Догляд за рибками даніо і особливості їх змісту (18 фото): вирощування в домашніх умовах акваріумних риб даніо-реріо, температура змісту і сумісність з іншими рибами - podarynok.com.ua\nДогляд за рибками даніо і особливості їх змісту (18 фото): вирощування в домашніх умовах акваріумних риб даніо-реріо, температура змісту і сумісність з іншими рибами\nАкваріумістам-початківцям, які заповнюють свій перший резервуар, рекомендується звернути свою увагу на рибок даніо. Зовнішній вигляд таких істот виглядає дуже привабливо і навіть ефектно, та й догляд за ними вважається досить простим.\nРиба даніо є представником сімейства коропових, відрізняється маленькими розмірами. У природі вона мешкає у спокійних водоймах Південно-Східної Азії, а також на рисових полях. Довжина риби не перевищує 6 сантиметрів. Тільце досить вузьке і витягнуте, а голова невелика.\nРот знаходиться нагорі, що дозволяє суті харчуватися, споживаючи корм прямо з поверхні води. У даніо є дві пари вусиків, які відповідають за дотик.\nНевеликі плавники, як правило, позбавлені будь-якого пігменту. Забарвлення у різних видів даніо відрізняється, але практично всі представники мають горизонтальними смужками синього або фіолетового відтінку на всій поверхні тіла. На яскравому світлі ці смуги красиво переливаються. Саме тіло можна назвати напівпрозорим, що володіє здатністю змінювати колір залежно від зміни навколишнього середовища. Спинка найчастіше має оливково-сірим забарвленням, а боки пофарбовані в сріблясто-рожевий колір.\nВ домашніх умовах даніо можуть прожити від 3 до 4 років, але більш великі різновиди можуть збільшити цей термін до 5-7 років.\nВартість однієї особини варіюється приблизно від 20 до 140 рублів залежно від рідкісності виду.\nУтримання і догляд за домашніми рибками даніо не є особливо складними. Селити рибок прийнято в зграях, що складаються з 5 або 6 особин.\nРезервуар потрібно досить великий – для зграї з 5 особин необхідно від 50 до 100 літрів. Менша кількість рибок, в принципі, розміститься в меншому резервуарі, але в цьому випадку цілком вірогідні зіткнення і агресивні витівки сусідів. У будь-якому випадку обсяг акваріума від 10 до 30 літрів вважається занадто маленьким. Форму судини краще вибирати витягнуту, близьку до овалу.\nНа дні ємності необхідно рівно розподілити гравій або пісок, попередньо ретельно промитий.\nРослини зручніше висаджувати по периметру, щоб підводні мешканці не мали жодних проблем з переміщенням. Вибрані зразки повинні бути не дуже густим. Даніо досить активні і постійно перебувають в русі, тому в акваріумі має бути як можна менше заважають об’єктів, наприклад, декору. Однак кілька негромоздких укриттів будуть корисними, так як іноді у вихованців з’являється потреба сховатися.\nВажливо згадати, що активні рибки досить часто вистрибують з води.\nЯкщо вчасно не подбати кришкою, то в один день ситуація може закінчитися фатально. Кришка для акваріума повинна обов’язково володіти вентиляційними отворами. Крім цього, доведеться залишати хоча б 5-сантиметровий проміжок між рівнем води і цією деталлю, інакше вихованці почнуть ударятися про верхівку резервуара. Велику частину часу риби мешкають або у верхній, або в серединній частині акваріума. Проте іноді вони воліють ховатися в піску на дні, що і пояснює необхідність формування піщаного шару.\nОсобливої необхідності в постійній аерації не є, але освітлення для даніо повинно бути якісним. Оптимальна тривалість світлового дня коливається від 10 до 12 годин. Якщо даний показник зменшиться, то в гіршу сторону зміниться поведінка рибок і навіть їх зовнішній вигляд. У цьому питанні важливу роль відіграє розташування акваріума в кімнаті, так і забезпечення його додатковими світильниками.\nРезервуар можна наповнювати водопровідною водою, але попередньо все ж відстояною протягом 12 годин. Температура її може коливатися від 22 до 26 градусів тепла, а рівень рН в межах від 6,5 до 7,5. Оптимальний dH не виходить за межі 5-15. Усередині ємності обов’язково повинні розташовуватися фільтр, компресор і освітлювальні прилади. Додатково можна розмістити і термометр, щоб завжди бути впевненим в оптимальній температурі.\nРибок не рекомендовано запускати акваріум, поки не встановиться необхідний азотний цикл.\nКрім цього, важливо відстежувати концентрацію нітритів, нітратів та аміаку у воді. Хоча підтримання температурного режиму для даніо важливо, невеликі коливання не завдадуть їм особливої шкоди. Зате чистота води є критично важливою, тому раз у тиждень її необхідно підміняти приблизно на третину загального об’єму резервуара. Раз в місяць в акваріумі доведеться проводити генеральне прибирання.\nУ природі даніо вживають зоопланктон, комах і личинок, а також насіння, що падають прямо в воду. В домашніх умовах може використовуватися як живої, так і сухий корм, проте найбільше рибки розташовані до поїдання мотиля, трубочника і артемії. Важливо, щоб вся потрапляє в акваріум їжа була попередньо подрібнена, інакше підводні мешканці банально не зможуть її проковтнути.\nВарто уникати важких кормів, відразу опускаються на дно: так як рот у рибок розташований зверху, на донні ласощі вони навіть не звернуть уваги.\nДля даніо властиво хворіти кількома добре відомими хворобами.Плистофороз характеризується наявністю білих цяток на тілі, які з часом стають ранками. Риба болісно худне, її плавники виглядають розпатланим, а рух відбувається під кутом від 45 до 90 градусів. У цьому випадку, крім лікування, обов’язково доведеться продезінфікувати акваріум, попередньо очистивши його від грунту, із застосуванням п’ятивідсоткового розчину соляної кислоти або хлорного вапна.\nЛіки додаються прямо в корм.\nЦе може бути трихопол в кількості 5 мг на літр води, эритроциклин, який використовується в пропорції 50 мг на той же літр рідини. Крім того, може використовуватися розчин метиленового синього – у цьому випадку буде потрібно 10 мг на літр води. Якщо лікарські засоби не подіють, то, на жаль, рибку доведеться знищити.\nТриходинозом даніо можуть заразитися через інфузорій. Про захворювання сигналізує сірий наліт, що покриває весь тулуб. Для лікування температуру в акваріумі доведеться підвищити до 31 градуса, а аерацію значно збільшити. Прямо у воду додається звичайна кухонна сіль таким чином, щоб на 10 літрів припадала столова ложка порошку. Як правило, повинно пройти від 10 днів до місяця, щоб даніо остаточно видужала, і весь цей час концентрація солі повинна залишатися незмінною.\nВсі акваріумні різновиди даніо стають окрасою акваріума завдяки оригінальній, а іноді і екзотичної забарвленням. Леопардовий даніо покритий плямами, що нагадують шкірку однойменного тварини. Дана різновид була отримана вченими-селекціонерами.\nДаніо-реріо є найбільш популярним і відомим представником виду. Його можна впізнати по жовтуватому тельцю і акуратним чорно-синім смугах, що доходить до хвостового і анального плавців. Довжина тулуба досягає всього лише 5 сантиметрів.\nРожевий даніо (перлинний) – невелика риба, довжина тіла якої становить близько 6 сантиметрів. Тулуб має сіро-оливковий відтінок, а боки виглядають трохи яскравіше. Уздовж тіла збоку розташовується смуга червоного кольору з блакитною облямівкою, яка зникає з плином часу. Анальний плавець пофарбований у червоний, а хвостовий і спинний – зелений відтінок. Самці рожевого даніо володіють меншими розмірами, яскравим забарвленням і вишневим плямою прямо посередині хвостового плавця.\nСвітлячок, який також називається хопра або чопра, є маленьким даніо, довжина якого ледь сягає 3 сантиметрів. Забарвлення рибки є комбінацією жовтого і помаранчевого кольорів. Характеризується дана різновид і наявністю сонячної смужки, що йде від голови до спинного плавця.\nІснує і флуоресцентний даніо, що є результатом діяльності селекціонерів. Кольорова рибка поширює навколо себе як звичайне біле, так і ультрафіолетове сяйво. Довжина тулуба ледь перевищує 3 сантиметри, а поверхня може бути пофарбована в відтінки від бузкового до яскраво-червоного.\nОсобливих відмінностей у догляді за різними даніо не є, але деякі важливі нюанси все-таки є. Наприклад, рожеві даніо і даніо-реріо комфортно себе відчувають при температурі від 21 до 24 градусів. Гібридні різновиди вітають і більш високі температури, що досягають 30 градусів. Ймовірно, в цьому випадку потрібно встановлення нагрівача всередині акваріума.\nІкра даніо виглядає як маленькі кульки, пофарбовані в сірий колір, діаметр яких не перевищує 0,7 міліметра. До закінчення періоду нересту навіть від однієї самки може залишитися більше сотні ікринок, але не всі вони в результаті виявляться заплідненими.\nПерші дні мальки навіть не можуть рухатися – вони просто погойдуються на одному місці і вживають залишки свого жовткового мішка.\nЗате коли вони почнуть рухатися, пора підгодовувати їх інфузоріями або спеціальними порошкоподібними речовинами, призначеними для мальків. Як тільки даніо виповниться від 7 до 10 днів, можна запропонувати їм більш складні корми у вигляді гранул або пластівців.\nЗавдяки миролюбного характеру рибки даніо вживаються з численними сусідами. Наприклад, вдалим вибором стануть скалярії, півники, гуппі, лабе, сомики, боціі і багато інші риби. Обмежена сумісність спостерігається з такими представниками підводного світу, як креветки, вугри і барбуси. Категорично забороняється селити даніо в одному резервуарі з золотими рибками, цихлид, коропами коі і дискусами.\nПоради по догляду за рожевими даніо дивіться у відео нижче.\nПожежі в Забайкальському краї. Причини катастрофи →\n← Старе офісне крісло ми переробили в зручну лежанку для собаки: виявилося, це зовсім не складно


Пісочні художники з Вінниччини перемогли в онлайн конкурсі - Новини Вінниці\nПісочні художники з Вінниччини перемогли в онлайн конкурсі\nНа початку травня у Польщі відбувся Міжнародний онлайн-конкурс «Коронація Зірок-2020», до якого учні Центру пісочного мистецтва “MS-art” готувалися аж пів року.\nКарантинні обмеження в усьому світі внесли корективи до всіх масових заходів, тому діти брали участь в конкурсі дистанційно.\n13 учасників конкурсу, серед яких і талановита хмільничанка Анастасія Продеус, відзняли відео-ролики зі своїми шоу-програмами та надіслали їх на конкурс. Загалом учасників оцінювали в номінаціях «Оригінальний жанр», а також «Пісочні художники» та «Художники світлом».\n“Два тижні у нас пішло на монтаж і озвучення відеороликів. Найважче було дочекатися результатів. Учні постійно писали мені повідомлення, чи не відомі результати. І от 2 травня на електронну адресу Центру пісочного мистецтва надійшов лист з іменами найкращих пісочних художників України та Європи. Ми отримали 8 золотих та 5 срібних нагород. Це чудовий підсумок творчого навчального року. Пишаюся кожним учнем та досягненнями, вони у мене дуже творчі та цілеспрямовані!”, – розповіла керівниця Центру пісочного мистецтва Світлана Мелобенська.\nСеред переможців хмільничанка Анастасія Продеус, яка здобула срібну нагороду. Вона створила чудовий відеоролик під назвою «Казковий світ».


Урядовий портал :: Юрій Стець: Частоти телеканалу "БТБ" буде передано суспільному мовнику - телеканалу "Культура"\nУрядовий портал Головна Новини Уряду Новини Уряду (2016 рік) Юрій Стець: Частоти телеканалу "БТБ" буде передано суспільному мовнику - телеканалу "Культура"\nЮрій Стець: Частоти телеканалу "БТБ" буде передано суспільному мовнику - телеканалу "Культура"\n07.06.2016 | 18:18\n7 червня у прес-центрі Кабінету Міністрів України відбулася прес-конференція за участі Юрія Стеця - Міністра інформаційної політики України, Зураба Аласанії - Генерального директора Національної телекомпанії України та Юрія Артеменка - Голови Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення.\nМіністерство інформаційної політики має намір передати частоти телеканалу «БТБ» Нацраді з питань телебачення і радіомовлення для розподілу за результатами конкурсу. Про це Міністр інформаційної політики Юрій Стець заявив на прес-конференції у Будинку Уряду 7 червня.\n"Ті ліцензії на частоти, які належать телеканалу «БТБ» всередині країни, на цьому тижні Міністерство інформаційної політики передасть Нацраді з телебачення та радіомовлення", – сказав Юрій Стець.\nМіністр зазначив, що сподівається на передачу цих частот за результатами конкурсу громадському телеканалу "Культура".\nЗа словами Голови Нацради України з питань телебачення та радіомовлення Юрія Артеменка, на даний момент в інформаційному просторі відчувається брак телеканалу, який би висвітлював культурну сферу. Він додав, що якщо телеканал "Культура" візьме участь у конкурсі, то буде одним з його фаворитів.\nУ свою чергу Генеральний директор Національної телекомпанії Зураб Аласанія зазначив, що "Культура", незважаючи на проблеми з фінансуванням, буде брати участь у конкурсі на нові частоти.\nНагадуємо, що 6 червня Президент України підписав Закон, що розблоковує реформу Суспільного мовлення в України.\nЗапуск Мультимедійної платформи іномовлення України (МПІУ) відбувся 1 жовтня 2015 року. У рамках Мультимедійної платформи іномовлення України, замість супутникового телеканалу «УТР», в ефірі стартував телеканал UATV. Він мовить із трьох супутників: Amos 3, Azerspace 1, Galaxy 19, а також в Інтернеті на власному каналі в YouTube. Телеканал «БТБ» також було передано до МІП для організації іномовлення.\nЗазначимо, UA|TV вже з'явився в Естонії, Азербайджані, Польщі, Данії, Ізраїлі, Грузії, Латвії та ін.\nМіністерства Інформаційна політика Культура


У НАТО заявили про відсутність планів загрожувати Росії - Контингент, розміщений біля кордону з Росією, не буде мати у своєму розпорядженні важке озброєння | СЬОГОДНІ\nУ НАТО заявили про відсутність планів загрожувати Росії\n22 лютого 2016, 04:01\nКонтингент, розміщений біля кордону з Росією, не буде мати у своєму розпорядженні важке озброєння\nУ НАТО заявили про відсутність планів загрожувати Росії, фото AFP\nРозширення військового контингенту НАТО в Східній Європі не ставить за мету створення військової загрози для Росії. Про це заявив в ефірі Чеського телебачення голова Військового комітету Альянсу генерал Петро Павло.\n"Воно [розширення контингенту] направлене на те, щоб продемонструвати єдність союзників по Альянсу, їх готовність захищати своїх східних партнерів перед обличчям будь-якої загрози з боку Росії", – пояснив генерал.\nВідсутність у НАТО наміри загрожувати Росії, додав Павло, також підтверджує той факт, що контингент, розміщений біля кордону з Росією, не буде мати у своєму розпорядженні важке озброєння.\n19 лютого стало відомо, що США перекинули танки, артилерію і засоби логістики в секретні печери в центральній Норвегії. 15 лютого повідомлялося, що ВПС США перекинуть навесні 2016 року шість винищувачів F-15 в Фінляндію для участі в навчаннях поблизу російського кордону. Як зазначається, вчення подібного масштабу раніше ніколи не проводилися в Фінляндії, яка не входить до Північноатлантичного альянсу.\n10 лютого генеральний секретар НАТО Йенс Столтенберг заявив, що альянс має намір розширити військовий контингент в Східній Європі на кордонах з Росією. Йдеться про розміщення шести тисяч військовослужбовців Північноатлантичного блоку, цей контингент постійно не, він буде піддаватися ротації. Остаточне рішення приймуть на саміті країн-членів НАТО, який пройде в Польщі в липні цього року.\nЯк повідомляла 9 лютого The Daily Telegraph, в НАТО побоюються, що Москва може організувати "гібридну війну" або повномасштабне вторгнення в прибалтійські країни, а також до держав Східної та Південної Європи. У зв'язку з цим планується розмістити додаткові підрозділи в Естонії, Латвії, Литві, Польщі, Румунії та Болгарії. Їх кістяк можуть скласти військовослужбовці США, Великобританії і Німеччині, оснащені мобільними засобами ППО.\nНАТО загрози ВВС кордони військовослужбовці доповнення військовий північноатлантичний альянс


До авторитаризму ми вже не повернемось - Ірина Бекешкіна\nНа думку соціолога східний вектор України «рухнув», про це свідчить низка соціологічних досліджень.\nПро це соціолог, Директор фонду “Демократичні ініціативи” мені Ілька Кучеріва, заявила на конференції «Демократія на роздоріжжі: нова політика та розвиток громадянського суспільства в Україні».\n«Якщо спитати пересічного громадянина, що його хвилює, все що стосується демократії – свобода слова, права тощо – буде нарипкінці. Спочатку буде все, що стосується економічних проблем. Це свого часу дуже добре сформулювала одна жіночка в Одесі, яка вела нам з закордонними гостями екскурсію в Одесі. Коли я її спитала, що вона про це все думає, вона відповіла: “Демократію не можливо їсти”. Я тоді сказала, що є багато важливих речей, які не можна їсти, як от любов, дружба, довіра, що не можна їсти, але без яких життя втрачає сенс.\nА потім я зрозуміла, що була неправа. Демократія має прямий зв’язок до рівня життя і проблем, що найбільше турбують людей. Якщо подивитися на різні рейтинги, то найбільш багаті країни – демократичні», – повідомила Ірина Бекешкіна.\nЯкщо подивитись на країни колишньго соціалістичного табору, Польща мала однакові стартові позиції з Україною, але зараз там рівень життя набагато вищий. Демократія має прямий зв’язок до проблем, які цікавлять наших пересічних громадян. Не може бути інвестицій, якщо не забезпечено право власності, немає справедливого суду, немає справедливих тендерів, немає верховенства права.\n«Нам зараз дуже важливо не повторити помилки, які ми зробили після Помаранчевої революції. Тоді люди відвоювали свободу і Україна перейшла у інший ранг країн – вільних країн. Але чи стала вона демократичною? Ні. Вона так і залишилась серед країн, які перебувають у транзиті, тобто перехідних демократій. Найбільше покращились показники виборчих процесів, незалежних медіа, але от корупція протягом усіх років вимірювань залишалась майже на максимальному рівні. Демократія не зводиться до свободи.\nЯ дуже люблю вислів Міхніка, що демократія не тотожна свободі. Демократія – це свобода, що вписана в рамки закону. Свобода сама по собі без обмежень, накладених законом та традиціями, дорога до анархії, де править закон сили. Це була одна з причин розчарування в демократії після Помаранчевої революції і одна з причин перемоги Януковича. Наші люди завжди високо цінували демократію і вважали, що вона потрібна Україні. Але перед виборами Януковича, підтримка демократії знизилась до 38%, бо людям захотілось порядку.\nЯ дуже люблю вислів Міхніка, що демократія не тотожна свободі. Демократія – це свобода, що вписана в рамки закону.\nІ вони отримали порядок. Інше питання, що в ньому вони розчарувались вже через півроку. Дуже важливо не повторити ці помилки зараз. Демократія окрім свободи та вільних виборів, передбачає демократичні інституції. У нас люди завжди високо цінували демократію, але негативно ставитись до того, як вона працювала в Україні. Демократія це ще й верховенство закону. Якщо у нас монополії, корупція, це означає, що є люди, для яких закони не писані. Якщо корупція роз’їла суспільство як ракова пухлина, дуже важко з цим давати раду. І тут важливе громадянське суспільство. Багато корисних законів у нас йдуть у пісок. Без його участі цю хворобу не подолати. Після помаранчевої революції ми говорили, що країна на роздоріжжі, зараз цього немає. Східний вектор рухнув і про це свідчать усі соціологічні дослідження. До східного вектора і до авторитаризму ми вже не повернемось, бо люди відчули смак свободи і її ж гру захищати. Але зараз перед нами дуже складна дорога. Це дорога демократії, європейського вибору, до процвітання і перемоги. Це дорога до вершин і вона дуже складна. У нас вибір один: або ми переможемо, або станемо невдалою країною», – додає соціолог.\nМирослава Іваник, «Львівська газета»


Є думки, які приходять у свідомість лише у стані медитації, яку я постійно практикую. У цьому особливому стані, коли думка позбавляється від усіляких суб»єктивних нашарувань і зайвих емоцій, деякі речі раптом відкривають свою глибинну суть. Такі відкриття і називаються прозрінням.\nОпубліковано FrankivskTV о 02:57 Немає коментарів:\nМітки: Блог Анатолія Матвійчука, Цікаве звідусіль\nМи однозначно пішли хибним шляхом. Не треба було ні в якому разі примушувати наших російськомовних чиновників говорити українською. Не треба було змушувати російськомовні групи чи співаків співати українською. Не треба було вимагати від російськомовних видань і телеканалів переходу на українську мову. Все, що робиться з примусу - є даремним.\nМітки: актуально, Блог Анатолія Матвійчука


Ерік Вольф Сіґел (1937—2010). Повість «Історія одного кохання» - Зарубіжна література. 9 клас. Ковбасенко\nЕрік Вольф Сіґел. Повість «Історія одного кохання»\nУ науковому світі існують неписані правила. Одне з них: професійному філологу личить художні тексти лише досліджувати, але не створювати («Професорові писати романи так само непристойно, як єпископові грати у футбол»). Проте у другій половині XX ст. з’явилася така велика кількість науковців-письменників (Умберто Еко, Італо Кальвіно, Милорад Павич та ін.), що це вже сприймається як норма. Один із таких «універсалів» - професор Гарвардського університету і водночас автор популярної повісті «Історія одного кохання» Ерік Вольф Сіґел.\nЕРІК ВОЛЬФ СІҐЕЛ\nНародився Ерік Сіґел у Нью-Йорку в родині рабина. Ще в ранньому віці він вивчив іврит, вільно володів німецькою, французькою, давньогрецькою і латинською мовами. Блискучу філологічну освіту він отримав у Гарварді.\nПредметом його наукового інтересу була антична література, особливо драматургія. Його праці присвячені дослідженню творчості давньогрецького трагіка Евріпіда, а також давньоримського комедіографа Плавта.\nКнижка «Історія одного кохання» стала бестселером в США і була перекладена 33 мовами (в тому числі українською - переклад був опублікований у журналі «Всесвіт»), а її наклад сягнув 21 000 000 примірників (за опитуваннями, тоді її прочитав кожний п’ятий американець!). А стрічка, яку таки зняли, стала лідером прокату 1971 р.\n«Кумедна, зворушлива і просякнута дивом, якими й мають бути любовні історії»; «Простота... Чарівність... Співчуття і тонке почуття гумору...»; «Це неймовірно... гіркий роман ностальгії та романтики» - так відгукувалися про книжку. Хоча було чимало й скептичних зауважень, особливо від критиків і колег-письменників. Так, коли «Історію одного кохання» захотіли висунути на Національну книжкову премію 1971 р., деякі судді пригрозили вийти із журі: «Це банальна книга, яка просто не підпадає під категорію літератури».\nПрофесор-філолог Е. Сіґел чудово орієнтувався в літературних кліше, створених світовою літературою за тисячоліття її розвитку. Правда й те, що він використав їх у своїй книзі. Письменник звернувся до теми, надзвичайно популярної в літературі минулих часів. Це переплетіння кохання, ненависті та смерті. Класичним зразком такої історії є трагедія Шекспіра «Ромео і Джульєтта». Але Сіґел переосмислив ці зв’язки, бо в кохання Олівера й Дженні ворогів насправді немає, та й ненависть не стоїть на заваді їхньому щастю. Батько хлопця не проти шлюбу сина з Дженні. Він просто хоче переконатися, що син вирішив одружитися з кохання, а не для того, щоб кинути йому виклик. Тож, дізнавшись про нещастя з невісткою, він їде до лікарні, щоб допомогти. Насправді книга підводила читачів до висновку: «Любов - це коли не треба просити пробачення».\nТвір має фрагментарну композицію і складається з окремих сцен-епізодів (вплив кіносценарію), які переповідають історію стосунків студента Гарварду, який вивчає юриспруденцію, і студентки Редкліффа, яка цікавиться мистецтвом. Поміж ними - глибока соціальна прірва. Олівер - стопроцентний «американець, англосакс і протестант» (усталений у США вислів). У його родині старшим синам дають те саме ім’я. Тож він - четверте покоління роду Берреттів, який чимало зробив для країни: один із навчальних корпусів Гарварду збудований на кошти його сім’ї. Слава родини та відповідальність тяжіють над хлопцем. Хоча він три роки поспіль визнається кращим студентом університету, родина до його успіхів ставиться спокійно: у спадкоємця Берреттів інакше й бути не може. Він втомився від суперництва з власним батьком і сумнівається в його любові. Тож Олівер IV «оголошує війну» Оліверу III.\nУ творі немає негативних персонажів. «Сучий син і Старий Не-хи-хи» (як називав батька Олівер) був бездушною і гордовитою людиною лише в сприйнятті сина, який відмовлявся бачити у вчинках Олівера III вияви батьківської любові.\nЖила собі дівчина. Дожила до двадцяти п’яти років і померла. Що говорять у таких випадках?\nЩо була вона вродлива. І розумна. Що любила Моцарта, Баха, бітлів. І мене. Якось, коли вона звалила в одну купу цих світочів музики й вашого покірного слугу, я спитав, за яким усе-таки принципом мають розподілятись її лаври, й вона, всміхнувшись, відказала: «За алфавітним». Я тоді, пригадую, теж усміхнувся. А тепер - сиджу й гадаю: а як, власне, мене в тому списку було записано? Якщо на ім’я, то я стояв за Моцартом. Якщо ж на прізвище - то десь між Бахом і бітлами. І так і так виходить не перше місце, й це чомусь страшенно мене гризе: я ж бо звик скрізь бути першим. Гени, фамільна спадковість!\nНа останньому курсі я взяв собі за звичку працювати в бібліотеці Редкліффа1.\n1 Редкліфф - приватний жіночий коледж у Кембриджі (США). У цьому місті розташований Гарвардський університет, професура якого викладала у Редкліффі. Згодом став частиною Гарварду.\nА втім, як водиться у нас у Гарварді, за день до заліку з історії я ще не тримав у руках жодної книжки з обов’язкового списку. Отож, зайшовши до бібліотеки, я пішов прямо до видачі з наміром узяти один-єдиний том, який, сподівався, і вивезе мене завтра. На видачі чергували двоє дівчат. Одна висока - з тих, що грають у теніс і в усякі інші ігри. Друга - в окулярах, учена мишка. Я обрав чотириокого Гризуна Науки.\n- Дайте мені «Пізнє Середньовіччя».\n- Хіба у вас немає бібліотеки?\n- Наскільки мені відомо, студенти Гарварду мають право користуватися вашою бібліотекою.\n- Ви мені про закон, містере Шпаргалето, а я вам - про етику. У вас у Гарварді - п’ять мільйонів книжок. А у нас тут - злиденні кілька тисяч.\nОто ще надлюдина в спідниці. Це з тих, мабуть, що вважають: якщо студенток у Редкліффі вп’ятеро більше, ніж студентів у Гарварді, то це означає, що дівчата вп’ятеро розумніші від хлопців. За інших обставин я залюбки позбиткувався б з неї - я це вмію, - але сьогодні мені дозарізу потрібна була та клята книженція.\n- Слухайте, мені дуже потрібна та клята книженція.\n- Чи не можна без вульгарностей, містере Шпаргалето?\n- Чого це ви охрестили мене Шпаргалето?\n- Того, що вигляд у вас такий: багатий, та дурний, - відповіла вона, знімаючи окуляри.\n- От і не вгадали. Я бідний, але розумний.\n- Це я бідна і розумна, містере Шпаргалето. А ви - ні.\n- Який це йолоп сказав вам, що ви розумні? - питаю.\n- Я сама знаю. От з вами я, приміром, і кави за одним столом не пила б.\n- А я вас ніколи й не запросив би.\n- От вам і доказ, - зраділа вона, - доказ того, що ви дурний.\nЗнаєте, чому я запросив її на каву? З чисто егоїстичних міркувань. Скапітулювавши в останню мить - тобто удавши раптом, що чашка кави в її товаристві стала моєю найзаповітнішою мрією, - я одержав «Пізнє Середньовіччя». А що чергувала вона до закриття бібліотеки, то я встиг завчити кілька абзаців про послаблення церковного й посилення світського впливу на королівську владу наприкінці одинадцятого століття. За свою відповідь на заліку я одержав «відмінно» з мінусом і, до речі, таку саму оцінку я дав ніжкам Дженні, коли вона вперше вийшла з-за бібліотекарського столу. А от її вбрання не викликало в мене захвату; як на мій смак, воно було аж надто богемне. Передусім індіанська торба, що правила їй за сумку. На щастя, я не дав волі язику: виявилося, що та сумка - плід її власної творчої фантазії.\n- Мене звуть Дженніфер Кавіллері, - сказала вона. - Я американка італійського походження.\n- Спеціалізуюся з музики, - додала потім.\n- А мене звуть Олівер, - відрекомендувався я.\n- Це ім’я чи прізвище?\n- Ім’я, - відповів я, а тоді признався, що прізвище моє - Берретт.\nЗапала мовчанка, і я в думці подякував її за те, що не почув од неї знайомого й остогидлого: «Отже, так само, як назва корпусу?» Бо така вже мені випала доля - бути родичем отого типа, що збудував Корпус Берретта, найбільшу й найпотворнішу споруду на території Гарвардського університету, колосальний пам’ятник багатству, марнославству й безпардонному гарвардському снобізму моєї родини.\nДженні надовго принишкла. Чому? Невже нам більше нема про що розмовляти? Сидить собі, дивиться на мене й ледь помітно всміхається.\nОлівер дізнався, що Дженні вивчає мистецтвознавство в коледжі. Він запросив її на хокейний матч.\n«Історія одного кохання» з моменту виходу на екрани включається до переліку найромантичніших фільмів\n- Господи, Берретте, можна подумати, що ти вперше в житті закохався!\nПід час розминки на льоду я не те, що не помахав рукою - навіть не глянув у її бік. А проте в мене було таке враження, ніби вона весь час відчувала на собі мій погляд. Цікаво, чи зняла вона окуляри, коли виконували державний гімн з поваги до національного прапора, чи так і просиділа, не зводячи з мене очей?\nВ середині другого періоду ми перегравали дартмутців з рахунком 0:0. Цебто ми вдвох з Дейві Джонсоном уже пристрілялися до їхніх воріт і мали от-от вгатити шайбу в сітку.\nЕл Реддінг, центральний нападаючий дартмутців, прорвався в нашу зону, я блокував його корпусом, одібрав шайбу й повів її низом. Ударити, однак, мені завадили двоє їхніх захисників - вони насіли на мене, і щоб не втратити шайбу, довелося пройти повз ворота. Там ми втрьох і застопорилися, тільки ключки грюкали по бортику й по ногах. У таких випадках тактика в мене одна: молотити щосили по всьому, що має колір противника. Десь між нашими ковзанами лежала шайба, але в ту мить нам було не до неї: ми гамселили один одного.\n- Штраф гравцеві Гарварду Берретту. Дві хвилини за затримку.\nБолільники затупотіли, хтось крикнув, що в суддів баньки не на тому місці, хтось додав, що вони й совість свою пропили. Я сидів, відсапуючись, утупившись очима в підлогу: не хотілося дивитись, як дартмутці, користуючись чисельною перевагою, давлять наших.\n- І не соромно вам сидіти, коли ваші товариші грають?\n- Гар-вард, впе-ред!\n- Поясніть, чим ви завинили?\nЯк-не-як - вона була моя гостя, тож довелося обернутись і відповісти:\n- Тим, що перестарався.\nТут я знов прикипів очима до поля, на якому наші на превелику силу відбивали атаки.\n- То краще піду звідси. До побачення.\nКоли я згодом оглянувся, її вже не було. Я підвівся, шукаючи її поглядом, але в цю мить почув, що відсидка скінчилася - й махнув через бар’єр на поле.\nПубліка привітала мене радісним ревищем. «Бер-ретт, впе-ред! На-ша бере!» Хоч би де Дженні ховалася в ту мить, не чути скандування на мою честь вона не могла. Тож хай собі ховається.\nА все ж таки - де вона?\nПід час гри Олівер весь час думав, що про нього подумає Дженні. Коли хокеїсти Гарварду забили першу шайбу, у криках уболівальників хлопець почув голос Дженні. Команда Олівера перемогла. Після матчу хлопець довго приходив до тями в роздягальні.\nЯ крутив головою, виглядаючи Дженні. Невже вона пішла - сама, пішки, аж до Редкліффа?\nЯ пробився крізь натовп уболівальників, напружено вдивляючись у темряву. І тут вона визирнула з-за куща - обличчя закутане в шарф, тільки очі видно.\n- Ну, знаєте, Шпаргалето, холод тут у вас собачий.\nЯк же я зрадів! Несподівано для самого себе, я цмокнув її в чоло.\n- А я дозволила?\n- Я дозволила вам цілувати мене?\n- Даруйте. Я захопився.\n- А я - ні.\nКоло того куща нас ніхто не бачив. Було темно й холодно. І вже споночіло. Я поцілував її ще раз. Не цмокнув у чоло, а припав до уст. Надовго. До солодкого запаморочення. Коли той поцілунок скінчився, вона не випустила з рук мої рукави.\n- Мені це не подобається, - сказала вона.\n- Те, що мені це подобається.\nВсю дорогу назад (я маю машину, але вона захотіла йти пішки) Дженні трималася за мій рукав. Не за руку, а за рукав. Не питайте чому - сам не знаю.\nКоли я ввійшов, Рей Стреттон, мій товариш по кімнаті, грав у покер з двома своїми дружками-футболістами.\nНе звертаючи уваги на репліки цих одноклітинних грубіянів, я розплутував телефонний шнур, щоб перенести апарат до своєї спальні.\n- Алло, Джен...\n- Джен... Що б ти відповіла, якби я сказав тобі...\n- Мені здається, що я... Що я закохався в тебе.\n- Я б відповіла... котися під три чорти!\nПід час матчу з Корнелським університетом Оліверу розбили обличчя. Серед уболівальників хлопець побачив свого батька, який таки приїхав на матч. Але присутність Старого Не-хи-хи (так він називав батька) не втішила хлопця, адже йому здавалося, що батько хизується тим, що він, власник банків тощо, приїхав на якийсь нікчемний хокейний матч. Олівер почув, як Дженні розмовляла по телефону з якимсь Філом. Це був її батько, пекар. Коли вона була зовсім малою, її мати загинула в автомобільній катастрофі. Батько («в усіх інших відношеннях йому ціни не складеш», - сказала Джен) довіку заборонив дочці сідати за кермо автомобіля. Для Дженні то була справжня трагедія, надто в старших класах школи, коли вона стала брати уроки гри на фортепіано в учителя, що жив далеко. А втім, тривалі поїздки туди й назад автобусом дали їй змогу перечитати всього Пруста. Олівер здивувався, що дівчина називає свого батька по імені, адже перше слово, яке спадає хлопцеві на думку, коли він згадує свого, - сучий син. Оліверу здається, що на обличчі батька кам’яна маска. Від хлопця постійно вимагають успіхів. Хоч би як він старався, батько сприймає все як належне. Дженні спробувала пояснити, що все це, мабуть, через те, що Олівер Берретт III дуже заклопотана людина. Олівер переконаний, що їхні з батьком стосунки - війна до переможного кінця. Дженні цього не розуміла, бо була впевнена, що батько завжди любить свою дитину.\nВід мосту на тій річці до Іпсвіча, у штаті Массачусетс, їхати хвилин сорок - звісно, якщо погода гарна й ви не вперше за кермом. Я особисто одного разу подолав цю відстань за двадцять дев’ять хвилин. Один поважний бостонський банкір твердить, ніби долав її ще швидше, та коли мова заходить про рекордний час автопробігу Міст - резиденція Берреттів (тобто про те, хто й скільки секунд зрізав із тридцяти хвилин), вигадку вже важко відокремити від дійсності. Я, наприклад, вважаю, що з двадцяти дев’яти хвилин вийти просто неможливо. Якщо, звісно, не їхати на червоне світло.\n- Ти женеш, мов божевільний, - сказала Дженні.\n- Так це ж Бостон, - відповів я. - Тут усі женуть, мов божевільні.\n- Ти заженеш нас обох у домовину, перш ніж твої батьки нас повісять.\n- Послухай, Джен, мої батьки - прекрасні люди.\n- І Сучий син теж?\n- Олівер Берретт III.\n- Ет, він гарний чолов’яга. От побачиш - він тобі сподобається.\n- Він усім подобається.\n- Чого ж ти котиш на нього бочки?\n- Саме через те, що він усім подобається.\nПитаєте, нащо я віз її на оглядини? Питаєте, невже мені справді потрібне було благословення Старого Не-хи-хи? Зараз поясню: по-перше, цього зажадала Дженні («Так заведено, Оллі»), а по-друге, - куди ж ти втечеш від того простого факту, що Олівер III був моїм банкіром у найвульгарнішому розумінні цього слова! Адже він платив за моє навчання.\nВід Гротон-стріт до Доувер-хауса - відстань чималенька, щонайменше півмилі. Долаючи її, ви ідете повз інші - назвімо їх скромно - будинки. Певне, на відвідувача, який потрапляє в наші володіння вперше, все це справляє неабияке враження.\n- Ні, ні, хай йому біс! - вихопилося в Дженні.\n- В чім річ, Джен?\n- Натисни на гальма, Олівере. Без жартів. Зупини машину.\nЯ загальмував. Вона сиділа, вп’явшись пальцями в край сидіння.\n- Я всяке собі уявляла, але не таке.\n- Не таке - що?\n- Багатство. Ладна закластися, що у вас тут і невільники є.\n- Тікаймо, Олівере! - сказала вона.\n- Ні! Лишаймося і приймаймо бій, - відповів я.\n- Ах, мастер Олівер! - привітала мене вона.\n- А-а, вітаю, вітаю.\n- Добридень, тату. Познайомся з Дженніфер...\nПерше ніж я встиг повністю відрекомендувати Дженні, він уже тиснув їй руку. Я зауважив, що вдягнений він не в один із своїх банкірських костюмів. Ні, на Олівері III була модна спортивна куртка. А на обличчі замість звичної маски я побачив підступну посмішку.\n- Прошу, заходьте, знайомтеся з міссіс Берретт.\nТак, на Дженні чекало ще одне випробування, ще одна честь, яка випадає тільки найобранішим з обраних: знайомство з Веселушкою Елісон Форбс, нині Берретт. (Іноді, в мстивому настрої, я думав про те, як шкільне прізвисько матері позначилося б на її подальшій кар’єрі, якби прагнення суспільної діяльності не привело її до добродійницької участі в опікунських радах кількох музеїв.) Хай стане гласністю той факт, що Веселушка Форбс так і не закінчила коледжу. Вона залишила його після другого курсу, діставши беззастережне благословення батьків на одруження з Олівером Берреттом III.\nМати й Дженні потиснули одна одній руки, і після обміну банальностями, які, власне, й складають зміст усіх розмов у мене вдома, ми вмостилися в кріслах. На якийсь час запала тиша. Я спробував увімкнути шосте чуття й уловити, що відбувається. Мати, безперечно, намагалась оцінити Дженніфер - придивлялася до її одягу (сьогодні аж ніяк не богемного), її манери триматися, прислухатися до її вимови та інтонацій. І, звичайно, в усьому підмічала ознаки Кренстона зі штату Род-Айленд. Дженні, можливо, оцінювала мою матір. Кажуть, дівчата не пропускають такої нагоди: зі знайомства з майбутньою свекрухою, мовляв, можна дізнатися багато корисного про вдачу майбутнього чоловіка. Може, вона оцінювала й Олівера III. Цікаво, чи помітила вона вже, що батько на зріст вищий од мене? Чи сподобалась їй його спортивна куртка?\nМати, яка за будь-яких обставин підтримує його, вирішила перемінити платівку й заговорила на якусь загальнішу тему - здається, про музику. А може, про картини - я слухав не дуже уважно. Згодом у мене в руках опинилася чашка з чаєм.\n- Дякую, - сказав я. І додав: - Нам скоро їхати.\n- Га? - озвалася Дженні. Вони з матір’ю в ту мить обговорювали, здається, творчість Пуччіні, і моє зауваження прозвучало контрастом. Мати подивилась на мене (що траплялося вельми нечасто).\n- А як же обід? Невже ви не залишитеся?\n- М-м... Не можемо, - відповів я.\n- Авжеж, залишимося.\n- Мені треба вертатися, - буркнув я, дивлячись на неї.\n- Ви залишитеся на обід. Вважай, що це - наказ.\nУдавана посмішка на його обличчі не в’язалася з категоричністю тону.\n- Ми не можемо, татуню.\n- Ми мусимо, Олівере, - втрутилася Дженні.\n- Чому? - спитав я.\n- Тому, що я голодна, - відповіла вона.\nВін нахилив голову. Мати й Дженні - теж. Я схилив голову набік.\n- Благослови їжу цю, щоб була нам на користь, а нас благослови на служіння тобі й на те, щоб ми ніколи не забували про нужду і нестатки наших ближніх. Молимо тебе про це в ім’я Сина твого Ісуса Христа. Амінь.\nГосподи Ісусе, в мене аж ноги похололи. Невже він хоч цього разу не міг обійтися без своїх святенницьких фіглів? Що подумає Дженні? Середньовіччя! Найтемніша доба середньовіччя!\n- Амінь, - сказала мати (а за нею й Дженні, тільки дуже тихо).\n- Спринтери, на старт! - пожартував я, беручись за виделку.\nМій дотеп, однак, нікого не насмішив. І менше за всіх - Дженні. Вона демонстративно відвернулася від мене. А Олівер III стрельнув у мій бік оком.\n- У кого старт, а в кого - фальстарт, Олівере.\n- Отже, ваші батьки родом із Кренстона, Дженні?\n- Тільки батько. Мати народилася у Фолл-Рівер.\n- Берретти заснували кілька підприємств у Фолл-Рівер, - зауважив Олівер III.\n- На яких із покоління в покоління визискували бідняків, - докинув Олівер IV.\n- Так, у дев’ятнадцятому сторіччі, - відрізав Олівер III.\n- А що ти скажеш про плани автоматизації цих підприємств? - пішов я у наступ.\nМи повернулися до бібліотеки, я - з твердим наміром закруглятися. У нас із Дженні завтра лекції, у Не-хи-хи - банкірські та інші справи, та й у Веселушки, мабуть, на ранок призначені якісь богоугодні рандеву.\n- Тобі з цукром, Олівере? - спитала мати.\n- Олівер завжди п’є каву з цукром, люба, - сказав батько.\n- А сьогодні - без, - відповів я. - Просто чорну каву, мамо.\nПо дорозі назад Дженні сказала, що їй не сподобалося ставлення Олівера до батька. Вона почала підозрювати, що він хоче одружитися з дівчиною, щоб дошкулити батькові: Олівер закоханий у низьке соціальне походження Дженні. Юнак заперечував, але подумав, що в цьому є зерно істини. Батько не заперечував проти шлюбу сина, адже Дженні, маючи таке походження, спромоглася пробитися в Редкліфф. Його турбував бунт сина. Він просив, щоб Олівер почекав з одруженням, поки не отримає ступінь з юриспруденції, інакше він залишиться без цента за душею.\nЛишалося ще відбути візит до Кренстона, що лежить на південь від Бостона, на відстані, трохи більшій, ніж Іпсвіч, коли їхати на північ. Після катастрофи, якою обернулося знайомство Дженніфер з моїми батьками, я без особливого ентузіазму думав про зустріч із майбутнім тестем. Я уявляв собі, як на мене вихлюпується потік італо-середземноморських емоцій, ускладнених тим, що Дженні - єдина дитина, обтяжених тим, що зростала вона без матері, під наглядом батька, який, отже, став для неї найдорожчою в світі людиною. Одне слово, я мав зіткнутися з тими емоційними комплексами, які складають зміст підручників з психопатології.\nСправді-бо, уявіть собі на хвилинку симпатичного юнака-італійця Оліверо Берретто з околиці міста Кренстона, який з’являється до містера Кавіллері, пекаря, що годує тістечками ціле місто, й каже: «Я хочу одружитися з вашою єдиною донькою Дженніфер». Яке запитання поставить йому старий перш за все? «Берретто, на які доходи ти утримуватимеш її?»\nТепер ви розумієте, чому тієї травневої неділі я жодного разу не перевищив дозволеної швидкості, прямуючи на південь автострадою номер 95. Навіть Дженні, яку моя шоферська розважливість спочатку тільки радувала, трохи згодом запитала, чому ми не виходимо за сорок миль на ділянці, де дозволено сорок п’ять на годину. Я послався на розхитаний передок, але вона, звісно, не повірила.\n- Розкажи мені ще раз, Джен.\nГлянувши на мене, вона вкотре вже детальніше переповіла розмову зі своїм батьком. Він радіє. Щиро радіє. Ясна річ, посилаючи доньку до Редкліффа, він зовсім не покладав надій на те, що вона повернеться до Кренстона й одружиться із сусідським хлопцем (який, до речі, освідчився їй перед від’їздом). Батька спочатку ошелешило те, що дочка його стане місіс Олівер Берретт IV. Отямившись, він застеріг дочку: «Не порушуй одинадцятої заповіді».\n- А що в ній? - спитав я.\n- Не цурайся свого батька.\n- Чи знає він, що я - бідняк?\n- І його це не обходить?\n- Принаймні це те, що нас робить рівними.\nДженні мешкала на Гемільтон-авеню - нескінченній вулиці, забудованій дерев’яними будиночками, перед якими з затінку миршавих дерев бавилися дітлахи. Проїхавши кілька кварталів у пошуках стоянки, я відчув себе так, наче потрапив у чужу країну.\nДженні вискочила перша. У Кренстоні вона виявляла дивовижну моторність, нагадуючи мені верткого коника. Коли глядачі на ганках побачили, кого я привіз, із їхніх горлянок вихопилося одностайне - майже як на стадіоні - оглушливе вітання. Та це ж мала Кавіллері, гордість і окраса нашої вулиці! Після таких овацій на її честь я не зразу наважився вийти з машини. Що, як мене сприймуть за отого, мною самим вигаданого Оліверо Берретто, не вартого їй навіть у слід ступити?\nІ ось нарешті я ніяково зупиняюся на порозі, Дженні каже: «Знайомся - мій батько», і Філ Кавіллері, жилавий чоловік років десь під п’ятдесят, типовий мешканець Род-Айленда, простягає мені руку.\n- Добридень, сер.\n- Філ, - виправляє він мене.\n- Добридень, Філ, сер, - промовляю я, все ще тиснучи йому руку.\nА по хвилі збентеження - переляк, коли містер Кавіллері, випустивши, нарешті, мою руку, обертається до дочки й на повен голос горлає:\nТого дня мені здорово придалася звичка, засвоєна разом з іншими канонами «гарних манер». Мене привчили не розмовляти з повним ротом. А що Філ та його дочка робили все, щоб я безнастанно щось жував, то на розмови мені просто не лишалося часу. Боячись образити господаря, я ум’яв рекордну кількість італійських тістечок - не менше як по два кожного ґатунку. А потім потішив обох Кавіллері, виголосивши промову на тему, які з них були найсмачніші.\nЗа обідом (тістечка, як виявилося, подавалися лише для того, щоб заморити черв’ячка) Філ спробував повести зі мною мову, самі знаєте, про що. Він чомусь забрав собі в голову, що може помирити Олівера III з Олівером IV.\n- Давайте я побалакаю з ним по телефону, як батько з батьком, - запропонував він.\n- Не треба, Філе, це нічого не дасть.\n- Я не можу сидіти згорнувши руки! Як це так - щоб батько відмовився від рідної дитини?!\n- Але ж я теж від нього відмовився, Філе.\n- Щоб я такого більше не чув! - вигукнув він, скипаючи непідробним гнівом. - Батькову любов треба поважати, нею треба пишатися! Батькова любов - це особлива, рідкісна любов.\n- Атож, рідкісна. Надто в моїй родині, - сказав я.\n- Зв’яжи мене з ним по телефону, - знову попросив Філ. - Я все залагоджу.\n- Ні, Філе. Між батьком і мною більше не існує телефонного зв’язку. Між нами - холодна війна!\n- Ет, повір мені, Олівере, твій батько відтане. І хочеш знати, коли саме? Коли ви надумаєте піти до церкви...\n- Що, Джен?\n- Ти згадав про церкву...\n- Дозвольте мені пояснити, - попросив я. Розумієте, ні я, ні Джен у Бога не віримо. І лицемірити не хочемо.\nПо-моєму, він прийняв це пояснення тільки тому, що дав його я. Можливо, почувши його від Дженні, він ударив би її. Але цього разу вже він був третім зайвим, він був чужинцем. Утупившись очима в підлогу - тому, видно, що не хотів дивитися на нас, - він помовчав, а тоді сказав:\n- Гарні мені діла... А чи можна поцікавитися, хто ж у такому разі оформить ваш шлюб?\nДженні пояснила, що церемонію проведе в Гарварді університетський капелан («Ага, все-таки капелан», - пробурмотів Філ), а наречений і наречена обміняються відповідними фразами.\nКоли ми поверталися до Кембриджа, я спитав Дженні, якої вона думки про наш візит.\n- Усе було гаразд, - відповіла вона.\nДженніфер одержала диплом у середу. З цієї нагоди до Кембриджа прибула сила-силенна родичів з Кренстона, приїхала навіть тітонька з Клівленда. Я зустрівся з ними під час урочистої церемонії. За попередньою домовленістю мене рекомендували не як жениха, і Дженні була без обручки: все це для того, щоб ніхто не образився (заздалегідь), не одержавши запрошення на весілля.\n- Тітонько Кларо, це мій хлопець Олівер, - казала.\nУ четвер я зрівнявся з Дженні, одержавши диплом Гарвардського коледжу - диплом мій, так само як і її, був з відзнакою. До того ж йшов попереду всіх, навіть тих, що одержали диплом з найвищою відзнакою, тобто найученіших мудрагелів. Але стримався. Нехай і вони порадіють.\nІ досі не знаю, чи був там присутній Олівер Берретт III. Цього урочистого дня в університетському дворі зібралася величезна юрба - понад сімнадцять тисяч чоловік, і, звичайно, я не мав змоги роздивитися їх крізь бінокль. Квитки, призначені для моїх батьків, я, само собою зрозуміло, віддав Філові й Дженні. Але ж мого Старого Не-хи-хи як колишнього студента університету могли впустити й без квитка; може, він і сидів десь на трибуні в гурті випускників 1926 року. А проте чого йому було приїздити? Адже банки в той день працювали!\nОдружилися ми в неділю. Родичів Дженні не запрошували, тому що, знехтувавши Бога Отця, і Сина, і Святого Духа, ми боялися вразити релігійні почуття цих щирих католиків. Шлюбна церемонія відбувалася в корпусі Філліпса Брукса, старій будівлі на північ від університетського двору. Керував церемонією Гімоті Блаувелт, унітаріанський капелан нашого коледжу. Певна річ, був там і Рей Стреттон. Дженні запросила свою подругу з Бріггс-хола, а також - мабуть, із сентиментальних міркувань - довготелесу напарницю з бібліотеки. І, звичайно, Філа.\n- Ви готові? - запитав містер Блаувелт.\n- Готові, - відповів я за себе й за Дженні.\n- Друзі мої, - звернувся містер Блаувелт до присутніх, - ми прийшли сюди, щоб стати свідками єднання двох сердець. Послухаймо ж рядки, які молодята вибрали, щоб прочитати у цю священну хвилину.\nПерше слово - нареченій. Стоячи обличчям до мене, Дженні прочитала вірш, що його обрала для цієї нагоди. Вірш був зворушливий, надто для мене, бо це був сонет Елізабет Берретт-Браунінг1:\nКоли ці дві душі устали на весь зріст.\n1 Елізабет Берретт-Браунінг - відома англійська поетеса вікторіанської доби.\nПритулок хоч малий, щоб день цей перебуть.\nЯ закінчив, і хвилину в кімнаті стояла дивовижна тиша. Потім Рей Стреттон простягнув мені обручку, і ми з Дженні - самі - дали шлюбну обітницю, присягаючись любити одне одного й піклуватись одне про одного, поки нас не розлучить смерть.\nНаше щоденне життя протягом перших трьох років можна змалювати одним словом: скрута. Від ранку до ночі ми думали тільки про те, як нашкрябати грошей на найпотрібніші речі. У найкращому разі нам ледве щастило звести кінці з кінцями. І до вашого відома, в такому житті немає ані краплі романтики. Пригадуєте славетні рубаї Омара Хайяма, зокрема де йдеться про місце в затінку, книжку віршів, хлібину, кухоль вина і таке інше? Замініть книжку віршів трактатом Скотта «Про види опіки», і ви побачите, як чудово ця поетична картина накладалася на моє ідилічне існування. Райське життя? Хай йому біс такому раю! Хіба то рай, коли думаєш, чи дорого коштує книжка віршів («може, купити її в букініста?») і де нам дадуть у борг той хліб і вино? Та ще - як розжитися на гроші, щоб сплатити борги.\nМоє славетне прізвище відкрило нам кредит у місцевій крамниці, де звичайно не давали студентам нічого у борг. Зате воно завдало нам чималої шкоди там, де я найменше цього сподівався, - у Шейділейнській школі, куди Дженні влаштувалася викладачем.\n- Звичайно, платня у нас нижча, ніж у державній школі, - сказала їй директриса, міс Енн Міллер Уїтмен, і висловила впевненість, що для члена родини Берреттів ця «обставина» не має ніякого значення. Дженні спробувала спростувати цю хибну думку, але на додачу до обіцяних трьох з половиною тисяч доларів на рік не дістала нічого, тільки слухала дві хвилини директрисине «хи-хи-хи». Зауваження Дженні, що членам родини Берреттів доводиться платити за помешкання так само, як іншим людям, міс Уїтмен сприйняла за дуже дотепний жарт.\nКоли Дженні переповіла мені цю розмову, я висловив побажання, щоб міс Уїтмен узяла свої - «хи-хи-хи» - три з половиною тисячі доларів і забралася з ними... самі знаєте куди. Тоді Дженні запитала мене, чи згоджуюсь я кинути університет і утримувати її, поки вона одержить такий диплом, який дасть їй право викладати в державній школі. Секунди дві я поглиблено обмірковував наше становище, а потім дійшов до виразного й стислого висновку:\n- Розтак його!\n- Ти висловлюєшся дуже красномовно, - сказала моя дружина.\n- А що ж я іще маю робити? Теж хихикати?\n- Ні. Ти маєш полюбити спагетті.\n- То як? - запитала мене Дженніфер.\n- Ти ще й питаєш? - Я саме писав резюме справи «Держава проти Персівала», важливого прецеденту в кримінальному судочинстві. Дженні помахувала запрошенням, наче дратуючись зі мною.\n- Я вважаю, що вже пора, Олівере, - сказала вона.\n- Ти дуже добре знаєш, що саме. Чи ти хочеш, щоб він приліз до тебе навколішках?\nЯ робив далі своє діло; вона - своє.\n- Оллі, він подає тобі руку.\n- Дурниці, Дженні. Адресу на конверті писала мати.\n- Ти ж казав, що й не поглянув на нього! - вигукнула вона.\nМоже, й поглянув. А потім, мабуть, забув. Адже я з головою поринув у справу Перезвала, до того ж незабаром іспити. І нема чого забивати мені баки.\n- Схаменися, Оллі, - сказала вона благальним тоном. - Шістдесят років - це тобі не жарт. Коли ти надумаєш врешті помиритися з ним, його, може, й на світі вже не буде.\n- Постривай, - мовила вона застережливо, - ось коли проти тебе збунтується Олівер V...\n- Можеш бути певна, його зватимуть як завгодно, тільки не Олівером! - гримнув я.\n- Слухай, Оллі, навіть якщо ми назвемо його Блазнем Бозо, хлопець дивитиметься на тебе скоса, бо ти був спортивним світилом Гарварда. А на той час, коли він вступить до університету, ти, може, станеш членом Верховного суду.\nДовелося пояснити, що наш син ніколи не дивитиметься на мене скоса. Коли ж вона запитала, звідки в мене така впевненість, я не зміг навести жодних аргументів. Але я твердо знав, що наш син не подивиться на мене скоса, хоч і не вмів пояснити чому. Без усякої, на мій погляд, логіки Дженні заявила:\n- Твій батько теж любить тебе, Олівере. Він любить тебе так само, як ти любитимеш Бозо. Але ви, Берретти, такі горді й затяті, що можете прожити весь вік, вважаючи, буцімто ненавидите один одного.\n- Справу вирішено, - оголосив я на правах чоловіка й голови родини і знову втупився в документи позову «Держава проти Перезвала». Дженні підвелась, але зразу ж пригадала:\n- Нас просять дати відповідь.\n- Слухай, Олівере, - сказала вона. - Часом мені доводилося говорити неправду. Але я ніколи нікого не образила навмисно. І, мабуть, не змогла б образити.\n- Який у них номер? - тихо запитала вона, стоячи біля телефону.\n- Хіба не можна відповісти листовно?\n- Ще трохи, і в мене не витримають нерви. Який у них номер?\n- Добрий вечір, сер, - промовила Дженні. Невже трубку взяв сам Сучий син? Хіба він не у Вашингтоні? «Нью-Йорк таймс» повідомляла, що він пробуде там до кінця тижня.\n- Оллі, може, не треба давати негативної відповіді?\n- Мені дуже шкода, - сказала вона в трубку. - Тобто нам дуже шкода, сер...\n- Йому боляче, Олівере! Як ти можеш сидіти, знаючи, що батькове серце спливає кров’ю? Може, ти сказав би йому хоч слово?\n- Я ніколи не заговорю з ним. Довіку, - відповів я зовсім спокійно.\n- Заради мене, Олівере. Досі я ніколи не просила в тебе нічого. Будь ласка.\n- Тварюка ти безсердечна, - сказала вона мені й звернулася до батька, закінчуючи розмову: - Містере Берретт, Олівер хоче переказати вам, що по-своєму... - Вона спинилася, переводячи дух. Її трясло від плачу, тож їй було нелегко говорити. Я був надто здивований, щоб утрутитись, і тільки слухав, що вона «перекаже» батькові. - Він дуже вас любить, - сказала вона і зразу ж поклала трубку.\n- Хай тобі біс, Дженні! Звідки ти взялася на мою голову!\nЯ йшов поволі. Чого мені поспішати в порожню квартиру? Була пізня ніч, і я аж задубів - більше від страху, ніж від холоду (хоча, повірте мені, погода стояла холодна). Коли я підійшов до ґанку, мені здалося, що на східцях хтось сидить. Та ні, мабуть, привиділося, бо фігура була зовсім непорушна.\nЯ був такий втомлений, що не міг злякатися, такий радий, що не міг говорити. Я сподівався - вона тримає в руці щось важке і вдарить мене по голові.\n- Я забула ключа, - сказала Дженні.\n- Дженні, я так шкодую...\n- Не треба! - перебила вона мене і тихо промовила: - Кохання - це коли ні про що не шкодуєш.\nПісля закінчення курсу Олівер отримав роботу в солідній адвокатській конторі Джонаса і Марша, які спеціалізувалися на справах, пов’язаних з порушенням громадянських прав. Дженні була задоволена, адже можна водночас робити добре діло і заробляти добрі гроші. Джонас і Марш платили Оліверові Берретту IV 11800 доларів, - такої високої платні не спромігся одержати жоден з його однокурсників. Дженні і Олівер переїхали в Нью-Йорк. Вони почали говорити про майбутніх дітей. Олівер не хотів, щоб його син називався Олівером V, і в порушення сімейної традиції вирішив назвати його Бозо. Дженні ніяк не могла завагітніти, і подружжя звернулося до лікаря. Доктор Шеппард викликав Олівера в клініку і повідомив, що Дженні дуже хвора: у неї лейкемія. Лікар порадив Оліверові поводитися вдома як зазвичай.\nУ мене зринув спогад про Верховну Істоту, що, як кажуть, існує десь там, у безконечному просторі. Ні, я не збирався затопити Богові в пику, відлупцювати його за ту кривду, якої він хотів завдати мені - тобто Дженні. Мої думки мали зовсім інше спрямування. Бувало так: я прокидався зранку і згадував - Дженні зі мною. Ще зі мною. Зрозумійте мене: стривожений і збентежений, я сподівався, що десь існує Бог, якому я можу подякувати. Подякувати за те, що він дав мені змогу прокинутись і побачити Дженніфер.\nІ я сказав цьому Богові (хоч би хто і хоч би де він був), що погоджуюсь на статус-кво. Я згоден і далі мучитися, згоден знати - при умові, що Дженні не знатиме. Ти чуєш мене, о Господи? То скажи, яку ти вимагаєш ціну.\nНачальник Олівера містер Джонас вирішив відправити юнака у відрядження в Чикаго. Це був натяк на майбутнє підвищення по службі. Олівер відмовився, але про хворобу дружини нічого не сказав.\nМені було страшно повертатися додому. Бо тепер, через кілька тижнів після того, як я довідався про хворобу Дженні, вона стала худнути. Схудла вона трохи і, мабуть, сама цього не помітила. Але я, знаючи, що на неї чекає, помітив.\nЯ частенько зупинявся перед конторами авіакомпаній: Бразилія, Антильські острови, Гаваї («Тікай від турбот - лети туди, де завжди сонце») і тому подібні райські місця. Одного разу я побачив рекламне оголошення - компанія ТУЕ пропонувала подорож до Європи на пільгових умовах (туристський сезон уже минув) - Лондон для модників і модниць, Париж для закоханих...\nІ я став гордим власником двох квитків (перший клас - знай наших!) до Міста Закоханих.\nКоли я прийшов додому, вигляд у Дженні був кепський: обличчя бліде і змарніле. Але я сподівався, що як тільки вона почує про мій фантастичний задум, щоки її враз порожевіють.\n- Місіс Берретт, у мене є новина, - сказав я. - Здогадайтесь яка.\n- Ти полетів з роботи, - сказала моя дружина-оптимістка.\n- Не полетів, а полечу, - відмовив я, витягаючи квитки. - І не з роботи, а в Париж. Летимо завтра увечері.\n- Я не хочу в Париж. Мені не потрібний Париж. Мені потрібний ти...\n- Але ж я в тебе є, серденько! - перебив я її з удаваною веселістю.\n- І ще мені потрібен час, - провадила вона. - А часу ти мені не можеш дати.\nПотім Дженні розповіла, що вона почувала себе «препаскудно» і пішла знову до доктора Шеппарда - не консультуватися з ним, а вимагати, щоб він відкрив правду.\nЯ відчув себе винним за те, що вона почула правду не від мене, а від іншого. Вона зрозуміла це і зробила навмисно дурне зауваження:\n- Він випускник Єльського університету, Оллі.\n- Екерман. Гематолог. Він стопроцентний представник Єлю. Закінчив там і коледж, і медичний факультет.\n- Він уміє принаймні читати й писати? - запитав я.\n- Це ми побачимо, - посміхнулася місіс Олівер Берретт, випускниця Редкліффа 1964 року. - Але я чула, що він уміє розмовляти. А я хочу порозмовляти з ним.\n- Гаразд, тоді звернімося до єльського лікаря, - сказав я.\n- Гаразд, - сказала вона.\nНам треба було погодити деякі речі, - такі, що нечасто стають предметом обговорення чоловіка й дружини, яким заледве минуло двадцять чотири роки.\n- Я покладаюсь на твою твердість, хокеїсте, - сказала вона.\n- Авжеж, я буду твердий, - відповів я, міркуючи водночас, чи здогадується всевідаюча Дженніфер, що у великого хокеїста тремтять коліна.\n- Я хочу, щоб ти підтримав Філа, - пояснила вона. - Для нього це буде найважчим ударом. Зрештою тобі що: ти станеш веселим удівцем.\n- Я не буду веселим, - урвав я її.\n- Ні, ти будеш з біса веселим. Я хочу, щоб ти був веселим. Домовились?\nМинув рівно місяць. Ми саме пообідали. Дженні й досі готувала їжу, наполігши на цьому. Я насилу переконав її, щоб вона дозволила мені мити посуд (хоч вона й досі шпигала мене, кажучи, що це «не чоловіча робота»), і саме прибирав тарілки, а вона грала на фортепіано Шопена. Раптом Дженні зупинилася посеред однієї з прелюдій, і я відразу зайшов у вітальню. Вона сиділа, опустивши руки.\n- Ти почуваєш себе гаразд, Дженні? - запитав я, маючи на увазі відносне значення слова «гаразд». Вона відповіла запитанням:\n- У тебе вистачить грошей на таксі?\n- Звичайно, - відповів я. - Куди ти хочеш поїхати?\n- Та, мабуть, у лікарню, - сказала вона.\nМи заметушились, і я зрозумів: настала фатальна хвилина. Дженні йшла з нашого дому і вже ніколи не повернеться. Вона сиділа, а я складав її речі, міркуючи: що вона думає? Що їй найдорожче у нашому домі? Що б вона хотіла запам’ятати навіки?\n- Що б ти ще хотіла взяти з собою? - запитав я.\n- Чи страхувалися ви на випадок хвороби?\nЗвичайно, прибуття Дженні не було для них несподіванкою. Про те, що вона скоро поступить сюди, їх попередив доктор Бернард Екерман. Тепер він став її лікарем і справдив її сподівання - виявився доброю, чуйною людиною, незважаючи на те що був стопроцентним єльцем.\n- Слухайте, докторе, - почав я, хоч і знав, що нема чого вчити вченого. - В цих справах наказує Дженні. Як вона скаже, так і буде. А ваше діло - якомога полегшити її страждання.\n- Будьте певні, ми це зробимо.\n- Тож пам’ятайте, лікарю, - сказав я, - тож пам’ятайте: я хочу, щоб її обслуговували по найвищому розряду. Окрема палата. Окрема сестра й доглядачка. Все, що треба. Прошу вас. Гроші у мене є.\nОлівер, хоча йому було дуже неприємно, попросив у батька гроші на «особисті потреби». Батько виписав чек. Хлопцеві здалося, що батькові хотілося побути з ним довше, та й йому самому не хотілося йти з його кабінету.\nТого вечора вона вигнала мене з палати, бо хотіла поговорити з батьком, «як мужчина з мужчиною».\nЯ сів у кімнаті відпочинку. Незабаром з’явився Філ.\n- Сказала покликати тебе, - промовив він хрипко, наче йому здавило горлянку.\n- Зачини ці трикляті двері, - наказала вона, коли я зайшов до палати. Я обережно причинив двері й, повертаючись до ліжка, побачив її всю. Побачив з трубками, що тягнулися до її правої руки, прикритої ковдрою. Я завжди намагався сісти якомога ближче до неї, щоб бачити тільки обличчя, бліде, але з блискучими очима.\n- Мені не боляче, Оллі, - сказала вона. - Відчуття таке, наче я повільно падаю зі скелі. Розумієш?\n- Дідька лисого, - сказала вона.\n- Га? - промимрив я крізь зуби.\n- Тобі не зрозуміти, що таке падати зі скелі, Шпаргалето. Ти ніколи не падав зі скелі за все своє трикляте життя.\n- Падав, - сказав я, відчувши, що до мене повертається мова. - Коли зустрів тебе.\n- Хіба що, - сказала вона і ледь усміхнулася. - «Яке стрімке було тоді падіння». Хто це сказав?\n- Не знаю, - відповів я. - Шекспір.\n- Так, але хто саме з його героїв? - замислено спитала вона. - Не можу навіть пригадати, з якої це п’єси. А я ж училася в Редкліффі і мала б пам’ятати. Колись я знала всі твори Моцарта за номерами по каталогу Кехеля.\n- Слухай-но, - сказав я тоном Богарта, - ти хочеш розмовляти про музику?\n- А ти волієш розмовляти про похорон? - запитала вона.\n- Ні, - відповів я, жалкуючи, що урвав її.\n- Про похорон я вже говорила з Філом. Ти слухаєш мене, Оллі?\n- Так, я слухаю, Дженні.\n- Я дозволила йому влаштувати католицьку відправу і сказала, що ти даси згоду. Згода?\n- Згода, - сказав я.\n- Слухай-но, Олівере, - сказала Дженні тихо, але сердито. - Я наказую тобі, щоб ти перестав терзатися докорами сумління.\n- З обличчя твого не сходить винуватий вираз. Ти мучишся.\nЯ спробував змінити свій вираз, але м’язи обличчя були наче заморожені.\n- Ніхто в цьому не винен, Шпаргалето! Тож годі тобі каратися!\nЯ хотів дивитися на неї - хотів би ніколи не зводити з неї очей, - однак потупився. Мені було соромно. Навіть тепер Дженні зуміла прочитати мої думки.\n- Слухай-но, Оллі, це єдине, про що я тебе прошу. Все інше, я знаю, ти переживеш.\n- Ти можеш зробити мені одну послугу?\nДо горла мого підкотив клубок і здавив його так, що у мене мало не бризнули сльози. Але я витримав - не заплакав. Кивнувши ствердно головою, я дав зрозуміти Дженні, що ладен зробити їй яку завгодно послугу.\n- Ти можеш стиснути мене міцно-міцно? - запитала вона.\nЯ взяв її за лікоть. - Боже, яка в неї тоненька стала рука! - й обережно потиснув.\n- Ні, Олівере, - сказала вона, - стисни мене в обіймах. Ляж поряд.\n- Дякую, Оллі.\n- Філе, - сказав я тихо.\nВін поглянув на мене і, мабуть, відразу зрозумів. Його треба було втішити. Я підійшов і поклав руку йому на плече. Я боявся, що він розплачеться. За себе я був певен. Мені було не до сліз. Я знав: мені слід побути на самоті. Подихати свіжим повітрям. Можливо, походити.\nВнизу у вестибюлі стояла повна тиша. Її порушували тільки мої кроки по вкритій лінолеумом підлозі.\nЦе був мій батько. Якщо не рахувати реєстраторку за столиком, у вестибюлі, крім нас, не було ні душі. Та і в усьому Нью-Йорку, крім нас, напевне, всі уже спали.\n- Олівере, треба було розповісти мені, - сказав він.\n- Як тільки я довідався, зразу ж скочив у машину.\n- Олівере, я приїхав допомогти, - наполегливо сказав батько.\n- Дженні померла, - сказав я йому.\n- Я шкодую, - прошепотів він вражено.\n- Кохання - це коли ні про що не шкодуєш.\nПереклад Мара Пінчевського, Олександра Тереха\n1. Поясніть назву «Історія одного кохання». Чому вона узагальнена?\n2. Як характеризують Дженні її музичні уподобання? (Послухайте твори Баха, Моцарта та групи «Бітлз» (до 1967 р.)).\n3. Що привабило Олівера у Дженні (Дженні в Олівері)? Чи є пояснення цього у творі?\n4. Чому Дженні принишкла, коли дізналася прізвище Олівера?\n5. Чому в Олівера складні стосунки з батьком? Чи впливає на них його звичка «скрізь бути першим»? Чи справді Олівер бунтує проти батька? Чи треба було це робити?\n6. Якими є стосунки Дженні та її батька? Чому Філ заборонив Дженні кермувати автомобілем? Як це його характеризує?\n7. На чиєму боці Дженні в конфлікті Олівера з батьком? Чому вона намагається їх помирити?\n8. У 6-му класі ви читали оповідання «Останній дюйм». Чи можна порівняти стосунки батька і сина у творах Дж. Олдріджа і Е. Сіґела? Чи є спільні мотиви у вирішенні цього конфлікту у творах?\n9. Як називає свого батька Олівер? А як свого - Дженні? Про що це свідчить?\n10. Порівняйте вручення дипломів про закінчення навчання Олівера і Дженні. Чи можна стверджувати, що на вручення диплома Оліверу батько не прийшов?\n11. Порівняйте гостини Олівера і Дженні у їхніх батьків. Де була щиріша і затишніша атмосфера? Що впливало на неї?\n12. Чи мав підстави Олівер Берретт III вважати, що син вирішив одружитися наперекір йому? Чи правильно він зробив, позбавивши сина грошей?\n13. Чому Філ Кавіллері боїться, що донька відцурається його? Що він називає «рідкісною любов’ю»? Як цей вислів розуміє Олівер?\n14. Що хотіли сказати один одному Дженні і Олівер поетичними рядками, які обрали для свого весілля?\n15. За які слова Олівер так розгнівався на Дженні, що вона пішла з дому? Що його так розлютило? Чому Дженні їх сказала? Як це характеризує дівчину?\n16. Проаналізуйте сцену, де Олівер просить у батька гроші. Чи змінилася поведінка юнака у стосунках з батьком? Що на неї вплинуло?\n17. Чому Олівер Берретт III опинився в лікарні, де лежала Дженні? Як це його характеризує?\n18. Як вплинула Дженні на життя Олівера? Чого вона його навчила? Чи зможе він знову стати щасливим?\n19. Поясніть фінал твору.\n20. Послухайте музику Френсіса Лея, створену до фільму «Історія одного кохання». Чи вдалося композиторові передати настрій книги?


Цей день в історії : 15 грудня 1934 : Справа «Об'єднання українських націоналістів»\nПостанова ЦВК СРСР від 1 грудня 1934 року, котрою серед іншого заборонялося оскарження вироку та клопотання про помилування, а вирок про вищу міру покарання виконувався негайно\nКиївський Інститут благородних дівиць, листівка початку XX століття\nГолова Військової колегії Верховного суду СРСР Василь Ульріх (1889-1951). У 1924-48 роках — головуючий на більшості гучних судових процесів періоду сталінських репресій\n18 січня 1935 року всі партійні організації СРСР отримали «Закритий лист ЦК ВКП(б). Уроки подій, пов'язані зі злодійським вбивством тов. Кірова», який регламентував масові партійні «чистки» та сприяв розкрученню маховика репресій у Радянському Союзі. Тільки у грудні 1934 року за «законом від 1 грудня» було репресовано 6 501 особу. «Генеральна чистка» партії у 1935 році переросла в перевірку партійних документів, а в 1936 році — в кампанію з обміну документів. Внаслідок цих дій КП(б)У скоротилася майже в половину з 550 433 осіб у 1933 році до 296 643 у квітні 1937-му.\n#Київ #СРСР #ЙосифСталін #Терор #УРСР\nЯна Примаченко спеціально для © «Цей день в історії», 15 грудня 2017. Текст статті поширюється за ліцензією «Creative Commons Із зазначенням авторства 4.0 Міжнародна (CC BY 4.0)» і з обов'язковим активним гіперпосиланням на дану вебсторінку.\nКримінал • Україна • Новітня історія • Інтербелум


≻ Духові шафи Gunter&Hauer • Купити в Києві, Україні • Інтернет-магазин Епіцентр\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 970 IVR\n11 099 - 100 ₴\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 866 BL\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 865 IX\nДухова шафа Gunter&Hauer EOV 8 N\nДухова шафа Gunter&Hauer EOT 950 W\nДухова шафа Gunter&Hauer EOT 665 T\nДухова шафа Gunter&Hauer EOT 658 ANR\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 980 P\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 966\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 1470\nДухова шафа Gunter&Hauer EOG 608 E\nгазові з конвекцією бежеві Gefest білі Gorenje Samsung сенсорні Electrolux газові Bosch телескопічні електричні з рожном електричні з грилем Samsung з функцією мікрохвильової печі Whirlpool електричні електричні з функцією мікрохвильової печі Zanussi газові чорні газові піролітичні Siemens електричні вузькі\nВідгуки: Духові шафи Gunter&Hauer\nВирішили купити Духові шафи Gunter&Hauer?\nВ інтернет-магазині Епіцентр представлений широкий асортимент Духові шафи Gunter&Hauer . За шуканою характеристикою на сайті Ви знайдете 4 товарів, і їх кількість поступово збільшується. У кожній картці товарів зібрані якісні фото, відгуки від покупців, а також усі необхідні технічні характеристики для правильного вибору. Вигідний прайс на Духові шафи Gunter&Hauer діє завдяки завжди актуальним акціям і знижкам, зокрема і на абсолютно нові моделі 2021 року. Реальна вартість від 3999 до 84209 грн. Також є можливість покупки в кредит або розстрочку. Якщо у Вас виникнуть питання, їх допоможуть вирішити наші кваліфіковані фахівці. Після оплати Ви зможете забрати товар безкоштовним самовивозом у центрі обслуговування покупців у Києві або в одному з 32 міст України. Також можна оформити доставку в будь-яке місто через «Нова Пошта» або «Міст Експрес».\nЦіни на Духові шафи Gunter&Hauer\nУЦІНКА! Духова шафа Gunter&Hauer EOM 1370 BL (УЦ №14) 9999.00 ₴\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 1475 S 16999.00 ₴\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 970 IVR 10999.00 ₴\nДухова шафа Gunter&Hauer EOM 1370 BL 10999.00 ₴\nДухові шафи Gunter&Hauer Запитання та відповіді\n→ Які властивості вибирають покупці в групі Духові шафи Gunter&Hauer?\n→ Де купити Духові шафи Gunter&Hauer?\nВи можете купити Духові шафи Gunter&Hauer в Епіцентрі онлайн і торговельних центрах:


28 Жовтня, 2020 – Централізована бібліотечна система Шевченківського району м. Києва\nАнонс!📢 Творча зустріч з поетесою Ольгою Березою\nШановні колеги! 29 жовтня до бібліотеки ім. І. Котляревського завітає талановита поетеса зі Львова Ольга Береза. Під час зустрічі авторка презентує свою поетичну збірку «Аґрафка для Янгола», яка вийшла у видавництві «Святих Володимира та Ольги». Докладніше


Вікові особливості розвитку мовлення дітей раннього віку - Методика діагностики та корекції порушень комунікативно-мовленнєвого розвитку дітей раннього віку - Нова педагогіка - Edudirect.net\nВікові особливості розвитку мовлення дітей раннього віку\nНова педагогіка » Методика діагностики та корекції порушень комунікативно-мовленнєвого розвитку дітей раннього віку » Вікові особливості розвитку мовлення дітей раннього віку\nЗагальновідомо, що розвиток мовлення дітей залежить від розвивального потенціалу мовленнєвого середовища, від характеру спілкування з дорослим.\nВивчаючи мовлення дітей раннього віку, відомий психолог С.Л. Рубінштейн відзначав, що розвиток мовлення у дітей обумовлений навчанням. Натомість де аж ніяк не означає, застерігає вчений, що оволодіння мовленням, своєю рідною мовою є загалом результатом спеціальної навчальної діяльності, метою якої було б для дитини вивчення мовлення. Початкове оволодіння рідною мовою, справжнім живим мовленням здійснюється у процесі життєво мотивованої діяльності спілкування. Тільки таким чином досягається справжнє розуміння мовлення як мовлення. Дитина нормально оволодіває мовленням – навчається говорити – користуючись мовленням у процесі спілкування, а не вивчаючи його у процесі навчання.\nПровідним прийомом у розвитку голосових реакцій дитини в цей період виступає емоційне спілкування дорослого з дитиною (нагадаємо, що емоційне спілкування з дитиною є провідною діяльністю дітей першого року життя): приємна посмішка, ласкава розмова з різноманітною інтонацією, що супроводжується частим і легким доторкуванням до грудей малюка, звернення до дитини на її ім′я.\nЗазначимо, що під час стимулювання звукових реакцій до 5 місяців у мовленні дорослих повинні здебільшого переважати голосні звуки: а, у, о, і. З 5 місяців можна вже промовляти склади з голосними звуками та приголосними п, б, м (І. М. Кононова).\nПочинаючи з 3–4 місяців проводять заняття з іграшками та музичні заняття. Наприклад, показати яскраво звучащу іграшку, викликати звукове і слухове зосередження, назвати її словом (чи звуконаслідуванням), а потім сховати. Викликати пошук дитиною цієї іграшки, через декілька секунд знову показати.\nДіти 4–5 місяців наслідують не тільки дорослих але й інших дітей. Гуління в цьому віці перетворюється на самостійну діяльність дітей. Створюються сприятливі умови і можливість для подальшого розвитку наслідування звуків.\nЗ 5 місяців батьки повинні стимулювати белькіт, викликати у дітей відповідні звуки. Для цього потрібно вимовляти за дитиною звуки «а-а-а», «е-е-е», перегукуватися з нею, намагаючись, щоб дитина ще раз повторила ці звуки. У розмові з дитиною вимовляти окремі склади: «мама», «ба-ба», викликати слухове зосередження та наслідування цих складів.\nПісля 7 місяців, як радить І.М. Коннікова, необхідно змінити контакт дорослого з дитиною, перевести емоційне спілкування на «ділове». Вводиться більш ускладнений прийом – змістове спілкування з приводу якоїсь образної іграшки. Наприклад, дорослий показує собачку, називає її «гав-гає» – собачка, показує з нею різні дії, називає її словами: «Собачка сидить: гав-гав. Собачка йде: топ-топ. Собачка гавкає: гав-гав». Після цього іграшка ховається. Вихователь пропонує дитині покликати собачку, стимулює до вимови слова: гав-гав, дай, йди – йди, на, топ-топ.\nНа ' кінець першого року життя, за даними досліджень Н. Аксари ної і М. Кольцової, слово для дітей стає «сигналом сигналів», що дає можливість навчати їх перших усвідомлених слів. Самостійне використання дитиною слів формується не відразу, а під впливом спільних дій дитини і дорослого поетапно: а) розуміння слів дорослого, повторення слів за дорослим; б) самостійне використання слів дитиною в усвідомленій ситуації.\nПрийоми навчання дітей перших усвідомлених слів описані Г.М. Ляміною. З-поміж них, словесне позначення дорослим предметів та іграшок, що викликали у дітей інтерес.\nДосить часто ми зустрічаємося з таким явищем, коли діти першого року життя добре розуміють слово, але вимовити його не можуть, оскільки воно є важким для них за своїм звуковим складом. У цьому зв'язку Г.М. Ляміна рекомендує такий педагогічний прийом, як називання дорослим поряд із правильним словом його спрощену вимову (кішка – кигір, годинник – тік-так, машина – бі-бі, півник – ку-ка-рі-ку, собачка – гав-гав). Це дає можливість активізувати мовлення дитини і поступово підводити її до вимови правильних слів (уже на першому році життя).\nПерші усвідомленні слова з′являються у дітей на віковому відрізку від 8 до 12 місяців. Ці слова безпосередньо не залежать від лепету дитини, оскільки за ними стоїть вже певне значення. Для дитини оволодіння словом – складна діяльність, тому в їхньому мовленні не відразу з′являється таке слово, яке ми чуємо в мовленні дорослих. Спостереження за дітьми раннього віку дали змогу вченим встановити певну послідовність в оволодінні першими словами. Спочатку дитина засвоює слово-склад, вона «начебто вибирає один склад, який є представником всього слова». (І.А Сікорський). Наприклад: па (шапка), кря (качка), ба (лампа). Слідом за односкладовими словами з′являються двоскладові, які дитина утворює повторенням першого складу, наприклад бо – бо (боляче). На прикінці першого року життя дитина починає створювати слова з двох різних складів: а-па (впав) ба – бу (бабуся).\nПерші слова дитини досить специфічні. Між словами дорослих і дитини існує фонетична відмінність. Це можуть бути слова, що зовсім не схожі на слова дорослих: акаба (шапка), уривки слів дорослих: ко (молоко), спотворені слова дорослих, слова-звуконаслідування: киць-киць, ту-ту~) І /Перші слова дітей відрізняються багатозначністю, дитина ^ сшв*відносить слово не з одним, а з кількома предметами (ana – шапка, комір, хутро, рукавиці). Багатозначні слова можуть об'єднуватися за функціональними ознаками бі-бі (усе, що їздить), за місцем знаходження тіл (усе, що лежить на столі), за зовнішньою схожістю-кх (усе пухнасте й хутряне), за звуконаслідуванням. Самостійне мовлення дітей до півтора року ще не є активним засобом спілкування за власною ініціативою, здебільшого вил ов – ляння слів стимулюють дорослі. Це підготовчий період у становленні мови дітей, на орлові якого відбувається подальший розвиток дитячого мовлення.\nНепоправної шкоди завдають дітям батьки, які курять і вживають у щоденному побуті алкогольні напої або відверто пиячать. Це створює, з одного боку, вкрай несприятливі умови для морального в ...


Сьогодні в Японії думають над тим, щоб повернути людей на забруднені території.\nНаразі японці разом з українськими фахівцями активно працюють щодо ліквідації наслідків техногенних катастроф на атомних електростанціях. Є спільний проєкт "Фукусіма-Чорнобиль". Його фінансує Японське агентство міжнародного співробітництва.\nПро це в інтерв'ю ТСН.ua розповів посол України в Японії Сергій Корсунський.\nЗа його словами, є дуже серйозна програма у роботі, особливо в зоні відчуження, де все ще є дуже сильне забруднення. Сім інститутів НАН і декілька дослідницьких структур Японії візьмуть у цьому участь.\n"Це буде поглиблене продовження проєкту. Тому що є зони і "плями" в Київській і Рівненській областях, де все ще є значне забруднення високо радіоактивними елементами. Японці були дуже вдячні нам після Фукусіми, коли ми змогли їм допомогти", - розповів Корсунський.\nПосол зазначив, що сьогодні в Японії думають над тим, щоб повернути людей на забруднені території. Для цього вони шукають засоби, як все очистити.\nТСН stories. Пусті вулиці та зруйновані школи. Який вигляд має Фукусіма через 8 років після ядерної катастрофи\n"Коли я чотири роки там був, знаєте, що вони робили? Фізично по всій території знімали 5 см шару ґрунту. І коли ви їдете по території зони відчуження, бачите, мішки величезного розміру з дуже міцного пластику, куди зібрана ця земля. Вона чекала, поки її заберуть на переробку. Але чи вирішило це проблему? Це треба вивчити. Не можна ж у кожен сантиметр землі увіткнути прилад. Тому там використовують безпілотники, спеціальне обладнання, яке робить карту цих зон, щоб переконати людей повернутися туди. До речі, цікаво, що майже через десять років після аварії всі будинки як стояли, так і стоять, жодного вікна не розбито", - розповів Сергій Корсунський.\nВідео На пам’ять про Фукусіму: як смертоносне цунамі зупинило життя в Японії\nСьогодні в усьому світі відзначають День поширення інформації про проблему цунамі. У календарі такий день з’явився завдяки Японії, яка не з чуток знає про руйнівну силу цієї катастрофи. Ідею Японії підтримали в Генеральній Асамблеї ООН. Саме цього дня, ще в далекому 1854-ому японський фермер помітив потужні океанські хвилі, і, щоб попередити про небезпеку, підпалив свій урожай - снопи рису. Цей дим і став сигналом для односельчан, і вони встигли врятуватися. Страшна катастрофа, спричинена цунамі, трапилась зовсім недавно - 8 років тому. Дивіться в сюжеті.\nАмериканець тричі побував у нокдауні та ледь прийшов до тями після глибокого нокауту: відео\nМайк Тайсон – Рой Джонс: как завершился поединок года\nВ окупованому Донбасі ОБСЄ зафіксувало кілька російських поїздів\nПод Черниговом мужчина угнал авто и разбился на смерть: фото\nНаполі хотів придбати Матвієнка – футболіст підтвердив переговори\nВВ знову в моді. Французька гімнастка на чемпіонаті Європи виступала під «Були на селі» (відео)\nІсторичний місяць для фондових ринків: які рекорди побили\nРой Джонс: Майк Тайсон - мощный парень\n"Мамские" блоги: у Тодоренко – о проблемах детей через 20 лет, а у Пановой – о раннем развитии\nОт ковид умер 38-летний полицейский с Киевщины\nВлад Яма показав фото з весілля: миловидний кадр\nБыстрый спринт в Контиолахти: где и во сколько смотреть Кубок мира по биатлону\nТихановская заговорила о встрече с Путиным


Эксфолиант для Тела с Сахаром Флердоранж - Лаванда - Петигрен: Yves Rocher\nЕксфоліант для Тіла з Цукром Флердоранж-Лаванда-Петитгрейн\nОновлення та релакс для Вас і Вашої шкіри!\nДля Вашого задоволення і гарного самопочуття команда експертів, яка працює над створенням Рослинної Косметики® з 1959 року, вибрала і поєднала олію Каріте з Тростинним цукром Біо та ефірнимиоліями Флердоранжа, Лаванди і Петитгрейна (в парфумерній композиції) з розслаблюючими властивостями.\nПоєднання ефірних олій Лаванди, Петитгрейна і Флердоранжа із заспокійливими властивостями для розслаблюючого ритуалу у виняткові моменти, коли бажання потурбуватися про себе переважає інші, незважаючи на час...\nСвіжі, ароматні і квіткові тональності Лаванди зачаровують своїми амбровими й солодкими гранями.\nЕксперти Yves Rocher вибрали Лаванду за її заспокійливі та відновлювальні властивості.\nВони пробуджують найніжніші запахові відчуття, які дарують мир, гармонію та спокій.\nЕфірна олія Петитгрейна\nСвіжий, зелений Петитгрейн грайливо розкриває свої квіткові тональності, огортаючи ніжністю і спокоєм.\nМолоді гілочки Петитгрейна збирають тоді, коли плоди ще зелені.\nПісля цього вони піддаються делікатній дистиляції водяною парою.\nВодний абсолют Флердоранжа\nЕксперти Yves Rocher вибрали Квіти Апельсина з Марокко, які збирають навесні й улітку. Традиційно їх там розкладають у вази з чистою, прозорою водою.Під час сієсти легка свіжість аромату апельсина приносить задоволення і заспокоює.\nДелікатна текстура з цукром ефективно видаляє відмерлі клітини і забруднення зі шкіри.\nПри контакті зі шкірою Ексфоліант перетворюється на ніжну олійку і залишає живильну захисну плівку.\nВідчуття комфорту огортає тіло й душу.\nЙого +Унікальна формула, яка одночасно ексфоліює та живить Вашу шкіру.\nНанесіть на вологу шкіру і лагідно масажуйте круговими рухами знизу вгору.\nДля більш вираженого відновлювального ефекту можна наносити і масажувати на суху шкіру.\nПринципи Рослинної Косметики®\nКомпоненти рослинного походження:\n- Тростинний цукор Біо;\n- ефірні олії Флердоранжа, Лаванди і Петитгрейна (в парфумерній композиції).\nПонад 98% інгредієнтів натурального походження.\nУпаковка містить перероблений пластик.\nБез мінеральних масел, без барвників, без парабенів.


Зросла кількість жертв вибуху на складі з небезпечними хімікатами в Китаї / Новое Время\nЗросла кількість жертв вибуху на складі з небезпечними хімікатами в Китаї\n15 серпня 2015, 19:33 0 коментувати\nПовідомляється про 104 загиблих\nНа даний момент повідомляється, що внаслідок надзвичайної події в місті Тяньцзінь на північному сході Китаю загинули 104 людини\nЯк зазначає Російська служба Бі-бі-сі, є побоювання, що на складі під час вибуху перебувало щонайменше 700 тонн ціаніду натрію.\nСклад, де сталися вибухи, належить фірмі Ruihai Logistics. Вона спеціалізується на перевезеннях хімікатів: стисненого газу, легкозаймистих рідин і токсичних речовин.\nНагадаємо, вибух стався 12 серпня на складі компанії Жухай у міському районі Бінхай. За словами журналістів, про силу вибуху може свідчити той факт, що були вибиті шибки будинків, розташованих у радіусі приблизно 2 км від місця вибуху. Пошкодження отримали більше тисячі автомобілів.\nРаніше також повідомлялося, що в Китаї закрили 360 акаунтів у соцмережах за розповсюдження нібито неправдивої інформації про причини і наслідки вибуху.\nТак, деякі користувачі китайського сайту мікроблогів Sina Weibo писали, що отруйні гази рухаються в бік Пекіна. Крім того вони повідомляли, що найближчі до місця аварії торгові центри були пограбовані мародерами.


Український фільм «Вулкан» отримав нагороду за найкращу режисуру на фестивалі в Алмати – новини ZIK.UA\nНовини » Суспільство 21 вересня, 2018, 11:43\nНагороду за найкращу режисуру Першого Міжнародного Алматинського кінофестивалю здобув Роман Бондарчук за роботу над фільмом «Вулкан», створеним за підтримки Держкіно.\nДо складу міжнародного журі увійшли актриса Настасія Кінскі, продюсер П’єр Шпенглер, режисер Сергій Бодров, продюсер і режисер Марк Рускарт, продюсер Гюльнара Сарсенова.\nПроект фільму «Вулкан» став одним із переможців Сьомого конкурсного відбору Держкіно. Стрічка створена спільно Україною і Німеччиною. З українського боку виробництво здійснила кінокомпанія «ТАТОФІЛЬМ» (продюсер Олена Єршова) і ГО «Південь» (продюсер Дар’я Аверченко) за підтримки Держкіно.\nЗа сюжетом, Лукас переживає кризу середнього віку. Він працює перекладачем в офісі ОБСЄ й у складі моніторингової місії вирушає на кордон з Кримом. Cерія дивних збігів залишає Лукаса сам на сам з таємничим і хаотичним всесвітом південного степу, в якому життя здається відірваним від будь-якої структури. У цих дивних місцях, де люди віднаходять щастя у найпростіших, часто буденних речах, де переплелися минуле, сучасне і майбутнє, де кожен день може стати останнім, Лукас починає життя спочатку.\nНагадаємо, що фільм «Вулкан» вже виборов Гран-прі кінофестивалю «Золотий абрикос» у липні цього року. Нині фільм продовжує своє фестивальне турне. За словами продюсера картини Олени Єршової, «Вулкан» отримав вже понад тридцять запрошень. Вже 26 жовтня Вулкан відкриває кінофестиваль BEAST International Film Festival у м. Порту (Португалія), присвячений східноєвропейському кіно. Цього року у фокусі фестивалю – нові українські фільми.\nУ Києві глядачі зможуть переглянути стрічку 21 жовтня в рамках фестивалю «Нове німецьке кіно».\nкіноновини Українифільм ВулканАлматинський кінофестиваль\nФільм «Памфір» українського режисера відібрали до програми Каннського Кінофестивалю\nвівторок, 19 лютого, 2019, 15:01\nвівторок, 19 лютого, 2019, 10:41\n65 років Траволті: ТОП-10 найкращих мемів і гіфок з популярним актором\nпонеділок, 18 лютого, 2019, 10:11\nУкраїнська стрічка «Вулкан» продовжує збирати міжнародні нагороди\nпонеділок, 22 жовтня, 2018, 17:10\n2019-02-20 11:00 :36


Іменем України суд ухвалив… Українська мова – таки «отрижка»? – сайт Майдан\nЗвичайною мовою це означає, що за образу гідності всіх українців і взагалі всіх, хто любить українську мову, депутат-провокатор Колєснічєнко відповідальності не понесе, вибачатися не буде.\nТаке рішенні Печерського суду позивача не здивувало. За її словами, лише маленька іскорка надії на протилежне рішення десь теплилася. Тепер Галина Пантюхіна та її друзі з кількох ГО готують апеляцію.\nНа фото: Захисники української мови викладають свої аргументи. Суддя Козлов уважно слухав.\nПрикметно, що в той самий час, у тому ж Печерському суді, відбувалося засідання за позовом того ж таки Колєснічєнка до депутата Кендзьора. Також про відновлення честі та гідності. У зв’язку з тим, що Ярослав Кендзьор назвав Колєсніченка агентом Кремля. На це засідання Колєснічєнко надіслав представника. У справі Колєснічєнка проти Кендзьора остаточної ухвали покищо немає. Представник позивача подала клопотання про заборону присутньому кореспондентові газети «Україна молода» здійснювати аудіозапис. Суд відхилив це клопотання.\nНаступне засідання Колєснічєнка проти Кендзьора призначено на 28 вересня.\n2 Comments on "Іменем України суд ухвалив… Українська мова – таки «отрижка»?"\nАнатолій Дмитрук | 14-09-2012 09:28 at 09:28 |\nВ політичних сил,що пропагують Євро-Азійський простір,в політичному багажі нема нічого,крім гречаних круп.Вони є політичними банкротами,бо любителів взяти рабську подачку все менше.\nНа цьому шляху ми повинні денонсувати злочинні московську газову угоду і харківську війському угоду для виводу останнього іноземного легіонера.\nНа цьому шляху ми маєм очистити національний інформаційний простір від надмірної присутності Кремляді,що проштовхує під благовидною машкарою “руского міра” свій\nегоїстичний і зажерливий “кацапскій мір”.\nУкраїна буде великою європейською державою з високим рівнем життя та набагато вищим рівнем соціального захисту.\nУКРАЇНА-ТИМ,ХТО ЗА ДУХОМ Є УКРАЇНЦЯМИ !\nodynkozak | 14-09-2012 10:03 at 10:03 |\nНе знаю, що благовидного у тій машкарі “русского міра”… Відвертий неоімперіалізм. Прикметно, що коли хтось каже: “український світ” або, припустимо, “вірменський світ”, то думки про експансію до голови не приходять. Скоріше це – “українці у світі”, а не “світ належить Україні”. А у випадку з “русскім міром” – приходять. Очевидно, репутація впливає, історія…


На Сумщині поліцейські за дві години розкрили три вбивства » Газета Курьер - ТРК Глухов\nНа Сумщині поліцейські за дві години розкрили три вбивства\nПрацівники поліції оперативно встановили особи зловмисників та затримали їх у порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України. У першому випадку, до поліції Сум зателефонувала жінка та повідомила, що її подруга давно не виходить на зв'язок. А зараз із її квартири лунають дивні крики. За вказаною адресою негайно виїхала слідчо-оперативна група Сумського районного управління поліції. Потрапивши до квартири сумчанки, поліцейські побачили на підлозі її тіло без ознак життя.\nПід час огляду тіла жінки експерти виявили тілесні ушкодження, які й стали причиною смерті. Як з’ясували працівники поліції, між 49-річною жінкою та її співмешканцем виникла словесна сварка. Під час якої 43-річний чоловік підхопився та почав наносити удари руками та ногами по тілу співмешканки. У другому випадку, на спеціальну лінію «102» зателефонувала мешканка села Могриця та повідомила, що її співмешканець помер. Прибувши за вказаною адресою, поліцейські виявили на тілі чоловіка ножові поранення в області грудної клітини та живота. Працівники поліції розпочали комплекс оперативно-розшукових заходів, спрямованих на з’ясування всіх обставин події. Встановлено, що між жінкою та чоловіком під час «застілля» виник конфлікт. У ході якого вони спочатку посперечались, а згодом ущент розсварились. Однак жінка вирішила залишити «останнє слово» за собою. Для чого й скористалася ножем.\nУ третьому випадку події відбувалися у місті Лебедин. Там 25-річний чоловік, не втримавши агресії, взяв до рук скляну пляшку та ударив нею 79-річну знайому по голові. А потім, побачивши кухонний ніж, заподіяв декілька ударів ним у шию. Від отриманих тілесних ушкоджень жінка померла на місці події. «Наразі співробітники управління карного розшуку, відділу кримінального аналізу, слідчі поліції затримали трьох громадян, які причетні до даних злочинів, - розповідає Валерій Строкач, заступник начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області. – Зловмисникам 43, 39 та 25 років. Вирішується питання про повідомлення їм про підозру». За даними фактами у поліції відкрили кримінальні провадження за ознаками ч. 1 ст. 115 «Вбивство» Кримінального кодексу України. Слідство триває.\nУ Сумах поліція викрила чоловіка у вчиненні наруги над могилою Героя України\nМешканку Глухова підозрюють у вбивстві співмешканця\nНа Сумщині 19-річний юнак убив 62-річну жінку\nПоліція розкрила вбивство жителя Путивля


Розбіжності щодо зброї спричинили скасування зустрічі Зеленського з німецьким міністром - НТА\nНТА > НОВИНИ > Новини світу > Розбіжності щодо зброї спричинили скасування зустрічі Зеленського з німецьким міністром\nРозбіжності щодо зброї спричинили скасування зустрічі Зеленського з німецьким міністром\nНімеччину все частіше розглядають, скоріше, як союзника Росії, ніж як союзника Заходу\nПро це повідомив CNN. За словами джерела журналістів, близького до уряду України, зустріч не відбулася нібито через те, що міністр закордонних справ Німеччини не дала відповіді, чи відмовиться Німеччина від трубопроводу «Північний потік 2», якщо Росія вторгнеться в Україну.\nКрім того, додав співрозмовник CNN, зустріч скасували через «відмову Німеччини надавати Києву будь-яку військову допомогу прямо або побічно».\n«Багато хто в Східній Європі та Києві все частіше розглядають Німеччину, скоріше, як союзника Росії, ніж як союзника Заходу. І вони так поводяться – подивіться на колишнього канцлера Шрьодера», – заявив співрозмовник телеканалу.\nОфіційною ж причиною стала помилка в розкладі.\nРазом із тим канцлер Німеччини Олаф Шольц в інтерв’ю телеканалу CNN заявив, що про відмову Зеленського зустрічатися з Бербок нічого не знає.\nНагадаємо, що міністри закордонних справ Австрії, Чехії та Словаччини вчора відвідали Україну з візитом. Окрім іншого, вони були у прифронтовій зоні на сході та зустрілися з українськими військовими.\nМіністр закордонних справ України Дмитро Кулеба визначив червоні лінії на переговорах з Росією щодо Донбасу. Керівник МЗС виокремив ще один тиждень інтенсивної дипломатії.


Спасти Дельта банк: Лист матері 5 дітей Олени Стричак до Президента України\nМені зовсім не соромно за походження моїх грошей. Ми їх не крали, не привласнювали чужі кошти, а заробили чесним шляхом. Всі заощадження моєї родини ми внесли на депозити у Дельта банк. В інших банках ми не маємо жодних заощаджень. Також наші кошти не записані на підставних осіб, родичів, знайомих тощо. Депозити оформленні тільки на моє ім’я.\nПерша публікація листа в Facebook\nАвтор: Валентин Широчкин на 15:56


2019 - Вересень - 02\n"Чекай" Злату Огнєвіч у Рівне\nУ школах – нові-старі керівники\nЗавершилися в останні дні серпня ще чотири кадрові конкурси на керівні посади в рівненських школах – №№ 5, 9, 23 і 15. Більшість із них надалі очолюватимуть ті самі директори.\nОдним водойми в оренду, іншим – у приватну власність? (фото)\nПраво користуватися природними об'єктами закріплене в Основному Законі держави. Але на Рівненщині є водойми, які мають своїх власників. Вони не лише прибирають прибережну смугу чи обслуговують водойми, але й збирають кошти з охочих поплавати та порибалити.\nТроє неповнолітніх дівчат травмовано у ДТП на Острожчині\nДТП з потерпілими сталася 1 вересня близько 22:16 у селі Хорів біля зупинки громадського транспорту.\nЗапрошує управління культури і туризму на головні культурно-мистецькі заходи тижня.\nНа Рівненщині у ДТП мотоцикліст загинув, а пішохода травмовано\nУ Сарненському та Млинівському районах 31 серпня сталися автопригоди з потерпілими.\n30 серпня у Рівному та Млинівському районі сталися автопригоди із потерпілими.\nКаналізаційний колектор став смертельної пасткою для комунальників\nТрагедія трапилася опівдні 30 серпня у селі Зоря. Бригада медиків швидкої допомоги констатувала смерть місцевого жителя, а двох госпіталізували у медзаклад.\nСправу щодо хабара скерували до суду\nОбвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно старшого державного виконавця одного з відділів державної виконавчої служби області скерували до суду.\nВересень покликав рівненських школярів за парти (фото)\nЦього року 1 вересня випало на неділю, тож рівненські школярі День знань святкують у понеділок.