Elisenda Paluzie: "Una quarta candidatura pot obligar els partits a reposicionar-se"\nEntrevista a la presidenta de l'Assemblea Nacional Catalana, que acabarà aviat el seu mandat després de quatre anys\nActualització: 17.04.2022 - 23:02\nElisenda Paluzie (Barcelona, 1969) deixarà ben aviat el càrrec de presidenta de l’Assemblea Nacional Catalana. Del 10 al 14 de maig, els 46.000 socis de l’entitat votaran el nou secretariat nacional, que al seu torn triarà un president nou. Paluzie fou elegida el 24 de març de 2018, en un moment convuls per al país, en ple 155. L’entitat, que ha estat el pal de paller de la mobilització independentista, s’ha mantingut en la defensa de la unilateralitat i la confrontació mentre la política institucional l’abandonava. Això n’ha canviat el paper; Paluzie ho defensa sense embuts i diu que calia arriscar-se. Ara continuarà fent classe a la Universitat de Barcelona, en què és catèdratica d’economia d’ençà del 2020, i ho combinarà amb la vice-presidència de l’Organització de Nacions i Pobles no Representats, que acaba d’estrenar. Hi parlem per fer balanç del seu mandat, però també dels anys de procés.\n—L’ANC impulsarà una llista cívica per a les eleccions al parlament?\n—És una proposta del secretariat. De moment és aprovada al full de ruta, però els socis votaran en una consulta si la proposta va endavant. L’altra condició és que hi hagi una organització prèvia dels mecanismes democràtics per constituir aquesta llista. Però seria impulsar-la. L’ANC no es presenta a les eleccions.\n—Per què cal aquesta llista cívica?\n—L’ANC ha tingut sempre dues funcions. Mobilització i pressió sobre l’agenda política. Les idees per a orientar una mena de formulació electoral que faci més eficaç el procés d’independència no són noves. El 2015 ja es va aprovar una proposta semblant. Al final l’únic que hi va haver va ser Junts pel Sí, que no era ben bé la llista cívica que s’havia proposat –una idea del president Quim Torra. La funció d’una llista cívica, ara, és pressionar. Si els partits independentistes no fan accions per a la independència, què pot pressionar-los que no sigui el temor a perdre vots? En l’etapa prèvia al 2017, la competència electoral entre els dos grans partits actuava per fer avançar. Ara és diferent.\n—Davant l’alternativa de la repressió, la competència electoral ja no funciona de la mateixa manera. S’ha de trencar la dinàmica en què estem instal·lats, i això pot ser una opció. Tinc molt clara una cosa: si creuen que els votaran passi el que passi i facin el que facin, serem en aquest esquema de retorn a l’autonomisme durant dècades.\n—En tot cas, no es pretén de fer un paraigua en què entrin els partits, sinó de crear un espai nou.\n—Els partits prefereixen defensar la seva estructura de partit. No ho critico: són necessaris i, com que tenen una ideologia, permeten d’afegir gent que només ells poden afegir. Mai no he compartit la idea que han de desaparèixer els partits ni que n’hi hagi d’haver un de sol. Però en certs moments era una bona opció que s’haguessin apartat per fer una candidatura com la de Demos a Eslovènia. És il·lusori pensar que estaran disposats a fer-ho ara, i una quarta candidatura els pot obligar a reposicionar-se. Però encara pot ploure molt. Les eleccions, en teoria, són d’aquí a tres anys. Si els estatuts de l’Assemblea no canvien, encara hi haurà dues eleccions al secretariat i dos fulls de ruta nous.\n—Però penseu que l’objectiu dels partits és guanyar eleccions més que no pas la independència?\n—Els partits tenen un incentiu que és ocupar espais de poder. Qualsevol organització té incentius per al seu creixement i la seva supervivència. El sistema electoral espanyol, que és el català, és molt dissenyat per a aquestes estructures de partit. Les llistes tancades, la manca total de llibertat de vot dels diputats –cosa que no passa a Westminster–, les subvencions que reben els partits segons la seva representació. És un sistema molt poc obert i molt pensat per protegir-los; durant la transició, els partits antifranquistes eren molt febles i es van buscar mecanismes de protecció.\n—Ara dèieu: “No fan accions cap a la independència.” Els partits han tingut mai per objectiu fer accions que de debò avancessin cap a la independència?\n—Sí. Crec que, en un moment determinat, la mateixa lògica dels partits els portava a fer accions cap a la independència per aquesta competència electoral entre si.\n—Si era per la competència electoral, no era tan sols un càlcul electoralista?\n—A veure. Les coses no són mai blanques o negres. Pensar que en els partits no hi ha ningú idealista, cap punt d’idealisme, seria fals. Ni als partits és tot mera captura del vot, ni és tot idealisme. Sempre hi ha una combinació de totes dues coses. En un procés d’alliberament nacional, el punt d’idealisme ha de ser superior que en una societat que no ha d’alliberar-se de l’opressió d’un altre estat. Per això és també tan important la societat civil. Només amb la política professional, que té aquests incentius que moltes vegades la porten a objectius pragmàtics, és molt més difícil de fer la independència. Una societat civil forta i que faci pressió política és molt important. No solament l’ANC. En molts àmbits. Ara ho veiem amb la Plataforma per la Llengua.\n—Quins mecanismes hauria de tenir un quart espai independentista perquè no resti atrapat en les mateixes lògiques dels partits?\n—És complicat. No hem de ser ingenus i pensar que no es reproduiran problemes d’egos i ambicions legítimes en qualsevol espai d’aquesta mena. Quan es parla de llista cívica és perquè tothom que sigui en aquest espai no vingui de la política professional. Que siguin professionals amb la vida resolta que fan aquest pas puntual per una cosa molt concreta, encapçalar i accelerar el procés d’independència.\n—Quina és l’evolució de l’ANC en volum de socis?\n—Aquests darrers quatre anys ha augmentat d’un 20%. És un creixement net, amb les baixes descomptades de les altes. Ara tenim 46.000 socis, que paguen quota i tenen dret de vot, i 50.000 simpatitzants. 96.000 a la base de dades oficial.\n—Tot i aquesta crescuda, l’ANC té la mateixa capacitat de pressió que tenia ara fa cinc anys?\n—Aquests darrers anys no l’ha tinguda, és bastant evident. No hem d’oblidar l’efecte de la repressió. Ara tots llegim llibres, com ara les memòries de la Clara [Ponsatí], o entrevistes i declaracions dels dirigents d’aquell moment, dels presos polítics i dels exiliats, i la consciència del nivell de repressió que hi hauria era relativament baix. En el moment del “president, posi les urnes”, no es pensaven que les conseqüències podien ser del nivell de les que han estat. Almenys una part important dels dirigents.\n—Això vol dir que és lògic que els partits s’arronsin per por a la repressió?\n—No, no dic això. Dic que la pressió no funciona de la mateixa manera que abans.\n—I és solament per la repressió?\n—És un dels elements.\n—I els altres elements, quins són?\n—També idealitzem que la pressió, abans, hagués funcionat tan bé. La pressió del “president, posi les urnes” no va comportar un referèndum, el 2014. Quan el 2012 el president Artur Mas havia promès en seu parlamentària “referèndum sí o sí”. Amb aquestes paraules. I això es va acabar convertint en un procés participatiu sense conseqüències polítiques. Per tant, la pressió va tenir uns efectes, però no va haver-hi una declaració d’independència com exigien alguns fulls de ruta de l’Assemblea d’aquell moment. No hi va haver un referèndum fins l’octubre del 2017. La pressió hi és i ha funcionat imperfectament. Aquest és el joc.\n—A parer vostre, doncs, l’ANC hauria d’haver refusat el 9 de novembre i dir que allò era una fugida d’estudi per no fer el referèndum que s’havia promès?\n—Quan ets fora ho veus d’una manera. Dins, de vegades, les circumstàncies són més complexes. En aquell moment jo era sòcia de l’Assemblea però no era al secretariat. Tinc gravat a la memòria el 13 d’octubre de 2014. Hi ha una reunió al Palau de Pedralbes en què es diu que no es va endavant amb el decret de la consulta, tal com era previst. Oriol Junqueras en surt molt enfadat amb Artur Mas i és a punt d’haver-hi un trencament gran. La CUP va convocar d’urgència una manifestació a la plaça de Sant Jaume. Hi vaig anar i me’n recordo que estava molt emprenyada, creia que havíem perdut una oportunitat. Encara ara de vegades ho penso.\n—Si el 2014 haguéssim tirat endavant la consulta, amb un decret i contravenint clarament la legalitat espanyola, el govern espanyol estava menys preparat. L’haguéssim agafat més desprevingut. I no crec que entre el 2014 i el 2017 guanyéssim tanta força. El 2014, si mires les enquestes, ja s’havia arribat a nivells de suport similars. Hi havia una mobilització i il·lusió enormes. Si l’estat també hagués enviat la policia, el que va passar el primer d’octubre hagués passat el 9 de novembre. Però això és fer política ficció. En tot cas, al 2014 vaig tenir la sensació que havíem llançat una bomba a la mar. Teníem una força enorme. S’ha idealitzat molt la fase 2012-2017 i va tenir els seus punts forts i els seus punts febles.\n—Per què creieu que el 2014 no es va fer un referèndum tal com es va fer el 2017?\n—Perquè no es volia contravenir la llei. També s’ha escrit i s’ha dit. Hi havia hagut converses entre el govern del PP i el govern de la Generalitat i que, d’alguna manera, si tot quedava en mans de la societat civil, no hi hauria represàlies. Dos dies abans es va dir que proclamaria els resultats Joan Rigol [president d’aleshores del Pacte Nacional pel Dret a Decidir]. Com que van sortir Artur Mas i Joana Ortega per a capitalitzar políticament la consulta, el govern del PP es va sentir enganyat i va tirar endavant amb la repressió i la judicialització.\n—Si la raó és que no es volia contravenir la llei, en la mesura que fer la independència és subvertir l’ordre legal, potser és que no es volia fer la independència?\n—En aquell moment no es volia fer la independència. Si més no a curt termini.\n—Per tant era un engany?\n—Tal com ho plantejaven ells, era una manera de visualitzar que hi havia una demanda molt multitudinària a la societat catalana de votar sobre la independència. I que aquesta demanda havia d’acabar essent escoltada.\n—Però ja visualitzaven les manifestacions de l’ANC.\n—No em feu defensar a mi la posició d’Artur Mas i el seu govern, en què també hi havia Unió! La meva és enregistrada en un vídeo de l’estiu del 2014, a la UCE. En aquell moment, quan encara no se sabia com acabaria essent la consulta, vaig dir: si es vota en un referèndum, o en una consulta que es vegi clarament com un referèndum, i tres milions de persones van a votar i dos milions de persones voten que sí, som independents. T’has de creure el referèndum que fas.\n—Hi ha algun moment en què els partits sí que treballen per fer la independència?\n—Crec que en la legislatura 2015-2017 sí que hi treballaven. Potser pensant-se que tot allò que fessin forçaria l’estat a negociar. Encara hi ha judicis pendents i ells miren d’explicar poca cosa. Però vaig participar en algunes qüestions d’avaluació del repartiment d’actius i passius, i alguns estudis que es feien dins el govern, que almenys anaven en la direcció de preparar-se. No és veritat que no es fes res de res. Ara, no es va fer prou cosa. I el primer d’octubre hi va haver el vertigen de la victòria. En aquest país, ens rabegem en les derrotes i no sabem detectar quan s’ha guanyat. Quan has guanyat, no és el moment d’aturar-te. Has d’anar a fons, a fons, a fons. Aquell dia havíem guanyat i els va agafar vertigen. Ells van treballar perquè el referèndum es pogués fer. I això s’ha de reconèixer. Cens universal, urnes. Però és possible que pensessin: “Nosaltres fem tot el possible perquè es pugui fer, però la violència policial farà que es tanquin tantes escoles, o que la gent s’espanti i no hi vagi, i per tant la participació serà molt menor i es podrà dir que s’ha intentat però no s’ha pogut.” Va passar que la resistència de la gent va ser enorme.\n—Si van organitzar fins al referèndum i la previsió era que la gent s’espantaria, el que em dieu és que van confiar en la por de la gent per no preparar res per a l’endemà del referèndum.\n—No, no. Les coses de vegades no són tan maquiavèl·liques. Crec que també hi van arribar esgotats. No hem d’oblidar que el 20 de setembre hi ha una actuació de la policia amb detencions que gairebé els desmunta tot el dispositiu del referèndum. Tot aquest procés és més intens i es va fent sobre la marxa. Pel que jo he parlat després amb ells, hi van arribar esgotats. Dormien molt poques hores. En tot cas, en una situació pre-revolucionària com aquesta, no pots aturar la revolució. Has d’aguantar-la, ni que sigui uns dies. I si la previsió de la llei era que la independència la declaraves en quaranta-vuit hores, ho havies de fer. Amb això no vull dir que ens n’hauríem sortit i ara seríem independents. La repressió l’hauríem tinguda igualment, però estaríem en una posició més bona si haguéssim fet una declaració ràpida i haguéssim demanat a la gent que resistís davant els edificis de la Generalitat amb resistència civil no violenta, tal com havia resistit el primer d’octubre.\n—Si la instrucció de l’estat major era que calia romandre davant els col·legis alçant la butlleta amb la mà, no m’acaba de quadrar l’argument que el 20 de setembre volien preservar que el referèndum anés bé. Un referèndum sense les butlletes dins l’urna no és un referèndum.\n—Els ho hauries de preguntar a ells. Per una banda, es donava aquesta instrucció; per una altra també em consta que es va crear la web d’escoles obertes, per exemple. No sé exactament quina combinació hi havia d’instruccions en aquell moment i la coherència que podien tenir totes plegades.\n—Abans dèieu que s’ha idealitzat la capacitat de pressió que tenia l’ANC al principi del procés. Amb això hi tenen a veure unes interferències del partit dins de l’entitat?\n—En aquells moments allò que deia l’Assemblea podia beneficiar-los. Segons el moment, més a uns que no a uns altres. Encara que no fossin directament dins dirigint-la, sí que podia beneficiar-los.\n—Carme Forcadell ha acabat a Esquerra Republicana…\n—Ja hi era. N’és militant de fa moltíssims anys. Jo hi vaig coincidir, quan hi vaig ser entre el 2008 i el 2012. Era militant de base i en el seu moment també bastant crítica. Tenir militància en un partit polític no necessàriament et condiciona l’actuació en una entitat. Hi ha gent que té militància en partits polítics i que és absolutament lliure.\n—Jordi Sànchez ha acabat de secretari general de Junts.\n—Jordi Sànchez ja tenia una relació personal bona amb David Madí i Artur Mas. Però no era militant de Convergència, ni ho havia estat mai.\n—La relació de David Madí amb Jordi Sànchez va tenir a veure amb la seva elecció?\n—No. Eren amics perquè havien coincidit a la coordinadora nacional de la Crida als anys noranta. A Jordi Sànchez el van anar a buscar tots. Acabava un equip que ja no es podia tornar a presentar. Els qui més pes tenien en aquesta direcció, i que podien representar sensibilitats diverses –Pere Pugès, Jaume Marfany, Carme Forcadell mateixa–, van anar a buscar perfils perquè es presentessin a les eleccions. A Jordi Sànchez, també a Agustí Alcoberro.\n—La proximitat de Carme Forcadell amb Esquerra i la de Jordi Sànchez amb Artur Mas i David Madí va condicionar el seu mandat al capdavant de l’ANC?\n—Tots dos són perfils prou independents. Quan entres a l’Assemblea, deixes la militància a la porta i has de prioritzar l’organització. Tots dos ho van fer. Però és que fins i tot el president de l’ANC ho té molt magre per a condicionar-la. Tenim un secretariat de 77 persones. El nivell de capacitat de decisió de la presidència és ínfim. Tot passa pel secretariat. A l’extrem que una despesa de més de deu mil euros no la pot aprovar el comitè permanent, l’ha d’aprovar el secretariat sencer. Qualsevol proposta de resolució ha de passar pel secretariat. Qualsevol comunicat polític passa pel secretariat. A l’Assemblea sempre hi ha hagut equilibris i consensos.\n—Vós vau ser primera, a les eleccions del secretariat. Jordi Sànchez, no.\n—Això ha estat molt objecte de polèmica, de vegades crec que una mica injustament. Dels 77 membres del secretariat nacional, la part majoritària, 57 membres, és de representació territorial. A més hi ha les sectorials. I ara tan sols són 13 que es presenten per a la llista nacional en què vota tot Catalunya. Aquesta llista existeix perquè si solament hi hagués representació territorial, molta gent que no és activa a la seva territorial no es presentaria mai a les eleccions. És una manera d’atreure uns altres perfils, perquè hi hagi més diversitat. El que votem ara són els 77 membres del secretariat nacional, que després triaran la direcció. Si la norma fos que el més votat de la llista nacional ha de ser el president, no seria just. Aleshores qui es presentés a les eleccions a la territorial del Penedès no podria ser-ho mai, perquè no quedarà mai primer. El sistema és aquest.\n—Això no posa entrebancs en la decisió neta del soci?\n—Perquè fos una decisió neta del soci, probablement caldria que hi hagués candidatures a presidència.\n—I això no seria més raonable?\n—Seria una reforma possible. Que el soci votés directament el president. Però no és la que hi ha ara. Ara el reglament no et permet de dir que et presentes per a president fins que no s’ha elegit el secretariat. El soci, de les tretze opcions de la llista nacional, pot marcar nou creuetes. No necessàriament trien qui creuen que serà més bon president. Tenim un sistema assembleari.\n—Durant el vostre mandat, s’ha augmentat el grau de fiscalització als partits. Això ha anat en detriment de la capacitat de cohesió de l’ANC?\n—És possible. En tot cas, tot el que hem fet ha passat per ratificacions dels socis. Hem mirat de representar què opinen ara la majoria dels socis de l’Assemblea. La majoria de propostes que s’han fet i que han estat sotmeses a consulta del soci han estat aprovades per més del 90%. Quan vam arribar, al març del 2018, les divisions entre l’independentisme ja hi eren. Què hi podia fer, l’Assemblea? No tenir posició sobre què calia fer per avançar cap a la independència? Demanar-los senzillament una unitat sense contingut? Això no hauria estat bé. L’Assemblea va néixer per un objectiu: la independència. No ha de tenir voluntat de permanència. Ha de ser capaç d’arriscar. Si abandones el discurs de la unilateralitat, acabes creant aquesta idea que la independència no és possible. Si la independència ha de dependre que els altres l’acceptin, el percentatge de gent que creu que Catalunya serà independent baixa en picat. Es veu a les enquestes. Sempre has de mostrar-te disposat a la negociació i a l’acord, però has de veure que qui tens davant no et respecta el dret de l’autodeterminació. No et respecta com a nació. I no ho farà mai.\n—Penseu que ara, a diferència del 2012, és més important de convèncer la gent de tot allò que falla en el sistema polític que no pas de per què cal la independència?\n—És veritat que hem fiscalitzat i arriscat. Primàries va ser una aposta molt arriscada per a l’ANC. Això que fem d’avaluar cada trimestre els partits no és una cosa tan rara; Greenpeace també avalua què compleixen els governs de la seva agenda. Alguns espais polítics ens retreuen que ens dediquem només als convençuts. Jordi Jaria, professor de constitucional que havia estat al secretariat de l’Assemblea, va fer una anàlisi molt interessant que em va ajudar a entendre per què hem fet menys argumentari. L’independentisme és ara com un exèrcit en retirada. La cosa més important és mantenir les tropes. Que no desertin. Que no se’n vagin a casa. Per a reestructurar aquest exèrcit cal mantenir la moral. Com vols convèncer nous independentistes, si tens les tropes desarticulades i desanimades?\n—També heu impulsat allò que anomeneu “eines de país”.\n—Hem volgut preparar la ruptura des d’un punt de vista d’estructures de poder. Eines de país. Entre el primer d’octubre i el 27, els polítics independentistes també estaven sotmesos a la pressió dels qui no volien que es fes la independència. Societat civil empresarial, col·legis professionals. Es van veure molt els tentacles del poder espanyol a Catalunya. També es va veure amb quins sindicats comptaves per fer vagues generals, per exemple. Una cosa que vam llegir bé és això. Per a preparar la ruptura no tan sols calen majories democràtiques i mobilització. Has de tenir unes estructures de poder civil que almenys no estiguin arrenglerades amb el poder espanyol.\n—Poseu-me exemples d’avenços en aquest sentit.\n—Per primer cop, el primer de maig, l’Assemblea no s’ha manifestat amb UGT i CCOO sinó amb la Intersindical. Hem fet molta promoció de les eleccions sindicals. Les candidatures a les cambres. Alguna altra candidatura en col·legis professionals. En alguns casos, la incidència ha estat més per mitjà de les sectorials i més discreta, no explícita. Hem fet campanyes de sobirania fiscal i de sobirania energètica.\n—Un altre dels estendards és el consum estratègic. Quines dificultats us heu trobat, amb això?\n—La patronal, Foment, ens va posar dues denúncies. Una demanda a un jutjat mercantil, acusant-nos de vulnerar la llei de competència deslleial, perquè segons ells fèiem un boicot, i ens van prohibir la campanya. I una denúncia a la Comisión Nacional de Mercados y de la Competencia (CNMC) per una altra llei, la de defensa de la competència. La CNMC vetlla perquè hi hagi competència. El surrealisme és que nosaltres ajudàvem empreses més petites front als grans oligopolis. I la CNMC, que posa multes multimilionàries a les grans empreses quan fan càrtels o quan es posen d’acord per a fixar preus, en aquest cas ens ha obert un expedient sancionador. Al juny sabrem què passa. El consum estratègic és important perquè com menys dependència tinguem dels qui fan política amb l’economia, millor.\n—Una altra de les coses que diu el full de ruta és que hi ha d’haver un espai de coordinació estratègica a l’estranger. I fa referència al Consell per la República. Fins a quin punt pot ser un espai de coordinació, si una part molt important de l’independentisme no hi creu?\n—El full de ruta diu que perquè esdevingui una autoritat nacional hauria de ser representatiu de tot l’independentisme. Nosaltres hauríem volgut que fos això. Un organisme que sustentés el govern a l’exili, amb especialistes que poguessin fer coses per a preparar la ruptura que fora de l’estat espanyol es poden fer amb més seguretat jurídica. I que fos un espai de coordinació que avalués què cal, com ens podem tornar a preparar. No ha estat així. Mai no vaig veure la necessitat de crear una Assemblea de Representants amb ciutadans. Això li dóna aparença d’una entitat de la societat civil. Calia una Assemblea d’Electes. Ara som en una altra fase. El Consell ha decidit organitzar-se d’una altra manera. Hi ha d’haver col·laboració, perquè també defensa la unilateralitat.\n—Ara que deixeu el càrrec, penseu continuar-vos dedicant a l’activisme polític?\n—Tinc moltes ganes de tornar a fer vida acadèmica. Però mantindré una activitat com a vice-presidenta de l’Organització de Nacions i Pobles no Representats. És una tasca que em motiva molt, perquè consisteix a defensar i fer avançar en l’àmbit internacional l’agenda de l’autodeterminació.


General infantil 17-18 | Educació Infantil de l'escola Picasso\nEducació Infantil de l'escola Picasso\nGeneral infantil 15-16\nP3 (curs 15-16)\nP4 (curs 15-16)\nP5 (curs 15-16)\nGeneral infantil 16-17\nP3 (curs 16-17)\nP4 (curs 16-17)\nP5 (curs 16-17)\nGeneral infantil 17-18\nP3 (curs 17-18)\nP4 (curs 17-18)\nP5 (curs 17-18)\nGeneral Infantil 18-19\nGeneral Infantil 19-20\nP3 (Curs 20-21)\nP4 (Curs 20-21)\nP5 (Curs 20-21)\nCELEBREM ELS ANIVERSARIS D’ESTIU\nFESTA DE GRADUACIÓ DE P5\nAvui 19 de juny hem celebrat la festa final d’infantil i el comiat dels nens i nenes de P5.\nPer això, hem volgut ballar per vosaltres tres cançons on hem dedicat molt d’esforç. Les tres cançons són de Sanjosex, sent cançons populars recuperades i arranjades als nostres temps. Primer de tot, P3 ens ha interpretat “El general Bum-Bum” al ritme de salts constants i una energia desbordant. Tot seguir, P4 ens ha mostrat com moure els malucs amb “Una matinada fresca”. Per concloure, P5 ens ha ballat “El pomeró”, sent inventat i consensuat per tots ells.\nUn cop mostrades les habilitats per moure rítmicament els nostres cossos, hem celebrat el comiat de P5, on els hem fet entrega de la fotografia de la seva promoció i els hem desitjat tota la sort per poder iniciar la propera i emocionant etapa a primària.\nGràcies a totes les famílies per acompanyar-nos en aquest festa final de curs!\nSORTIDA A CAN FUSTERET\nHe celebrat la didada de Sant Jordi realitzant els següents tallers:\nTALLER DE MAQUILLATGE I PUNT DE LLIBRE\nTALLER DE CANÇONS I DANSES\nTALLER DE JOCS MEDIEVALS\nTALLER DE LA LLEGENDA DE SANT JORDI\nCARNESTOLTES AL PARVULARI\nAQUEST HIVERN HA NEVAT A BADALONA!!!!\nAquest any hem vist i tocat la neu. Una tarda d’hivern estàvem a la classe i de cop vam veure com del cel queien flocs de neu i vam sortir al pati. Vam comprovar que la neu a més a més de ser blanca està molt freda. Vam obrir la boca per tastar-la i tenia gust a aigua.\nVa ser molt divertit i vam gaudir del fred de l’hivern!!!\nNADAL AL PARVULARI\nDurant el mes de Desembre hem fet moltes activitats divertides. Cada dia després del pati ens reuníem tots al vestíbul i obríem el numero corresponent del calendari d’advent. Després llegíem la consigna que havíem de fer durant tot el dia.\nCada dia li guardàvem al Tió de Nadal les restes de menjar i li posàvem davant seu perquè s’ho menges tot i ens cagués molts regals.\nTota l’escola vam anar un dia a l’institut Pau Casals per cantar la nostra cançó i poder veure les cançons dels altres companys. També vam fer el concert davant els pares i vam cantar molt bé.\nL’últim dia d’escola li vam donar cops de bastó al Tió i ens va cagar molts regals. Després vam esmorzar els productes típics com, torrons i neules. Estaven boníssims!!!\nJUGUEM EN ELS ESPAIS DE LA NOSTRA PETITA ESCOLA!!!\nEl dia 31 d’octubre a la tarda vam jugar en els diferents espais de la nostra petita escola. Podíem anar als espais que volíem. Totes les classes estaven preparades i quan arribàvem totes estaven plenes de joguines. Hi havia música per ballar. La sala de psico preparada per jugar, saltar, … Les senyoretes i nosaltres mateixos ens pintàvem la cara. Va ser una tarda molt divertida.\nLa classe dels policies i les papallones vam preparar la massa dels panellets. El dia 30 d’octubre vam fer tallers de panellets amb ajuda dels pares. Per grupets vam passar tots els alumnes de les diferents classes pel taller. Allà ens vam trobar amb els pares que ens ajudaven a fer boletes amb la massa i la guarnien amb coco, ametlles,…\nEns ho vam passar molt bé!!! 🙂\nBenvinguts al bloc d’Ed. Infantil\nAnònim en Benvinguts al bloc d’Ed. Infantil


Epíleg a Fisterra i Muxía | Camino de Santiago\nEpíleg a Fisterra i Muxía\nEstàs en la següent localització: Portada > Viatges > Camí de Sant Jaume > Epíleg a Fisterra > Epíleg a Fisterra i Muxía\nEn un confí de la Terra\nSantiago de Compostel·la és la meta espiritual de les peregrinacions però la Costa dóna Morte també arrossega una bona càrrega de misticisme. Abans dels descobriments va ser per a molts l’última porció habitable del Món. Avui és la fi figurada, un lloc apartat al qual tots desitgen arribar, igual que els pobles cèltics i romans, per a esperar l’hora de l’ocàs i veure amagar-se el sol en la immensitat de l’oceà. No són pocs els relats que al llarg dels segles ens han brindat els viatgers i pelegrins que van arribar a aquestes costes: l’hongarès Jorge Grisaphan en 1355, el txec León de Rosmithal a mitjan segle XV, l’alemany Erich Lassota cap a 1584, el clergue bolonyès Doménico Laffi en el XVII, i tants altres. També, diversos vestigis i documents històrics aporten dades sobre els antics hospitals de pelegrins que jalonaven aquesta ruta, com els del propi llogaret d’Hospital, en Dumbría, i els de Cee, Corcubión i Fisterra. En el llibre III del Codex Calixtinus, de mitjan segle XII, que tracta sobre la translació del cos de l’Apòstol des de Jerusalem a Galícia, apareix citada la ciutat de Dugium – l’actual Duio del municipi fisterrano – on els deixebles demanen permís al prefecte, sense èxit, per a enterrar el cos de Santiago. En el renéixer del Camí, a mitjan segle XX, Luciano Huidobro descriu en el tom III de la seva consultada obra Les Peregrinacions Jacobeas tot el viatge des de Santiago fins a Finisterre. Més actual, de 2010, és l’interessant títol El Camí a la fi de la Terra del muxián Manuel Vilar Álvarez, una tesi i recorregut històric a peu des de Santiago fins a Fisterra i Muxía.\nNou són els municipis o Concellos que visita el camí, epíleg o prolongació, com vulguem cridar-li. A més del mateix Santiago les jornades transcorren per Ames, Negreira, Mazaricos, Dumbría, Cee, Corcubión, Fisterra i Muxía. Recórrer-ho completament i dibuixar el triangle, és a dir, per exemple, anant fins a Fisterra, després fins a Muxía i tornant cap al llogaret d’Hospital, on es troba la bifurcació de Camins, són 151 quilòmetres. Arribar a Fisterra suposa recórrer 89 quilòmetres i estirar un dia més cap a Muxía augmenta la xifra fins als 119. Gairebé fins a 2010 la xarxa d’albergs no permetia moltes floritures a l’hora de plantejar les etapes. Amb la massiva obertura d’allotjaments per a pelegrins durant 2010 i els nous de 2011, encara que gairebé tots en els mateixos llocs, ja és possible fer una divisió menys rígida. La guia ha de ser sempre una orientació i cadascú pot variar al seu gust les etapes amb vista als dies disponibles i els albergs.\nExcepte en l’entorn de la catedral, on també poden albirar-se alguns rastres de fletxes, l’Epíleg a Fisterra i Muxía està senyalitzat igual que la resta d’itineraris jacobeos a Galícia: amb les ja clàssiques fites amb indicador de distància. El primer es troba en la Carballeira de Sant Lorenzo i inclouen ja des d’aquest punt dues xapes amb els quilòmetres restants tant a Fisterra com a Muxía. Encara que no és el més comú, la particularitat d’aquest camí és la possibilitat també de realitzar-lo a l’inrevés, sortint de la Costa dóna Morte i amb la mirada a Santiago. No és estrany creuar-se amb pelegrins en direcció a la catedral, alguns d’ells de retorn després d’haver conclòs l’itinerari d’anada. Encara que la volta està senyalitzada amb fletxes, les marques no són perfectes i en alguns punts hi ha certes deficiències encara que salvables. No obstant això en l’etapa entre Fisterra i Muxía sí que les fites assenyalen en totes dues direccions, podent-se completar de Muxía a Fisterra.\nLa infraestructura per a pelegrins en el Camí a Fisterra i Muxía, no el negarem, ha estat molt escassa durant molts anys. El primer albergui va ser inaugurat en Fisterra en 1997 i posteriorment, en 2001, es van obrir els de Negreira i Olveiroa. En 2004 li va tocar el torn al de Corcubión, en 2007 es va inaugurar el de Muxía, un any després es van obrir dos privats en Fisterra i en 2009 va obrir l’alberg situat en el llogaret de Santa Mariña, en Mazaricos. A part hi havia un parell de refugis. Així que va arribar l’Any Sant de 2010 i aquest itinerari comptava només amb 8 albergs. Va ser aquest mateix any quan, com una eclosió d’efémeras, van veure la llum 8 albergs, duplicant de cop la xifra que s’havia forjat durant 14 anys. D’aquests 8, tres privats en Negreira, un altre privat en Vilaserío, un en Cee, un altre en Dumbría i dos privats en Fisterra. En 2011, a més, s’ha obert un nou en Olveiroa i altres dos en el municipi de Cee. Aquesta xarxa de 19 albergs, que augmentarà amb seguretat en anys successius, més els allotjaments de tota mena en les localitats que solen ser fi d’etapa, aporta certes garanties al pelegrí i creiem que és també una de les raons per les quals l’epíleg fins a Fisterra i Muxía ha presenciat un considerable augment.\nViatge a Ponent, del clergue bolonyès Domenico Laffi, de l’editorial compostelana Sildavia. Amè relat de la peregrinació d’aquest italià en el segle XVII des de Bolonya a Santiago i Finisterre i el retorn a Itàlia passant per diverses regions espanyoles com Valladolid, Madrid, Toledo, Aragó i Catalunya.\nLes Peregrinacions Jacobeas, obra en tres volums de Luciano Huidobro i Serna i diversos col·laboradors publicada per primera vegada en 1950 i 1951. S’ha consultat l’edició realitzada per la Diputació Provincial de Burgos i Iberdrola amb motiu de l’Any Sant de 1999. En el tom III, en l’apartat Camins Secundaris, dedica diverses pàgines al Camí fins a la fi de la Terra.\nEl Camí a la fi de la Terra, de Manuel Vilar Álvarez i editada en 2010 per l’Associació de Cambres Oficials de Comerç, Indústria i Navegació dels Camins Jacobeos. Vilar Álvarez realitza una tesi a peu de camp redescobrint el traçat que van utilitzar els antics pelegrins i comparant-lo amb l’actual itinerari de la Xunta. Es basa en fonts històriques, aporta petits fragments de les converses amb els vilatans i indaga en diversos aspectes de la peregrinació actual.\nGuia del Camí de Santiago per a pelegrins, d’Antón Pombo i editada pel Grupo Anaya. S’ha consultat la Prolongació a Fisterra i Muxía de l’edició de 2010.


Front comú amb Canàries per reclamar el descompte del 75% en els vols amb la península - MÉS per Mallorca\nFront comú amb Canàries per reclamar el descompte del 75% en els vols amb la península\nEls dos governs han acordat traslladar aquesta reivindicació al Ministeri d’Hisenda, de manera conjunta, al llarg de les properes setmanes.\nEn el marc de la jornada inaugural de la fira turística World Travel Market de Londres, els Governs de les Illes Balears i de Canàries s’han reunit per reclamar conjuntament davant el Govern de l’Estat el descompte del 75% en els vols dels residents cap a la península, així com la bonificació del 100% de les taxes aeroportuàries per als residents. Els dos governs han acordat traslladar aquesta reivindicació al Ministeri d’Hisenda, de manera conjunta, al llarg de les properes setmanes.\nBiel Barceló ha reivindicat “que els ciutadans i ciutadanes de les Illes Balears hem de tenir els mateixos drets que les Canàries. El govern de l’Estat ha de vetlar i garantir que els dos arxipèlags tenguin els mateixos drets. No volem ser ciutadans de segona”.\nEl vicepresident Barceló també ha subratllat la importància del mercat britànic per al sector turístic, ja que representa una quarta part dels turistes que visiten les Illes Balears (és el primer mercat de Menorca i el segon del conjunt de l’arxipèlag, només per darrere del mercat alemany). El també conseller d’Innovació, Recerca i Turisme ha destacat el fet que la despesa total efectuada pels turistes britànics que han visitat les Illes Balears entre els mesos de gener i maig de 2017 ha augmentat un 16,3% respecte del mateix període de l’any passat. Aquest augment té com a conseqüència la creació de llocs de treball i l’allargament dels contractes, tal com constaten les dades de l’EPA del tercer trimestre, que situen les Illes Balears com l’únic territori de l’Estat que té una taxa d’atur inferior al 10% (concretament, el 9,25%) o el màxim històric de 509.534 afiliacions a la Seguretat Social el mes d’octubre, dada que vàrem conèixer el passat divendres.\nBarceló ha afirmat: «L’estratègia #BetterInWinter funciona, allargam la temporada, generam prosperitat compartida i cream llocs de treball més estables». I ha explicat que aquesta aposta per l’oferta de temporada d’hivern i primavera es materialitza duent a la WTM de Londres aquells productes que cerquen els turistes britànics fora de la temporada alta: natura i paisatges, cultura i tradicions, gastronomia i esports.\nLes Illes Balears participen a la World Travel Market, per segon any consecutiu, amb un espai propi dins el recinte firal que dóna a les illes una major visibilitat respecte a edicions anteriors. Es tracta d’un estand de 300 metres quadrats amb el mateix disseny que a les fires de Fitur (Madrid) i ITB (Berlin). L’estand de les Illes Balears a la WTM pretén ressaltar els atractius de les illes durant l’hivern, com a continuació de l’estratègia de promoció turística "Better in Winter" ideada per impulsar la temporada mitjana i baixa a les Illes Balears.\nCom a novetat, enguany s’han incorporat a l’estand balear elements multisensorials per tal d’evocar millor quines són les sensacions que es poden experimentar quan es visiten Mallorca, Menorca, Eivissa o Formentera. Concretament es tracta de la recreació d’olors relacionades amb les Illes Balears com és l’olor de terra banyada, de la mar i dels dolços típics d’un forn.


Edición del miércoles, 20 febrero 2013, página 11 - Hemeroteca - Lavanguardia.es\nEdición del miércoles, 20 febrero 2013, página 11\n11 Cultura|s La Vanguardia Dimecres, 20 febrer 2013 ESCRIPTURES Genís Sinca Una família exemplar DESTINO 476 PÀGINES 20 EUROS Premi Josep Pla polèmica que va sorgir després de la pel·lícula Stolen,unfilm austra- lià que assegurava que l’esclavitud continuava existint alscamps de refugiatssahrauís.Dalmasesentre- vista el director,Daniel Fallshaw,i acudeix als principals textos per construirelrelat.Éscert,ensexpli- carà,que la primera mesura que el Front Polisario adopta quan s’ins- tauralaRepúblicaSahrauí,el1976, és l’abolició de l’esclavitud. La constitució és “impecable”en aquest sentit. Es vol passar d’una societattribalaunanaciódeciuta- dans.Tanmateix, “unacosaesmo- dificar la ley yotra es transformar las costumbres”. La permanència d’alguns preju- dicis entre els berbers –gairebé sempre negritud iservitud van de bracet– és narradaper Dalmases anant als antecedents històrics. Des de la forma de venda, amb es- claus de càrrega ialtres de cria, a unesquemaenquèentenemlesdi- versestribusicastesqueformenla població nòmada. També trobem, esclar,els eufemismes que utilit- zen els censorsespanyols, que, da- vant l’evidència d’esclavitud, es li- miten aparlar d’“hijos adoptivos y parientes pobres”. Estratègies dels esclaus Els esclaus feien l’impossible per sobreviure.Entrealgunesdelesse- ves estratègies, quan volien can- viard’amo,hihaviala“mordedura deoreja”.Localitzavenunpossible amogenerós,il’agredien.Així,pas- savenaformar part de la seva pro- pietat.Iésque“sielesclavocausa- ba cualquier daño aunhombre li- bredebíaserentregadocomorepa- ración”. Un cas paradigmàtic de la doble moraldel’Estatespanyol,quepro- hibia la servitud però que mirava cap auna altra banda, és el cas Ja- tri,unparlamentaripropietarid’es- claus que, al llibre, apareix en una fotoalaZarzuela.Unaltre delsas- pectes de què parla l’autor és el de “la manumisión”, ol’alliberament perdiners.Elperiodistamostraun document inèdit que conserva Jo- sé Meneses ienelqual es veuen les aportacions que van fer els sol- datsquecomplienelserveimilitar, el 1970, per alamanumissió d’una nena de tres anys. Dalmases creu queseria just que Espanya ator- gués una medalla –la del mèrit civil, per exemple– acada un d’aquells soldats, ique sabessin què se n’ha fet. Algunes informa- cions apunten que viu aEspanya i quetreballa com ametge. Hi ha històries, sí,que es mereixen aca- bar bé. Què cal fer avui? Més enllà de demostrar que l’administració es- panyola coneixia les pràctiques esclavistes, ique va optar per l’ab- soluta passivitat, Dalmases con- clou que és necessari que les Na- cionsUnidesvigilin,deformaefec- tiva ireal, el respecte als drets humans alazona. És, també la se- va responsabilitat. La de tothom. | JULIÀ GUILLAMON GenísSinca(Manresa,1970)vapu- blicar l’any 2009 un volum amb quinze retrats de grans figures de lamedicinacatalanaidosanysdes- prés va editar les memòries del doctor Joan Uriach, l‘inventor de la Biodramina. És un especialista i no té res d’estrany que, al’hora de plantejar-se d’escriure una no- vel·la,hagitriatcomaprotagonista un metge, un d’aquests metges de ciutat mitjana, més omenys rics, ambuna vida gastada, ifills que campen perBarcelona opels Es- tats Units. El retrat que en fa, de boncomençament, és bastant ri- dícul: calb, amb un pentinat d’a- quells d’ensaïmada, ipinta d’home primitiu. La genòmica és un dels arguments de la novel·la: en els seus moments de lleure, el doctor Bou fa una mena d’arbre genealò- gicdelafamíliadeladona,compa- rantlespitreresilacapacitatrepro- ductiva de diferents matrones. I quan esclatarà el drama de la no- vel·la, la genòmica també hi tindrà un pes: la família Mirabaix, uns abusananos de Manresa, tenen una característica facial inquie- tant:pales immenses de rosega- dor. Un d’aquests Mirabaix ha co- negut aMinnesota la filla gran del doctorBou, l’ha deixat embarassa- da is’han de casar acorre-cuita. Quideuhaverescritlacontraco- berta del llibre? Perquè el resum nocorresponambelquehihadin- tre: Una família exemplar no és una sàtira de la vida provinciana, dels convencionalismes de les nis- sagues comarcals il’ambició d’un metge que fa grans plans de futur pensant en la fortuna dels conso- gres.Ésuna trama més omenys psicològica, mésomenys fantàsti- ca,alvoltantd’unclandedepreda- dors que, seguint un instint atàvic, arramben selectivament iabusi- vament amb les famílies que els adopten. Els Bou-Antich, el metge ilaseva dona, filla de propietaris de Tortosa, ambels cinc fills, es veuenellsmateixoscomunacarxo- feta:una munió de fulles cabdella- des, que envolta un cor pelut. Doncs bé, és com si amb els Mira- baixelcucdelacarxofera(gortyna xanthenes) n’ hagués colonitzat el tronc il’anés omplint de porque- ria. Sincanovaamb tants mira- mentsis’imagina la carxofeta de- vorada per un estol de rates. La novel·la descriu l’entrada de la filla Marina que diu que es casa, el viatge aManresa per conèixer els consogres en un dinar delirant, el casament alacapella de Crist Reiiels negocis entre les dues fa- mílies. El doctor Bou se sent fasci- nat pel caràcter pràctic dels Mira- baix iesdeixa enredar aconstruir unacasa que pagatota sencera per ferelfanfa.Novel·listanovell,acos- tumatahaverderespectarelsmar- ges del periodisme, el reportatge i la biografia autoritzada, Sinca s’ha deixat anar ihaanat escrivint tal comlivenia, amb la voluntat de parlar molt idetot, de riure’s de gent coneguda idesituacions pos- sibles. Aquesta, que és la gran vir- tutdelllibre,provocaperòunasen- sació de manca de control. En el primercapítol, per exemple, on es descriula consulta del doctor Bou, hihaunagranconcentraciódedes- cripcions iadjectius. Una família exemplar,com tantes altres no- vel·les de famílies, vol homenatjar Vida privada. De fet, el doctor Bou guarda un fetus en un pot de vidre queté una funciósemblant aladel gosdissecatdeRosaTrènoralano- vel·la de Sagarra: fer fàstic iespan- tarlescriatures.Elpersonatgegro- tesc de les primeres pàgines ja no hoéstant quans’endinsaenelses- tudis genealògics icomença afer descobertes sobre els Mirabaix. A lasegonapartdelllibreaquestefec- te de ser davant d’un personatge que canvia ique no sap ben bé per què canvia, s’accentua amb una aventura extramatrimonial.Pel que fa al llenguatge també hi ha fractures.Eldoctorésaclaparat,ce- llajunt, repapat.Però alamateixa pàginafaexpressionsfacialsinobli- dables idescobriments remarca- bles.D’aquí allà Sinca escriu amb voluntatliterària,d’aquíallàfaser- vir una adjectivació convencional. Manca unitat psicològica, d’acció i d’estil. Hi ha una nova narrativa que aplicaelsllocs comunsdelalitera- tura fantàstica per novel·lar episo- dis històrics relacionats amb el re- buig dels immigrants, els bisbes de la guerra civil oels especuladors immobiliaris de la postguerra. En aquestalínia de novetat, s’inscriu la trobadaentre els homes-rata i les dones-conilla, les grans Venus nutrícies delsAntich de Tortosa. | Genís Sinca fotografiat recentment al passeig de Gràcia de Barcelona MARC ARIAS Una nova literatura fantástica novel·la episodis històrics, com l’especulació oelcaciquisme Novel·laLadecadènciadeldoctorBouid’una famíliadeTortosa,víctimesdedepredadors, quecanibalitzenalsquielsadopten Elcucde lacarxofeta


Fa mesos que pateixen l’incivisme del jovent que es concentra a la zona d’oci de Blanes. Els diumenges es habitual trobar vehicles amb els vidres trencats, amb els retrovisors arrencats o amb ampolles de vidre esmicolades al terra.\nL’últim episodi greu va tenir lloc a finals de desembre. Entre altres, una trentena de vehicles van aparèixer amb els retrovisors trencats.\nTot i que l’Ajuntament destina gran part dels esforços policials del cap de setmana a controlar aquesta zona i els trasllats dels joves a peu entre l’estació de tren i el barri dels Pins, els veïns han dit prou i s’han organitzat en patrulles ciutadanes i la matinada de dissabte a diumenge, vigilen la zona d’oci de Blanes.\nJa són una 10a de veïns que es lleven a les 5 i fins les 7 estan patrullant per evitar disturbis.\nEls veïns, s’organitzen en 2 patrulles que es van comunicant per ràdio, no volen enfrontar-se als joves incívics, sinó posar més ulls i vigilar allà on no ariba la Policia Local.\nEn cas de veure alguna bretolada, la consigna és avisar la policia i, si fos necessari i es pot, retenir l’individu.\nUn dels veïns que participa en aquestes patrulles, ha explicat al Diari de Girona que la seva presència és molt dissuasiva pels incívics.\nEls veïns reclamen més presència policia per evitar aquests comportaments. De fet en breu tornaran els controls policials a l’estació de trens, per vigilar els centenars de joves que s’apropen a la ciutat per anar de festa.\nI és que la majoria de bretolades es fan en el recorregut de la zona d’oci a l’estació de tren, sobretot a la tornada. Per això algunes discoteques han posat un servei de bus gratuït per traslladar els joves a l’estació. Un servei que ha ajudat, segons l’ajuntament, ha reduir el nombre de bretolades en els últims caps de setmana.\nArticle anteriorEl sènior de bàsquet guanya a l’Onyar i escala posicions\nArticle següentPremi per la colla castellera dels Maduixots de l’Alt Maresme


Finques Bach - Plaça Major 40 Entresol 2, VIC\nPLAÇA OSONA (Vic)\nZONA POBLE (Aiguafreda)\nZONA POBLE (Tona)\nUbicats al cor de la ciutat de Vic, us venim oferint, des de principi dels anys vuitanta, els nostres serveis immobiliaris.\nA Finques Bach estem especialitzats en la intermediació de tot tipus d'operacions immobiliaries. Entre els nostres serveis, destaquen la comercialització d'immobles en venda i de lloguer (pisos, cases, oficines, solars, naus industrials, places de pàrquing).\nCol·laborem amb diferents actors del sector; promotors, entitats financeres i immobiliàries per tal d'oferir als nostres clients un ventall de possibilitats molt ampli alhora d'escollir el millor producte.\nEl nostre treball constant, sempre gestionat amb ètica i transparència, ens ha anat consolidant com una de les immobiliàries de referència a la comarca d'Osona.\nBusquem producte interessant en tots els aspectes: preu, qualitat, rendibilitat, etc. Els nostres clients ens dipositen la seva confiança perquè els hi facilitem el que serà la seva oportunitat.\nLa filosofia de l'empresa, es basa en tres pilars: Professionalitat, Honestedat i Transparència.\nFinques Bach, des de 1980.\nNº registre AICAT: 8624\nPlaça Major 40 Entresol 2


L'oferta cultural a les perifèries: més enllà de Barcelona\nEl Museu de la Vida Rural ha acollit una taula rodona per parlar de l'estat de l'oferta cultural fora de les grans ciutats, que cada vegada és més àmplia i diversa\n24/11/2018 17:45 | Actualitzat a 24/11/2018 20:42\nCada un dels membres representava una oferta cultural diferent, però tots tenien en comú el que ells mateixos han definit com a 'perifèria' | B.H.\nDels 7.400.000 habitants de Catalunya, 1.600.000 els trobem a Barcelona, aproximadament. Això representa un 21 % de tota la població. No obstant això, tot i que el 79 % de catalans es troben fora de Barcelona, resulta innegable que la ciutat comtal és el nucli cultural de Catalunya i atresora, amb molta diferència, la millor i més variada oferta cultural de tota la comunitat. Aquesta oferta a les zones no urbanes ha sigut el punt principal de la jornada d'inauguració dels estudis del Màster en Gestió Cultural, els Estudis d'Arts i Humanitats de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC) que s'ha celebrat avui al Museu de la Vida Rural (MRV) de l'Espluga de Francolí.\nLa taula rodona s'ha celebrat a les 11.30 hores al Museu i ha comptat amb Gemma Carbó, directora del Museu; Roberto Olivan, fundador del Deltebre Dansa; Elena Juncosa, directora de la Fundació Mas Miró, i Oriol Martí, director executiu de la Fira de Tàrrega. Muriel Gómez, directora del Màster Gestió Cultural UOC-UdG, ha fet de moderadora de la sessió. Cada un dels membres representava una oferta cultural diferent, però tots tenien en comú el que ells mateixos han definit com a 'perifèria'. Nosaltres, però, parlem de 'perifèries' per remarcar que en cada cas les situacions són diferents, que cadascú viu en el seu propi marge i lluita a la seva manera per impulsar una iniciativa cultural pròpia.\nLa reivindicació de les perifèries\nLa densitat de població de Barcelona és unes 70 vegades major que la de tota Catalunya; és a dir, que el 79 % de població que viu fora de Barcelona ho fa en nuclis petits. Les dades que ha aportat Gemma Carbó, directora del MRV, un 60 % de la població catalana es troba en nuclis de menys de 2.000 habitants, és a dir, entorns rurals; i en aquests nuclis, les condicions de l'oferta i el consum cultural són radicalment diferents de les que trobem a Barcelona. Parlem, doncs, de diferents cultures, diferents infraestructures i diferents consumidors; en cap cas pitjors, simplement diferents.\nEl que sí que representa una problemàtica són les vies d'accés a una massa crítica estable i fidel; és a dir: la dificultat està a arribar al consumidor i fer que es quedi, per establir un paral·lelisme de mercat. Del que no hi ha cap dubte és que «els nuclis no urbans tenen el mateix dret d'accedir a serveis culturals», com ha dit Carbó, qui també ha afegit: «aquest país s'ha fet des de Barcelona». Així doncs, la qüestió és: coneixent l'enorme poder d'atracció que genera Barcelona, què poden fer les perifèries?\nTot i que les situacions i els punts de vista dels membres de la taula rodona són diferents, tots han estat d'acord en un punt: l'èxit implica saber estar al dia, «s'ha de ser contemporani» (Roberto Olivan), «hem de combinar el més rural amb el més innovador» (Elena Juncosa), perquè «tenim les mateixes eines que els gestors de Barcelona» (Oriol Martí). Si es sap aprofitar tots els recursos de què es disposa avui en dia, es podran combatre les problemàtiques d'accessibilitat, atracció de públic, infraestructura i mediatització.


Eurodiputats es posicionen sobre el referèndum d'Arenys\npor Portalcat el Dt Nov 10, 2009 12:31 pm\nLa manifestació de la Falange contra la consulta independentista d'aquest diumenge a Arenys de Munt ha arribat fins al Parlament Europeu. Eurodiputats alemanys i italians dels principals grups polítics han reclamat que la prohibició de la simbologia nazi i feixista s'estengui també a l'Estat espanyol i han criticat que la justícia autoritzi la protesta de la Falange. Aquesta simbologia "reivindica un sistema totalitari brutal i inhumà que ha mort milers d'europeus, cal prohibir-la arreu", exigeix el vicepresident dels populars, Manfred Weber. "No em puc creure que l'Espanya democràtica d'avui permeti una manifestació així", lamenta el verd Michael Cramer.\nL'Eurocambra no té competències per obligar el govern espanyol a fer el mateix que Alemanya o Itàlia i prohibir, com la creu gammada de Hitler o els uniformes amb l'àguila imperial de Mussolini, l'ús del jou i les fletxes de la Falange, però sí que podria pressionar-lo celebrant debats o aprovant resolucions parlamentaries. "Cal castigar qualsevol europeu que faci servir els símbols relacionats amb el feixisme. Malauradament a Alemanya el vam patir especialment, però també va afectar altres països, així que el combat del totalitarisme ha de ser una herència comuna" dels 27, reivindica el líder dels eurodiputats socialistes alemanys, Bernhard Rapkay.\n"El problema no és si restringir o no la llibertat a manifestar-se, del que es tracta és de no ofendre la memòria de les persones que se senten profundament ferides si veuen aquests símbols", adverteix el vicepresident dels liberals europeus, Niccolò Rinaldi. L'eurodiputat italià proposa "fer un debat en sessió plenària amb la Comissió Europea i preguntar-li si considera que el comportament de l'Estat espanyol, que autoritza aquest tipus de manifestacions, s'adequa o no als estàndards europeus". Rinaldi també aposta per pressionar el govern espanyol "aprovant conjuntament una resolució que, tot i no tenir valor normatiu, expressa la veu dels ciutadans del poble europeu i, per tant, té un valor simbòlic substancial".\nWeber, Cramer, Rapkay i Rinaldi reaccionen amb "estupor" a la decisió de la justícia de permetre les protestes de la Falange. "Fraga Iribarne, ministre franquista, ha seguit en actiu tres dècades més després de la mort de Franco. No em puc creure que a Europa passin aquestes coses", lamenta l'eurodiputat verd Cramer. Com Rinaldi, Cramer aposta per pressionar l'Estat espanyol "amb una resolució que critiqui que es permeti honorar els símbols franquistes", ja que Estrasburg no té competències per obligar-lo. "A Alemanya està prohibit manifestar-se a favor d'Adolf Hitler i això és bo, perquè va ser un dictador sanguinari, cruel per a tot els europeus, no em puc imaginar una manifestació així a Alemanya, no es toleraria", defensa.\nRinaldi entén que en alguns Estats europeus, "especialment al nord, hi hagi una major tolerància perquè no han patit mai els crims del nacionalfeixisme". Però adverteix al govern espanyol que "l'esperit europeu majoritari és que hi ha una línia que no es pot ultrapassar, quan es comença a ofendre els sentiments col·lectius, i encara més quan la identitat europea s'ha construït sobre la base del combat contra el nazisme i el feixisme". Precisament aquesta setmana, l'eurodiputat d'ERC, Oriol Junqueras, ha promogut un manifest de suport a la consulta independentista d'aquest diumenge a Arenys de Munt, que ha rebut el suport de sis eurodiputats del seu grup parlamentari.\nRe: Eurodiputats es posicionen sobre el referèndum d'Arenys\npor Titanium el Dj Nov 12, 2009 10:30 pm\nToc d'atenció a Espanya, que bo!!\npor Xaviv. el Dj Nov 12, 2009 10:30 pm\nAquet eurodiputat vert, que sera roij realment, comuniste, si poguera s'auria jubilat als 20 anys, es mes facil d'explicar home, estan els que treballen per diners i els que ho fan per vocaçio. Don Manuel Fraga, si be es cert que fou ministre Franquista, ba a lluitar molt per a que els catalanistes tinguereu dret a pitar al Rey a la Final de la Copa a mestalla per eixemple.\nUn ultima reflexio. Condepne la dictaura com cuansevol altre democrata, pero al meu poble i a tota valencia varen matar mes gent els comunistes com aquet diputat vert que els Feixistes a 40 anys de dictaura, i a la meva familia ens va tocar de prop. Entre matança i matança, entre retor i retor mort, entre noia i noia violada, espreguntaben perque l'exercit s'alçaba en armes. Pretenien que la gent de dretes es quedara sentada veient com els aniquilaven, dons no mira es varen alçar.\nDespres de la guerra un es ba pasar de llest i va decidir que Espanya era seva, i ba inpondre una dictaura fastigosa. Clar ara tinc que veure jo com es revolica la memoria historica i no es diu res del que li va pasar al meu avi i a la seva familia, per eixemple.\npor Portalcat el Dj Nov 12, 2009 10:31 pm\nEl que esta clar, es que partits com la falange son una vergonya...\npor Xaviv. el Dj Nov 12, 2009 10:31 pm\nA mi cuansevol partit em mereix respecte, fins i tot el mes falangista i el ems independentista, ara be dins d'aquet ventall de politica m'agraden els democratics i la falanje no hu es. Ara be, algo esteu fent mal a Catalunya per a que Plataforma Per catalunya (PXC) estigui traguent tans bons resultats, i a les eleccions catalanes em sembla que l'Anglada podria fe una mica de po.\npor Titanium el Dj Nov 12, 2009 10:32 pm\nXaviv escrigué: Ara be, algo esteu fent mal a Catalunya per a que Plataforma Per catalunya (PXC) estigui traguent tans bons resultats, i a les eleccions catalanes em sembla que l'Anglada podria fe una mica de po.\nExacte! I es permetre l'entrada massiva i descontrolada d'immigrants, entomar les riuades d'aquesta gent que ens envien de la resta de l'Estat, que se'ls espolsen perquè els fan nosa, i apa, cap a Catalunya, i els súbdits polítics de l'Estat que tenim a la Gene, callen i creuen.\nCasondena que ho arreglaria ràpid...


L’Ajuntament instal·la una vintena d’aparcaments de bicicleta en equipaments i escoles - Diari de Rubí\nEl consistori vol inculcar l’ús de la bicicleta com a transport entre els infants. / Ajuntament-Localpres\nL’Ajuntament de Rubí ha instal·lat més d’una vintena d’aparcaments de bicicleta a l’exterior de diversos centres educatius i equipaments municipals amb l’objectiu és promoure l’ús d’aquest vehicle. Es tracta d’una de les mesures contemplades en el Pla director de la bicicleta i dels vehicles de mobilitat personal (VMP) 2021-2027 que es va presentar tot just fa una setmana.\nEl regidor de Mobilitat i Accessibilitat, Rafael Güeto defensa que “aquesta actuació s’emmarca en la voluntat de promoure i incentivar la utilització de la bicicleta per moure’s per la ciutat, donant alternatives als rubinencs i les rubinenques per tal que evitin l’ús del cotxe”. Segons el regidor, és necessari inculcar aquesta nova mobilitat des de ben petits per aconseguir un canvi de tendència cap a una mobilitat més sostenible. Per aquest motiu, la majoria dels aparcaments s’han ubicat a les escoles.\nEls nous aparcaments de bici s’han situat a les escoles 25 de Setembre (6 unitats), Ramon Llull (5 unitats), Montessori (8 unitats), a la Masia de Can Serra (2 unitats), al Rubí Forma (3 unitats), a l’OAC Centre (2 unitats) i a l’edifici que acull les àrees de Planificació Urbana i de Sostenibilitat i Serveis Municipals (1 unitat).