними міжособистісними стосунками актуальною є завжди І в будь-якому суспільстві. Треба тільки вміти висіяти з неї полову, вишкребти багаторічний накип банальності й примітивізму. Актори й режисер Омського театру таке завдання виконали на-відмінно. Вражає психологізм, вражає “внутрішня робота душі” кожного персонажа, відсутність показної афектації.\tА дві оповідачки від автора - блискуча режисерська вставка - дуже вдало зв’язують усе дійство.\tРосіяни підкупили глядачів своєю беззахисною щирістю й призабутою на наших теренах правдивістю.\nОцінка глядачів: 4,4\nДень третій, 16 вересня 2013 року\nВистава Львівського драматичного театру імені Лесі Українки\n“ВЕЛИКІ ПОДВИГИ МАЛЕНЬКОГО РІККІ-ТІККІ-ТАВІ”\nАвтор інсценізації, режисер‑постановник та музичне оформлення - заслужена артистка України Людмила Колосович\nХудожник‑постановник - Оксана Радкевич\nХореограф - Олена Мартинюк\nНадія Кукуруза: “Молоді, азартні, пластичні! Головний рецензент - це маленький глядач, і ми бачили його реакцію. Думаю у цієї трупи велике майбутнє.”\nОлег Мосійчук: “Ще минулорічного фестивалю я відмітив молодий акторський склад. І нинішня вистава це ще одне підтвердження того, що театр справді відродився. Театр повинні робити молоді, бо таку енергію, яка йде зі сцени до зали, можуть давати тільки ансамбль тих, хто вірить в професію, в яку вони прийшли. Особисто я, можливо, композиційно по-іншому вибудував би виставу. Але те все дрібниці. Театр живий! І це мене найбільше тішить.”\nМикола Данько: “Дуже добре, що театр звертається до світової класики. Вдалі образи, цікава пластика , цікаві костюми. Актори молодці, дай їм Боже здоров’я і наснаги творчої.”\nЮрій Мельничук: “Аудиторія була дитяча, і я думаю, що їхня реакція говорить про все. Дітям, безперечно, сподобалось, вони з цікавістю слідкували за персонажами. Хотів би відзначити прагнення молодих артистів оволодіти професією синкретично, вміти добре рухатись на сцені, відчувати музику,хореографію, створювати характери персонажів. Цікаве також сценографічне вирішення, костюми були в одній логіці. Львівський театр доповнив загальну палітру фестивалю такою цікавою дитячою роботою.”\nРоман Іваничук: “Ми на мить поринули у дитинство. Діти добре сприйняли виставу. Безперечно, добре, що вона є.”\nЛариса Кадирова: “Молодці львів`яни. Пластичні характерники.”\nЛюдмила Томенчук: “Дітям дуже сподобалось. Це хороша вистава, вона виховує дітей. Їм донесли те, про що писав Кіплінг. Але є велика різниця між сприйняттям моїм та дітей. На мою думку, дійовий ряд був дуже розмазаний, не було напруженості саме дійового ряду. Слів було багато, а дії замало. Майже півтори години - це дуже багато. Цю виставу можна було скоротити навіть удвічі.”\nЛюдмила Шевченко: “Хороша трупа: вони пластичні, яскраві, легкі, стрибучі. Але заважало мені те, що вступна частина була завелика, що було стільки знахідок, що можна було зробити не одну виставу. Сюжетна лінія не така яскрава, як у казці, вона залишається десь збоку. Костюми були надто складні. Також вистава триває занадто довго. Тобто дуже багато деталей, які відвертають увагу від основної дії.”\nАлла Підлужна: “Вистава витримана в фантазійному яскравому вигляді, прораховані всі ходи впливу на дитячу аудиторію. Дуже добре сприймається. Гарно визначені характерні риси кожного персонажа.\nМені сподобалось, що витримується заданий автором іронічний план кожного образу. Дуже гарна пластична робота балетмейстера. Добре, що вистава залишає відчуття цілісності задуму: пластичного, музичного і сценографічного. Гарні костюми. Для фантазії дитини, яка буде дивитися цю виставу, є багато духовної поживи.”\nТетяна Умріхіна: “Я гадаю, хороша чи погана вистава перш за все видно з реакції глядачів. Адже це було сьогодні для них. Що стосується цікавих моментів: це показ країни Кіплінга, індійські мотиви, яких могло бути і побільше в плані музичного оформлення. Чудова гра акторів. Особливо мені сподобалася пластика Нааг. Одразу видно хорошу танцювальну школу. Це було дуже цікаво. Зміна декорацій, гра світла, димове оформлення. Прийоми роботи із залою теж були прекрасні, і діти реагували.\nАле хотілося більше. Вийдіть в зал, увімкніть світло! Діти би просто Вас оточили ласкою. Але, загалом, і люди, і звірі були чудові. Трішки затягнули, хотілося більше динаміки, гострішої кульмінації, тому є кілька провалів у спектаклі. Дітки чекали більше музики, їм хотілося поплескати, потупцяти. А так назагал тільки найкращі враження як про саму трупу, так і про виставу.”\nОцінка глядачів: 4,1\nВистава Харківського державного академічного драматичного театру імені Т.Г.Шевченка\nНадія Кукуруза: “Цю виставу я дивилася швидше серцем. Нічого не аналізувала. Вистава підтвердила, що в російськомовному середовищі є потужна цитадель українського театрального мистецтва, українського слова. Режисура, сценографія, музичне і світлове оформлення, акторська гра були єдиним цілим. Так тримати!”\nОлег Мосійчук: “Драматургічною мовою сучасного театру ставити такі неймовірно пекучі проблеми ціни, яку в нас потрібно заплатити за жертовне служіння, - це направду болюча тема. Дуже достойне сценографічне рішення, воно несе смислове навантаження, має високий образний ряд. І, безперечно, надзвичайно цікавий акторський ансамбль.”\nМикола Данько: “Колосальна акторська робота, робота художника, сценографія, безмежна глибина театру. Такий театр дивує, захоплює і вражає!”.\nЮрій Мельничук: “Сама п’єса - явище у світовій драматургії і для людей театру. Тому що тут є таке химерне плетиво, я б навіть сказав таке постмодерне плетиво сюжету життєвого і сюжету мистецького. Тексти Чехова і життя зробили цікаву мережеву комбінацію. Думаю, людям творчим, безперечно, цікаво було дивитись такий матеріал, тому що йдеться про долю актриси,творчої людини, з її щоденними проблемами і митями творчості. Людина мистецтва повинна бути здатна віддавати себе всього і вміти подолати життєві негаразди заради служіння чомусь вищому. Можливо, пересічним глядачам було важко сприйняти, тому що потрібно знання текстів, хоча атмосфера, художнє вирішення допомагало зрозуміти, навіть на тому першому рівні сприйняття.”\nРоман Іваничук: “Я на власному досвіді переконався яке це страшне і звабливе прокляття - творчість!”\nНіна Бічуя: “Мені хотілося б ще раз подивитися цю виставу, щоб зрозуміти для себе чи для кожного митця чи вони справді проходять крізь цей момент виходу, появи, контакту із людьми, для яких вони працюють.\nЯ не виділила якусь з актрис, тому що вони всі на одному професійному рівні грали. Це - класика, де нема місця всіляким модерновим вибухам для приваблення до себе уваги. Ця вистава для того, щоб людина, яка сидить у залі, подумала що таке творчість. На сцені відчувалася єдність і взаєморозуміння між цими актрисами. Без сумніву, ми побачили дуже цікаву виставу.\nСьогодні знову звучало ім’я Чехова і вже зовсім по-іншому. Цього разу він з’являється не як суб’єкт, а як об’єкт.”\nЛюдмила Томенчук: “Те, що можна було уявити, подивившись на назву, те я й отримала. Абсолютно передбачувана вистава. Нічого нового, ніяких нових ракурсів, нюансів. Мені не сподобалось. Актори не зачепили. Це вистава японського драматурга - там є речі, дуже актуальні для японців. Для нас це актуально, але іншим чином, в іншому аспекті. А це ніяк не відобразили. Тому, для тих, хто не знав, що написана драма японцем, напевно, було багато незрозумілого. Багато втратили й ті, хто не впізнає монологів з творів Чехова. Коли все передбачувано, коли немає неочікуваного ракурсу - стає нецікаво.”\nЛюдмила Шевченко: “Вистава розповідає про життя акторів на сцені, про мрію, яка є в кожної людини. Те, про що виконавці ролей повинні були розповісти, ми й побачили. Актори надзвичайно органічні, темпераментні, стрімкі, схожі на скрипку з натягнутими струнами. В кожній жевріла мрія. Ця сповідь і органічна, і реалістична, і трішечки сюрреалістична. Останнє виражається в тому, що життя за театром для них немає, найголовніше - на сцені. За лаконізмом ховаються глибокі почуття. Вистава цікава та відповідає заявленому”.\nАлла Підлужна: “Акторська професія загадкова, і мені здається, що вона і залишилась для глядачів загадковою після цієї вистави. На мою думку, трупа хотіла показати сутність професії, приступаючи до цієї вистави, але цього не сталось. Ідея брати тлом для п`єси драматургію іншого письменника - не нова. Того психологізму , котрий повинен бути присутній - не було. Актриси більше представляли своїх героїнь, а не переживали їхні внутрішні трагедії. Величезний вантаж акторської професії, котрий вони повинні були представити нам, не було представлено. Майже половину вистави глядачі не розуміли, хіба ті, котрі вже її бачили. Режисером не було точно задано грані існування, а це можна дуже цікаво обіграти. Коли актриса дивиться через другу актрису на своє зображення - це треба зіграти, а вона не йде крізь неї - вона обминає, підсвідомо, а цього не можна робити, якщо це невидимий дух.\nСпірне акторське виконання, адже того необхідного психологізму не було, не сталося тієї трагедії, для мене. Я дивилась і думала: “Можливо, вони б краще зібрались і зіграли “Чайку”. А виконання “Трьох сестер” було пафосом поганого театру. Можливо, вони б краще взяли класику, яка вже перевірена часом, і ось цим би показали сутність акторства.\nТетяна Умріхіна: “Можна багато говорити про саму п’єсу: песимістична вона чи оптимістична, але три позиції висвітлені сьогоднішнім спектаклем цілковито. Це, звісно ж, анатомія акторського мистецтва, це драматизм, і третє - найголовніше - любов до своєї професії. Оці три особливості мають абсолютно однаковий характер, незалежно від національності, самого театру, тому що це базові речі. Без пройдення їх не можна стати справжнім актором. Харків тримає своє ім’я. Але ця річ створена не для незрілого глядача, цей трагізм зрозумілий лише дорослій людині, що пройшла подібне. Простому глядачеві з вулиці вона може здатися фарсом, тому я б його ставила до університетського абонементу”.\nМихайло Андрусяк: “В цій простоті і легкості захований глибокий зміст. На маленькому клаптику гримерної - ціле життя. Тут бачимо і високі почуття, і людські пороки, і заздрість. Йде безпощадна боротьба за місце під сонцем. Ця боротьба точиться між людьми, між цілими народами. Когось влаштовує роль вічного суфлера, а хтось бореться за головну роль”.\nДень четвертий, 17 вересня 2013 року\nВистава Закарпатського академічного обласного театру ляльок “Бавка”\nЛариса Кадирова: “Перед тим як взятися за таку глибу як драматургія Лесі Українки, режисер повинен чітко розуміти для чого він це робить, яку мету переслідує і чи здатен осягнути всесвіт такої великої поетеси.\nАлла Підлужна: “Не цього я чекала від цієї п`єси. Що я бачу на сцені: світла багато, біле все, світлі молоді обличчя так приємно все. Але режисер не дав їм зрозуміти про щось йдеться. Леся Українка не писала просто мелодраму, “Блакитна троянда” - це модернізм і символізм, нічого такого на сцені не було. Я побачила недовіру режисерську, непрофесіоналізм режисерський, недовіру до Лесі Українки, недовіру до акторів і почула недоречний музичний добір”.\nДень п’ятий, 18 вересня 2013 року\nВистава Коломийського академічного обласного українського драматичного театру імені Івана Озаркевича\nРежисер - постановник – народний артист України Адам Цибульський\nСценограф - Оксана Сенюк\nКомпозитор - Іван Николайчук\nНіна Бічуя: “Вистава щира. Актори, знають, що роблять. Баба-яга розкішна. Іноді стає страшно коли актори грають свої ролі нещиро, тут цього не було все гралося для дітей. Відчувається різниця між телебаченням, тими страшними Бабами-ягами, які з’являються на очах. Мені сподобалось, як діти несли квіти - відчувається контакт, відбувається виховання їхнього смаку”.\nМикола Данько: “Як на мене, щодо сценографії, то можна було б вирішити не в натуралістичному стилі, а, як підказала Кадирова Лариса Миколаївна, в стилі Марії Приймаченко. Тоді, мабуть, було б трохи веселіше. Та взагалі позитивне враження, діти такі вистави люблять і гарно сприймають. Такі роботи потрібні, тому що це - класика, це - українська казка. І от така інтерпретація з танцями, піснями виглядає гарно.”\nЮрій Мельничук: “Мені видається, коломийський театр дуже чесно працює з маленькими глядачами. Вони намагаються робити гарну виставу, щоб підготувати собі в майбутньому уже дорослих глядачів. Можливо, були певні огріхи драматурга в тому, як побудована казка. Але театр намагався мінімізувати ці моменти і зробити дійство, яке б сподобалось маленьким глядачам. Дітей потрібно виховувати на своїх, рідних національних традиціях, на героях, які їм знайомі ще з дитячого садочка. Думаю, дуже корисна вистава, яка прагне підготувати дітей до дорослого сприйняття театру. Вітаю колектив з вдалою роботою.”\nАлла Підлужна: “Ця вистава приклад традиційної казки, в тому розумінні як звикли в театрі грати ще колись. Такі театральні казки були в моєму дитинстві. Немає авангардного нового погляду на театр, все вирішено в класичному стилі. Хотілося якихось нових поглядів, тому що діти бачать надзвичайно яскраві мультфільми і живуть в епоху нових технологій, і, можливо, це їм здасться надто схематичним і в чомусь примітивним, а, можливо, дітям необхідна жива енергія акторського виконання.\nТетяна Умріхина: “Вважаю, це хороша, добротна постановка,в найкращих традиціях казкового мистецтва. Дуже сподобалася гра акторів, особливо Баба Яга. Реакція глядачів, коментарі малят, як ніщо інше кажуть про проникливість п’єси до дитячих сердець. Це те, що треба!\nЛюдмила Шевченко: “Вистава справляє чудове враження - вона світла, добра, завершена, цілісна. Тут присутня одна особливість, про яку часто забувають - музика, танок повинні продовжувати дію. Цікаво все. Також хороша режисура, адже на сцені немає нічого зайвого, місце дії не заважає самій дії. Ви бачили, як реагували діти - вони допомагали позитивним героям, були учасниками вистави. Я б хотіла, щоб таких вистав було більше, адже вона відповідає всім засадам українського театру - вона добра, світла і має виховні засади, що так необхідно дітям.”\nВистава Волинського академічного обласного музично-драматичного театру імені Т.Г. Шевченка\n“З ЛЮБОВ’Ю… ОСКАР”\nНіна Бічуя: “Однозначно, у виставі превалює текст. Актори його читали і проживали кожне слово. Важко говорити як гра акторів співіснувала з текстом.\nДля мене було важко сприйняти участь дитини у цій виставі. Я не знаю, як це може на неї вплинути. Це може бути психологічним зламом, якщо вона сприймає текст, який на неї сильно тисне. Присутність дитини ламала мені все сприйняття вистави.\nПісля вистави я не плескала у долоні… Було важко навчити наших людей не плескати після виконання гімну. Аплодисменти й зайві після молитви. Цей текст також не викликає бажання аплодувати.”\nЛариса Кадирова: “Волиняни мене порадували культурою слова, культурою думки, культурою поведінки - все це відчувалося. Я вперше бачу цей твір. Це історія серця хворої людини. Хвороба загострює всі відчуття, переживання, сприйняття і емоції. Але тут алгоритм настільки рівний, вони діяли всі в одному ритмі, і це вина режисерська. Все було рівно, не було вибуху емоцій, не було амплітуди сердечної хвороби, мені цього бракувало”.\nОлег Мосійчук: “Дмитро Мельничук торкається класного матеріалу, не боїться цього. Тому вважаю перемогою те, що він взяв такий глибокий твір і адаптував його для сцени. Але, на жаль, сьогодні література перемогла театр.”\nАлла Підлужна: З сучасних творів текст Шмітта, серед тих, які звертаються до теми життя і смерті - найгеніальніший. Знайти в такій формі розповідь про те, що таке життя і що таке смерть, і як людині впоратися з тим, що життя рано чи пізно закінчується. Режисер знайшов дивовижну форму подачі найталановитішого сучасного письменника. Те, що режисер звертається до такого твору, свідчить про намагання серйозно розібратися в філософських питаннях засобами мистецтва. Відчувається емоційно-чутливий режисерський задум. Те, що виставу грають в камерному просторі і серед глядачів знаходяться дійові особи - додає думки, що це станеться з кожним із нас, тому треба визначитися в тому, якою повинна бути людина перед обличчям вічності.\nДуже мені сподобався маленький хлопчик, Alter Ego Оскара. Звісно це спірний момент, коли дитина є у виставі, але тут воно прекрасно спрацювало. Основний тягар драматичної оповіді лежить на Оскарі. Якось не зовсім емоційно сильно зіграла Рожева Дама, їй не вистачило емоцій, актриса грала відстороненою інтонацією. Хотілося б більше емоцій. І у актриси повинен був бути інший костюм, він не підходить до образу. Мене збентежив товстий золотий ланцюг на шиї у Бога, якщо це якийсь знак, то я його не зрозуміла, якщо актор забув його зняти, то це серйозний прорахунок.А в загальному, режисерський задум був ясний, було зрозуміло його ідею, а якщо ми зрозуміли режисера - вистава вдалася.\nЛюдмила Томенчук: “Це дуже хороша драматургія: вона напружена, активна, вона якісна і за дійовим рядом, і за філософським навантаженням. На мою думку, вони зробили невірний хід - багато ілюстрували, велика кількість персонажів лише ілюстративні. Це все ж таки притча, а в них вистава вийшла трішки побутовою. Головному героєві не вистачало енергетики, в нього все було зовнішнє, не було напруги, піднесення, і тому виходило у нього досить формально. Я сподіваюсь, що невдалим є лише показ, а не вистава загалом.”\nЛюдмила Шевченко: “Ті питання, які порушуються в цій п’єсі, хвилюють кожну мислячу людину. Ця п’єса вічна. Вистава цікава, але без другорядних персонажів можна було обійтись, а натомість пришвидшити темпоритм. Режисерська робота хороша, вдало використаний простір на сцені. З іншого боку, мені здалось, що головний герой трішки монотонний, і це затягнуло виставу. Напевно, причиною цьому є вік актора, бо він не може показати ріст, розвиток героя. На мою думку, на ролі Рожевої Пані і тримається вистава.”\nЮрій Мельничук: “Вистава відбувається у незвичному для глядача просторі малої сцени, де актори і глядачі ніби існують в одній системі координат. Режисер обрав такі правила гри для того, щоб наблизити проблему твору. Звичайно, повість зворушлива і примушує нас замислитись над сенсом життя. Кожний режисер старається знайти свою форму, як донести головну думку, де у хлопчика відбувається відкриття Бога, відкриття вічності. Театр намагався по-своєму глянути на проблему і знайти засоби, які могли б донести складні емоції, які є у творі. Мені здалося, дещо був ілюстративний підхід до створення інсценізації. Було багато персонажів, але чи, скажімо, адекватно вони брали участь у виставі. Та це не знижує враження від роботи, яка несе дуже позитивн світлі зворушливі емоції. Режисер прагнув підвести глядачів до своєрідного катарсису. Можливо, не все вдалося, але театр намагався донести все, що закладено у цьому глибокому, філософському творі до глядача.”\nТетяна Умріхіна: “Це дуже філософська та повчальна історія, і справді чудово, що театр за це взявся. Я гадаю, її треба дивитися всім. Хоча не кожен, напевне, її зрозуміє. Вважаю, що режисер вибрав дуже вдалий підхід до постановки. Адже це якраз той випадок, коли не можна грати окремо від глядача, бо тоді не буде такого ефекту, воно повинне пройти крізь тебе, крізь серце! Хороша робота акторів, які не мають права ні на грам фальші. І вони не грали - а жили. Та й для того, щоб пережити такий спектакль, потрібні колосальні душевні сили. Велике дякую!”\nМикола Данько: “Цікавий драматичний матеріал, прекрасна музика, чудовий акторський дует, який зіграв Оскара і Рожеву Пані. Єдине, що відволікало те, що режисер пішов по ілюстративному шляху.”\nВистава Івано-Франківського академічного обласного театру ляльок імені Марійки Підгірянки\nЮрій Мельничук: “Ніжинський театр потішив хорошим акторським складом. В творі не має особливої філософії, але п’єса вимагає прекрасного почуття гумору. В роботі театру можна відзначити здатність створення яскравих комедійних характерів. Артисти добре відчувають жанр, і режисер успішно поєднав хореографічні вставки і драматичну дію. Це вистава для відпочинку, за цим було цікаво спостерігати.”\nАлла Підлужна: “Ця вистава - приклад розважальної дійства, яий наслідує принципи комедії положень. Написана легко, з закрученим сюжетом. У виставі актори добре тримають жанр, вони взяли віртуозний легкий стиль і добре в нього вписалися і витримали його. Все тримається на головній героїні, яка демонструє різносторонність акторських засобів комедійного жанру і “купається” в цьому матеріалі. Для актриси це була бенефісна роль, і глядачами сприймається дуже добре. Це комедія дозволяє відпочити в театрі. Хоча хореографія була дуже гарною, не завадило б скоротити кількість танцювальних номерів.\nТетяна Умріхина: “Я думаю, що це витримана в своєму жанрі, добре поставлена комедія. Легка, нехитра, що не змушує про щось серйозне замислюватися. Дуже добротна постановка, професійна хореографія. І в нашому непростому світі такий легесенький жанр має право на життя, щоб відволіктися, розважитися і ні про що не думати.”\nЛюдмила Шевченко: “За жанром я цю виставу назвала б не просто комедією, а ексцентичною комедією. Як мені здалося, всі актори зіграли добре, без очевидних недоліків. Кожен герой дуже виразно змінюється впродовж вистави. Розвиток спектаклю чудовий, він стрімкий, темпераментний. А така балетна пара є знахідкою для будь-якого театру. Це не просто дивертисменти, вони продовжують дію, допомагають змінювати декорації. Дуже цікавий прийом у тому, що другу дію, на відміну від першої, веде чоловік головної героїні. Вистава яскрава, смішна. Це вистава-свято - вона приносить радість, настрій, а це теж необхідно.”\nНіна Бічуя: “Вистава є касовою. Вона потрібна театрові для того, щоб заробити якісь кошти на іншу постановку. Так у житті буває, що митці часто заробляють гроші для чогось кращого. Іноді так трапляється, що вони там застрягають і не можуть потім ступити кроку далі. Дай Боже, Ніжинському театру робити щось інше і краще.”\nВистава Чернівецького академічного обласного українського музично-драматичного театру імені Ольги Кобилянської\nОлег Мосійчук: “Велика втіха, що театри звертаються до такої драматургії. Бо це направду серйозний твір. Те, що зробив колектив - зберіг і зміст твору, і знайшов відповідну форму - це дуже достойно. Прекрасна акторська робота”\nЛариса Кадирова: “Чернівецький театр займає особливе місце в моєму серці. Це театр дивовижної краси, дивовижні люди живуть в Чернівцях. Це все створює ауру для того, щоб там був правдивий, істинний, органічний український театр. Що таке театр? Це живий організм. Чому люди ходять в театр, чому повний зал аплодував стоячи? Коломияни відчували живу енергію. Енергія не на рівні словесному, не на першій сигнальній системі, це іде там, де заховані рецептори духу, душі, пам`яті. І коли ти дивишся, в тобі прокидається асоціативний ряд, який пульсує твоїми власними життєвими і творчими спогадами.\nЦя вистава показує наскільки живий організм цей театр, наскільки творчий. На сцені ми побачили гармонійне поєднання образного мислення, символічної театральної мови з істинним ритмом характерів. Актори працювали до кінця, не зберігали себе, не думали за себе, а думали про проблематику, яку вони доносять. Ми переживаємо проблему, яку показали у виставі, яка актуальна в усі часи. Не можна жити страхом позбутися якихось привілеїв. Ми мусимо жити страхом позбутися самих себе, своєї ідентичності, своєї землі і зоряного неба над головою. Це єдине про що я думала на цій виставі, і це єдине, на мою думку, про що думали актори. Я рада за режисера, за акторів, вони прекрасно зіграли”.\nНадія Кукуруза: “Цікавий драматург. Цікаве подання теми страху, тоталітарної системи через образ лавини. Так склалося, що я вперше бачу чернівецьку виставу. Добре враження справив акторський ансамбль. Можливо, сцена і була перевантажена реквізитом, але мені це не заважало сприймати виставу. Зрозуміла, що ліпше навчитися ось так, тихо, розмовляти. Можливо, дія словом пошепки краще діє на глядача, аніж волання поставленим голосом.”\nЮрій Мельничук: “Акторам бракувало виразності, та режисер різними засобами намагався допомогти глядачу сприйняти надзвичайно складний твір. Драматургія, яку взяв до роботи Чернівецький театр, є мало відомою, тому, можливо, на початку були труднощі з розумінням сюжетних нюансів. Пізніше хід вистави засвідчив, що матеріал цікавий, життєвий, в ньому присутня глибинна філософія життя, яка досліджується драматургом на прикладі однієї сім’ї.”\nАлла Підлужна: “Цікава п`єса. Знакова для режисера, якщо вона звернулася до цієї теми. Їй хочеться підняти таку серйозну проблему в житті й суспільстві, яку можна висловити засобами мистецтва. Режисер зуміла вигадати своєрідну модель світу на прикладі однієї людини. Був шквал пристрастей, глядач зумів відчути нагнітання того, що повинно статися, тієї напруги. Наче лавина почуттів пролилася на глядачів.\nВ п`єсі можна вгадати метафору суспільства як диктатури, того, що робить з людиною страх. Ця п`єса йде в Європейських театрах і там вони впізнають своїх тиранів. Ми впізнаємо диктатуру радянських часів. Надзвичайно яскраво метафора передана в театральній моделі. Дуже добре спрацювали актори. Роль героїні дуже чітко психологічно вибудувана. Вона зуміла передати весь жах її стану, те що їй довелося пройти. П`єса дає надію і цим виконує завдання театру, тому що глядачі повинні йти з надією, що люди яких вони побачили у виставі не залишились свинями, нелюдами, боягузами, а знайшли в собі сили залишитися людьми”.\nТетяна Умріхина: “Це дуже серйозний крок, щоб брати на себе таку відповідальність. Дивовижно, що справді вперше п’єса сучасного драматурга, поставлена до умов наших, виявилася зовсім не чужою. Порядна режисура, сильна постановка. Дуже цікава дівчинка-актриса, просто дивовижна, хоча повно і інших таких хороших персонажів. До цього театрального колективу можна віднести девіз: “Якщо не ми, то хто?” Це змушує замислитися і пережити. Дуже компактно, глядач не втомлюється. Майже вистріл.”\nЛюдмила Томенчук: “Я в принципі не люблю жанр притчі в театрі, тому що це страшенно спрощує тканину, атмосферу, сенс вистави. Притчевість - це сконцентрованість, узагальнення сенсу. Загалом, коли вистава хороша, то там сконцентрованість сенсу, якісь філософські, метафізичні, буттєві речі все одно виникають. Але є якийсь шар життя, щось реальне - є чому згущуватись. Як наслідок - виникає притчевість, метафоричність. Зазвичай притчу подивишся п’ять хвилин і вже знаєш, що буде далі - вона абсолютно передбачувана. Було одразу зрозуміло, що хтось крикне, але лавини не буде - вони боялись невідомо чого. Якщо вирішуєш ставити притчу, потрібно тоді насичувати її життєвим - повертати до реальності, адже притча є згущеним реальним життям. Коли береться притча як така, завжди слід очікувати провалу. Акторам я нічого не закидаю, а закидаю режисерові, адже вона не розуміє антитеатральної природи притчі.”\nЛюдмила Шевченко: “Вистава незвична, не така, як інші, і тому відповідає засадам цього фестивалю. Герої для нас є незвичними. Всі вони різні, як і в будь-якому суспільстві. Людина завжди повинна залишатись людиною. Одні демонструють свою слабкість, а інші власну жорстокість використовують на свою користь. Лавина - це символічне розуміння тих перепон, вад та проблем, до яких люди по-різному ставляться та по-різному їх вирішують.”\nНіна Бічуя: “Це прямий заклик побороти страх. Доведення дуже органічне, цікаве і дійове - страх можна перебороти! Видно, як кожен із цих персонажів внутрішньо сам переборює, а потім всі разом об’єднуються. Спочатку демонструється характер, а потім ансамбль. Мабуть, режисер цього домагався.”\nРоман Іваничук: “Дуже цікава вистава і складна водночас. Вона з системи літературного стилю антиутопії, в якому показується тоталітарне суспільство, яке сіє серед людей страх. Цей страх треба перемогти. Я жив у такому страху багато років. Ми перебороли страх і того страшного суспільства вже нема і вже не буде ніколи. А скільки воно жертв взяло! Мільйони людей загинуло, але загинули тільки тому, що їх здолав страх - зброя переможців. У будь-якому разі Чернівецький театр дуже добре це відтворив. Можливо, трохи забагато було сімейної метушні. Зрештою то режисерська справа!”\nМихайло Андрусяк: “Лавина” блукала Європою і врешті-решт накрила Коломию. Вистава не для відпочинку і розваг, вона надзвичайно важка і повчальна. Невелике гірське село живе постійним страхом сходження гірської лавини. Не можна голосно говорити, кричати. А про народження дитини й мови нема! Глядач увесь цей період перебуває в напруженні. Виразно та глибоко передані емоції, страх тих людей. Та перемагає - життя!”\nМикола Данько: “Мене дуже приємно вразила трупа Чернівецького театру. Славетний потужний творчий колектив. Може, це моя вина, та я довший час не чув, чим вони займаються. Прекрасна режисерська робота, чудовий акторський ансамбль. Думаю, багатьом столичним театрам потрібно повчитись, як працювати, як шукати новий, невідомий в Україні драматургічний матеріал. Бажаю їм натхнення і творчих успіхів!”\nОцінка глядачів: 4,0\nДень сьомий, 20 вересня 2013 року\nВистава Криворізького театру музично – пластичних мистецтв “Академія руху”\n“ВЕСНА. ЛІТО. ОСІНЬ. ЗИМА І …”\nНіна Бічуя: “У мене було відчуття, що ця вистава про ніщо. У театрознавстві є словесний образ, який звучить так: “До кого ти мовчиш?” Вистава без тексту, але актори говорять жестами. Вони мали сказати все, що вони думають і відчувають. На жаль, пластика не виразила того. Мені сподобалася одна задумка режисера: смерть як диригент, але музика там не відповідала моменту. Вона була гармонійна, спокійна, щаслива. Образ серця був цікавим, але не до кінця зрозуміло, що з ним відбувалося: його клали на подушку, кидали, як м’яч. Це про це хотіли розказати? Тоді треба було, щоб актори ще допрацьовували. Їхня гра не відповідала тій трагедії з серцем.”\nТетяна Умріхіна: “Криворізький театр сьогодні додав розмаїття в усю палітру жанрів фестивалю - пластичну драму. Я вважаю, що її поставлено в найкращих італійських традиціях. Робота режисера талановита, і професіоналізм акторів та класична, чудово підібрана, музика зробили свій ефект. Все було дуже красиво та виразно. Щоправда, доречним було дати ще якусь попередню розповідь. Поява смерті, що викликала спочатку смішок по залі, виявляє основне філософське призначення вистави - так, ось так - вона постійно супроводжує кожного, і перемогти її може тільки щира дружба та чиста любов. Добрий, хороший, казковий та філософсько-підкутий спектакль.”\nЛюдмила Томенчук: “По-перше, сюжетна схема зовсім нескладна, але все інше для мене абсолютно незрозуміле. Кожен образ, кожен маленький епізод цілком передбачуваний, але також образ з кожним іншим не стикується, вони суперечать один одному, асоціації йдуть у різні боки, і це не можна поєднати. Апофеозом незрозумілості став епізод зі смертю. По-друге, було багато рухів – рухається все, але пластика надзвичайно бідна. Я добре знаю Олександра Бєльського. У нього хороша пластична фантазія, але я її не побачила. Таке враження, що це не професійний пластичний театр, а аматори. Це не є художньою вдачею театру.”\nЛюдмила Шевченко: “Цікава вистава, але, на мою думку, вона досить одноманітна. Ця одноманітність полягає у танцях, у самих героях, у тому, що деякі з них не змінюють костюмів впродовж вистави. Також між сезонами немає крапок, виразних переходів, а натомість є багато крапок в кінці спектаклю, які збивають з пантелику. Напевно, жанр було визначено не досить точно. Самі по собі актори пластичні, красиві, те, що вони роблять теж красиво, але є певні моменти, над якими балетмейстеру, можливо, слід подумати.”\nЛариса Кадирова: “Олександр Бєльській - мудрець. Він керує театром разом зі своєю дружиною, а в їх постановках грає син. Це той приклад, коли сім`я переростає в творче об`єднання. Вистава дуже “смачно” візуально прокреслена. Дуже гарний фон, я от думала з чим він в мене асоціюється, а асоціюється з лінією Модельяні. Я згадала Чорний квадрат Малевича, цим квадратом було коло на фоні. Це унікальний театр, аналогів в Україні йому немає і не знаю чи є в Європі. У них дивовижний репертуар: Гоголь, Грін, Шевченко. Вони не просто вийшли на сцену і протанцювали щось, вони вклали душу в свою виставу. Я вклоняю голову перед цим театром, тому що це альтруїсти, це дивовижна творча аскеза. Я люблю їх.”\nАлла Підлужна: “Олександр Бєльській і його театр – це унікальне явище в українському театральному просторі. Його мистецтво завжди дивує. Він показує світ в неординарному ракурсі. Режисер ніколи не зраджує в сподіваннях побачити щось особливе. Він візуалізує музику, це його мистецьке ноу-хау. Дивовижно як Вівальді наштовхнув Бєльського на таку фантазію. Режисер вміє почути в музиці дивовижне і може трактувати її на всій лад, і це допомагає йому створити таку історію, котра ідеально під цю музику підходить. Режисер розуміє, що він хоче сказати, які емоції які він хоче викликати у глядача і в нього це вдається. Хочу відзначити чудову фізичну підготовку акторів, котрі показували прекрасну гру. Вони миттєво переодягалися, легко входили в новий образ і зуміли донести максимум задуму режисера. Такі вистави цінні тим, що ті, хто приходять сюди заради естетичного задоволення, знаходять його. І ті, хто шукає філософії і підтексту, також знаходять бажане.”\nМикола Данько: “Прекрасний молодіжній колектив, геніальна музика, я отримав велике задоволення від спектаклю. Просто чудо, що на фестивалі представлений такий жанр театру.”\nНадія Кукуруза: “Можна тільки позаздрити членам експертної влади, які переглядають таку кількість різножанрових вистав. Особисто для мене - це велика наснага для подальшої творчої роботи. Якщо виставу закарпатців я означила для себе як “вистава-свято”, то робота Криворізького театру - це фантастичний феєрверк танцю і фантазії.”\nВистава Чернігівського обласного академічного українського музично-драматичного театру імені Т. Г. Шевченка\n“КОМЕДІЯ ПРО НЕЩАСЛИВОГО СЕЛЯНИНА, ЙОГО ЖІНКУ МЕЛАШКУ, ЄВРЕЯ ДАВИДА І ЧОРТА, ЯКИЙ ВТРАТИВ СЕНС ІСНУВАННЯ”\nЛариса Кадирова: “Вистава мене порадувала: іронічно, смішно, дотепно, весело, яскраво, пластично. І ще от мене одна річ приємно втішила, що фестивалі на яких буваєш, вони з кожним разом гірші, а “Коломийські представлення” з кожним роком кращі”.\nНадія Кукуруза: “Актори грають азартно. Багато знахідок, але їх потрібно дозувати. Думаю, акторам варто попрацювати над сценічним мовленням. Браво песику, який подолав такий великий шлях!”\nАлла Підлужна: “Ця вистава - феєрверк театральної майстерності. Каскад режисерського задуму віртуозно втілений чотирма акторами, які доводять що, для того щоб створити гарну виставу, акторам багато не треба, а тільки запал, величезне бажання грати, величезне розуміння режисерського задуму і наснага, щоб це втілити.\nПомітно, що актори щасливі з того, що грають на сцені. Від них просто дух перехоплює. Звісно, що перетворити таку притчу на справжнє дійство досить важко, але режисеру це вдалося. Надзвичайно приємна сценографія. Режисер вигадала іронію в костюмах, в деталях, які створюють повноцінну картину театрального дійства. Актори зіграли настільки віртуозно, що виставу можна брати за приклад”.\nТетяна Умріхина: Дуже народний, дуже фольклорний, дуже простий виступ. Але режисерський задум торкнув глядача, зробив його співучасником цього вертепу. Хороша робота акторів. Звісно, можна було й коротше, але, загалом, я вважаю, спектакль вдався.”\nЛюдмила Томенчук: “Я з великим задоволенням дивилася цю виставу, незважаючи на те, що я рідко сміюся в театрі. Слід відзначити хороший ритм, без якого хорошої вистави бути не може. Чудова музика, актори пластичні, добре танцюють і розмовляють теж добре, незважаючи на те, що знаходяться в постійному русі. Вони грають із натхненням. Навіть екзотична собака, присутність якої суперечить театральним канонам, не зашкодила цій виставі.”\nЛюдмила Шевченко: “Яскрава, весела вистава. Дуже багато прекрасних знахідок. Але неточно заявлено жанр, адже це не просто комедія, а народна комедія. А за формою - вистава-репетиція. В такому випадку можна було б робити що завгодно, і все було б виправдано. Тому й стилістика часто невитримана. Актори чудові, органічні, кожен на своєму місці. Але в другій половині дія почала трішки буксувати. Досить хороша вистава, як для молодого режисера, але над деякими моментами варто подумати.”\nНіна Бічуя: “Я би цю виставу стиснула, як гармошку посередині. Там був трохи провальчик. Дуже хороше оформлення: конструктивне. Вони використовують кожну деталь, яка там є.\nПодивитися цю комедію вартувало, щоб просто посміятися. Це - жарт, який має право на існування на сцені, навіть якщо він без моралі.”\nРоман Іваничук: “Це - комедія-жарт. Якщо чортівщина, то це від Гоголя, а ця п’єса від Стороженка. Якщо люди так аплодують, то значить така комедія потрібна глядачеві. Я не бачу тут глибшої комедійної філософії, яка б примушувала мене думати. Натомість вона примушувала мене щиро сміятися.\nДобре, що така вистава є. Я вважаю, що з нею варто було їхати сюди. Водночас я не можу сказати, що на нашому фестивалі вдалися комедії. До прикладу, у першій комедії з Ніжина мені не сподобалося друга дія, від якої несло вульгарщиною. Вбивають чоловіка - це не сміх. А тут я не бачу мети. Для чого Чорт так добивався, щоб чоловіки мовчали? Тільки для того, щоб зал сміявся.”\nМикола Данько: “Весело, дотепно, але було б ще це дозовано. Бо ти ще не встиг все засвоїти, а тут вже і новий жарт. Браво актору, який виконував роль Чорта.”\nДень восьмий, 21 вересня 2013 року\nГість фестивалю – Лауреат національної премії імені Тараса Шевченка, народний артист України ТАРАС ПЕТРИНЕНКО в ювілейному творчому вечорі «ОСТАННІЙ З МОГІКАН»\nДень дев’ятий, 22 вересня 2013 року\nВистава Національного академічного драматичного театру імені Івана Франка\nТеатральні експерти фестивалю “Коломийські представлення” читали вірші Кобзаря\nУ Коломиї триває V Всеукраїнський театральний фестиваль “Коломийські представлення” (відео)\nНа “Коломийських представленнях” показали “Кошмар”.\nПрес-конференція з нагоди відкриття “Коломийських представлень”\n“Мистецька палітра. “Коломийські представлення 2013”\nПерший день фестивалю “Коломийські представлення”. Фото-звіт та висновки журі\nУ суботу у Коломиї розпочнеться Всеукраїнський театральний фестиваль “Коломийські представлення”\nАкцент дня - автор Котюк Ольга