La besàvia, mare coratge | Història oral a Quart d’ESO\ni els avis, parella dels 60\nSom a l’any 2008, a principis del segle XXI, i per nosaltres, els joves, sembla que tot és difícil. Ens queixem per tenir que llevar-nos a les set del matí per anar al institut, quan hi ha alguna cosa per menjar que no ens agrada la rebutgem fins al punt de llençar-la a les escombraries, sempre volem el ordinador més nou i car, i sovint ens barallem amb els nostres pares per que ens han demanat que si us plau féssim el llit, entre altres coses. I això succeeix perquè realment mai ens adonem de tot el que tenim, les persones som així mai ens conformarem amb el que tenim.\nAra per ara, el nostre país travessa un moment de pau, democràcia, de lliure pensament, i, encara que no s’ha aconseguit del tot, cada cop anem cap la igualtat entre les persones. Però, això és relativament nou per a Catalunya i Espanya, ja que uns anys enrere, setanta aproximadament, el nostre país estava ple de fam, inseguretat i desigualtat.\nAmb aquest treball de historia oral intentaré explicar el que va ser la vida dels meus avis, i així adonar-me de la sort que realment tinc d’haver nascut en el moment que vaig néixer. Doncs, aquí hi deixo el relat d’una vida dura, la historia d’uns nens que no hi van ser nens, la historia dels jocs amb els que no van tenir temps de jugar, una historia d’una adolescència marcada per el treball, d’una vida enfosquida per la fam, però amb tants moments plens de riures, amb molta il·lusió per sortir endavant, i amb l’esperança de que el destí els hi donés l’oportunitat de viure tranquils.\nLA BESÀVIA, UNA MARE CORATGE\nde l’amor i de la guerra\nPoc abans de començar la guerra, la meva besàvia, Antònia Mudarra López, que vivia a Frailes, Jaén, quedava embarassada fruit d’una relació secreta. S’havien enamorat i es veien molt de tant en tant.\nNo s’havien casat i esperaven un fill, allò era una cosa ben rara a l’ època i no estava ben vist. Tot just començada la guerra, l’home va ser cridat a files per combatre en el costat nacional o franquista. Mentre que la meva besàvia es va mantenir lleial a la república i es va quedar al bàndol republicà. Espanya s’havia dividit, i amb ella famílies. Aquell dia va ser l’últim de la relació, encara que es tornarien a trobar acabada la guerra.\nL’any 1937, naixia el seu fill, José. Al qual li va haver de posar els seus cognoms, ja que el pare no donava senyals de vida, era una mare soltera en plena guerra, res fàcil per l’època. La meva besàvia es trobava sola amb un neonat, sense res per menjar, i amb la pena de que possiblement mai més podria veure al pare del seu fill.\nVa ser quatre anys després quan coneix al que va ser el seu marit per a tota la seva vida. Deixant enrere l’esperança de tornar a veure el pare del seu fill, decideix refer la seva vida amb José Ríos, amb el que hi tindran dues filles.\nNo va ser fins al 1943 que l’Antònia no es retroba amb el pare del seu fill. Aleshores, ell ja havia refet la seva vida, s’havia casat, i havia tingut un altre fill, del meu avi, però, no es va voler fer càrrec, de manera que va ser José Ríos el que va exercir de pare.\nL’AVI, VISQUENT LA POBRESA\ndel treball i els jocs\nJosé Mudarra López va néixer al juliol de l’any 1937, a Frailes un petit poble de Jaén. Només un any abans els nacionals havien començat la guerra contra la República, i fins el 1939 no s’acabarà. El meu avi, però, d’això no se’n recorda. I de l’ho que li han explicat, no vol recordar-ho, el temps de guerra, és sens dubte un moment el temps més tràgic que un home pot passar, i segons el testimoni de qui ho va passar és millor no recordar-ho.\nAl 1944, amb tan sols sis anys, va començar a treballar. La família travessava un moment de crisi total, arran de la postguerra, on els sectors més pobres de la població s’havien enfonsat i no tenien recursos, mentre que alguns sector s’enriquien a base de bé gràcies al poder.\nVivien en un petit mas a les afores del poble, no hi havia feina, i la fam s’apoderava dels cinc membres de la família. Així, doncs, ja que amb el que li donaven al seu pare per guardar les cabres i els porcs d’una granja veïna no hi arribava el menjar, no hi va tenir més remei que començar a treballar amb el seu pare, ja que era l’únic home entre els fills i a més era el més gran.\nDe bon matí, es llevava i anava a treure les cabres i els porcs. Tot seguit, tornava a casa, allà la seva mare atenia a les seves dues petites germanes. Després d’una estona a casa, es disposava a baixar al poble, era hora i mitja de camí per a un nen de tan sols sis anys. Allà no hi tenia més remei que demanar menjar alguna persona, alguna botiga, per poder portar alguna cosa per menjar a casa, ja que la situació era extrema. Després d’una llarga tornada, com diu ell amb paraules textuals: “Una tornada molt més llarga que l’anada, encara que fossin els mateixos quilòmetres”.\nAixí com arribava a casa, deixava el pa, que amb molta sort hagués aconseguit, i tornava a la granja on guardava els mateixos porcs i cabres, que al matí ell mateix havia fet sortir.\nUna vegada al mes, quan baixava al poble, anava a un local, on repartien menjar, desprès d’una llarga cua els hi donaven un val per aconseguir pa.\nAmb prou sort aconseguia un tros de pa per a cada membre de la família. Quan tornava, semblava que havien arribat els reis, ja que un tros de pa era com un regal del cel.\nNo hi havia temps per jugar, es passava la vida treballant, i aconseguint, de manera més o menys digna, alguna cosa per menjar. No obstant, quan tenia uns minuts treia les bales, que un home dels voltants li havia regalat i jugava una estona.\ndels estudis i els camps de treball\nQuan va fer vuit anys, l’any 1946. Es va apuntar per primera vegada a l’escola del poble. Anava pels matins, però això va durar poc. Un dia el meu avi va parlar més del compte i la professora sense pensar-s’ho dues vegades li va donar un cop al palmell de la mà. Llavors, el meu avi es va rebotar, i el van fer fora de l’escola.\nNo obstant això, ell continuava amb ganes d’aprendre, i amb deu anys va anar a una escola per les nits. Però, la falta de diners era molt important, i el luxe d’anar a una escola privada era massa car, de manera que no va poder continuar amb el curs.\nNo va ser fins que va fer els setze anys al 1953 que no va poder rebre ensenyament de veritat. Llavors, el capellà del poble, va reunir als nois més necessitats del poble i els hi va fer una proposta: ells els ensenyaria a llegir i escriure, i a més cada setmana els hi donaria llet en pols i pa per la família.\nVa anar durant tres anys. Totes les tardes anava a l’ermita, on el capellà l’ensenyava l’ho més bàsic, però al arribar el bon temps va haver de marxar amb el seu oncle a Còrdova per treballar a un camp de cotó.\nEs llevava a les sis del matí i fins les nou del vespre no acabava la jornada. Vivien en un mas, on hi vivien tots els treballadors del camp. Era una feina dura i no cobraven més de sis-centes pessetes per tot un mes. Però, es necessitava el diner, i al seu poble ja no hi quedava treball.\nAixí van passar tres anys, l’hivern el passava a Frailes, amb la família, i anant a les classes amb el capellà, i l’estiu el passava treballant.\ndel servei militar i la diversió\nL’any 1957 va decidir anar a viure a Porcuna, Jaén. Allà, el van cridar per mesurar-se per anar al servei militar.\nUn dia va anar a una processó a Andújar, allà es va trobar a un guàrdia civil que el va agafar i se’l va emportar cap al quarter on li van explicar que estava en busca i captura per no haver-se presentat al servei militar.\nEl meu avi els hi va explicar que en cap moment ell s’havia negat, i que mesos abans havia anat a mesurar-se. Uns dies després van comprovar que deia la veritat, i que havia estat un problema de administració, que no havien fet arribar els papers.\nLlavors, una vegada el assumpte es va solucionar el van enviar a fer el servei militar a Algesires. Allà el van ficar en el grup d’artilleria, on es dedicaven a fer ruta de tir a l’estret de Gibraltar.\nDesprés de cinc mesos allà, el cuiner el va ficar a la cuina i allà va passar la resta de mesos, en total quinze.\nDiu que va ser una gran temporada per a ell, per que després d’una vida passant fam i misèria, allà va conèixer molts companys amb els que podia compartir molts riures, i a més mai passava gana.\nEl que més recorda és una anècdota que li va passar al quart mes d’estar allà. Cada nit li tocava a un fer l’ imaginaria , ho feien en ordre de llista, i a cada reclutat els hi tocava una, cada nit eren sis imaginaries. El dia que li va tocar a ell ho va fer sense cap mena de problema. El dia següent va arribar un altre sergent que era nou, i no sap perquè, però li va tornar a tocar a ell. Però, en cap moment va protestar. A l’altre dia, van tornar a dir el seu nom, llavors el meu avi que hi era al fons del pavelló va cridar que estava a l’infamaria. Quan van trencar files, el sergent el va veure, i li va dir, que com es trobava. És a dir, que el van enxampar volent no fer l’imaginaria. Llavors el sergent es va enfadar i el va tenir tota una setmana fent-la.\nDe totes maneres, diu que allà no parava de riure i que va fer grans amics.\nL’ÀVIA, VIURE EN UNA FAMÍLIA BENESTANT\nde l’escola i les aficions\nEl 19 d’abril de 1944, naixia a Porcuna (Jaén), Dolores Delgado Merino. Era temps de postguerra, i encara que no hi havia molts recursos econòmics per aquells temps, la família de la meva àvia era una família ben estant. Vivien a una casa gran, amb dues plantes, i unes golfes, a més hi tenien una granja de cabres.\nEls seus pares es dedicaven a la venda de la llet. Cada matí el seu pare, i més endavant la seva mare, munyien a les cabres. Llavors començava a venir gent per comprar-la. La gent els hi donava una ampolla i ells hi ficaven la llet de la galleda de la llet que moments abans havien munyit. Era un molt bon negoci, ja que tot el món necessitava tots els dies llet i no hi havia més famílies que es dediquessin a la llet de cabra. A més podien o bé cobrar amb diners, o bé intercanviant-la per altres productes.\nVa començar l’escola quan tenia set anys. No li agradava gens anar a l’escola, ja que tenia pànic al mestre. Cada matí quan entraven a l’escola havien de cantar l’himne franquista “Cara al Sol”. I seguidament havien de resar el Pare Nostre. No podien parlar, i no podien discutir amb el mestre res, ja que si desobeeixen els picava amb el regle als dits. Quan va fer els deu anys cansada, i després de passar-ho malament amb aquell mestre, va decidir deixar aquella escola.\nAl següent estiu, la van apuntar a un col·legi privat, on va estar set mesos. Però el que ella més li agradava era cosir, encara que també li agradava jugar al diàbolo, a la corda de saltar o a les nines.\ndel treball i la il·lusió\nEl 1956 va fer els dotze anys i li van regalar una valuosa màquina de cosir. Era el seu gran desig. Llavors, van contractar a una dona per que li ensenyés a cosir. Quan va fer els catorze anys va començar a treballar.\nCada dia agafava la màquina de cosir i anava a casa de la persona que prèviament l’havia avisat per cosir el que necessités. Per cada feina cobrava quinze pessetes. Feia el seu treball, amb gran dedicació i li entusiasmava que li demanessin feines, així què els resultats sempre eren molt bons.\nAviat es va convertir en una modista molt ben situada al poble, tot i la seva edat, i va estar anant de casa en casa fins que es va casar.\nSi una cosa tenia clara la meva àvia era que ella continuaria cosint fins que el cos aguantés. A més de la feina que tingués, a les seves hores lliures es passava l’estona fent-se vestits, jaquetes, mocadors amb les sobres de tela que li sobraven.\nDe manera que va continuar cosint tota la seva vida.\nELS AVIS, LA PARELLA DELS SEIXANTA\nde l’amor i la distància\nL’any 1957 el meu avi, José Mudarra, estava al servei militar. En un permís, va coincidir amb les festes de Porcuna. Llavors, va anar amb els seus amics al ball, que feien a la nit. Allà, es va trobar amb la meva àvia Dolores, i va quedar enlluernat.\nLlavors, vuit dies després haver-se conegut, el meu avi va tenir que tornar al servei militar.\nQuan va tornar la meva àvia l’estava esperant, i van començar una relació seria. Però, la felicitat es va acabar ràpidament, ja que el meu avi al 1964 va tenir que marxar cap a Bèlgica a treballar a una mina, per que ja no hi tenia treball a Espanya.\nAllà va passar sis mesos, tots els treballadors eren espanyols, i els cantiners el sabien parlar castellà. Vivien en una finca al costat de la mina, on hi havia totes les facilitats: menjador, habitacions, jocs recreatius, biblioteques…\nComençaven a les vuit del matí, havien de baixar a la mina, i anar arrossegant-se o a quatre grapes fins arribar a la galeria, que es trobava a mil cinc-cents metres de profunditat. Allà picaven fins a les quatre de la tarda que sortien.\nEl salari era de mil cinc cents francs uns 900€ aproximadament.\nVa ser una temporada dura per tots dos, ja que no es podien veure, i el meu avi acabavà molt cansat del treball a la mina.\nde l’emigració i l’esperança\nEra l’any 1965, i a Andalusia ja no hi havia treball. Les coses s’havien posat molt negres per els meus avis. A Barcelona, la gent prosperava, ja que hi havia moltes fàbriques i necessitat de nous edificis, de manera que el treball hi abundava. Molta gent començava a emigrar i els meus avis van pensar que pot ser aquesta seria la seva solució. De manera que, van decidir que es traslladarien.\nEl meu avi va parlar amb un home que tenia família a Barcelona, i li va explicar que tenia pensat anar-hi. Aquest home va parlar amb els seus familiars, i li va aconseguir una feina allà. Primer, viatjaria el meu avi, buscaria un pis i quan ho tingués tot a punt vindrien la meva avia i la seva mare. El viatge es va produir al juny, el va fer en tren, acompanyat del seu cunyat. Van agafar el tren en Villa del Rio i després d’un llarg viatge de dotze hores van arribar a l’estació de França. Llavors van agafar un autobús que els va emportar a la Maresma. Allà van parlar amb una parella que els hi va llogar una habitació d’un pis.\nCada dia havien d’anar caminant des de la Maresma fins a l’Avinguda del Paral·lel al costat del teatre Apolo on hi havia l’obra on treballaven. Per la feina a la obra els hi pagaven mil cinc-centes pessetes per setmana uns nou euros actuals.\nSegons el meu avi res no era gaire diferent a Andalusia, la gent es comportava molt bé amb ells, i els ajudaven en tot el que podien, es sentien recolzats i en cap moment van sentir discriminació. Mesos després al agost arribava la meva àvia, pot ser amb més tristesa que l’avi, però amb un raig d’esperança, amb la il·lusió de que tot anés realment bé. Al setembre del mateix any es van casar. Van anar a viure en un altre pis, en aquest hi vivien tota la família que havia emigrat. En total, deu persones en un pis de només seixanta metres quadrats.\nL’avi va començar a treballar a una gran fàbrica la RAM, on hi feia moltes hores extres per poder pagar el nou pis, en total guanyava unes vuit mil pessetes (48 € actuals) mensuals a més l’àvia es dedicava a fer roba per a la gent que s’ho demanava, de manera que de tant en tant tenien un sou extra. No va ser fins al agost d’un any després 1966 que no van tenir el seu primer fill, Antoni, el meu pare. Llavors, en maig van decidir que es comprarien un pis per ells sols. Van buscar per diferents barris, fins que van trobar un pis a Santa Coloma de Gramenet, on es van anar a viure els avis, el meu pare i el germà de la meva àvia que per aquells temps tindria uns dotze anys, ja que la meva besàvia havia mort feia poc temps i s’havia que fer càrrec la meva àvia del seu germà.\nEl pis el van comprar per tres-centes mil pessetes, uns 1.800 €. Aquest diner el van pagar de cop al propietari del pis, que era un home que tenia tres pisos al mateix bloc.\nde la mort del dictador i de la prosperitat\nL’any 1975, ja hi havia un membre més a la família, ja eren cinc membres a la família i les coses pintaven realment bé per a ells.\nLa primera televisió havia arribat a la família, i l’ho millor de tot era que s’havien comprat un SEAT 127, i això havia fet arribar una gran il·lusió a la família, era el primer cotxe propi i estaven d’allò més contents. També havien comprat un terreny a la Selva, a Tordera, on hi anaven tots els caps de setmana. Feien les bosses agafaven els nens, una nevera de gel, i passaven el cap de setmana a la muntanya. Compraven el gel en grans trossos a Blanes, i el ficaven a la nevera de gel. Com tampoc hi tenien aigua corrent dins la barraca que s’havien muntat de mala manera per passar la nit, agafaven l’aigua d’un terreny on hi havia una aixeta.\nEl dia 20 de novembre de 1975 mentre anaven per la carretera que els portava a Tordera, van escoltar per la ràdio que el dictador, Francisco Franco, havia mort. El meu avi es va alegrar moltíssim, ja que ell pensava, i ara ho continua pensant, que ell havia estat el culpable de la seva infància entre la pobresa, i de tots els seus problemes econòmics. És a dir, que encara que hi havia inseguretat per no saber el que passaria a partir d’aquell moment, ell s’ho va prendre com l’ho millor, ja no tindria que tornar a escoltar aquell home, que per ell havia estat el culpable de la seva desdita.\nde la democràcia i l’intent de cop d’estat\nLes primeres eleccions que van poder votar van ser al 1977. Van anar al col·legi electoral, i allà es van trobar a dos guàrdia civils armats a la porta. Això va fer que el meu avi no es sentís gaire bé. Tots dos tant l’avi com l’àvia van votar a PSOE. Però va guanyar UCD, i com a president va esdevenir Adolfo Suárez. Tot semblava anar bé, la família cada cop prosperava més, i l’any 1980 naixia el últim dels seus fills.\nPerò, un any després al 1981, hi va haver un esdeveniment que va fer pensar que tot podria tornar anar malament. El dia 23 de febrer, durant l’investidura de Leopoldo Calvo Sotelo, el tinent Antonio Tejero va fer un intent de cop d’estat. Els meus avis es van assabentar quan a la porta de l’escola una dona ho va comentar. Llavors, es van ficar a casa i van encendre la televisió i la ràdio per assabentar-se de tots els moviments que es feien. La inseguretat tornava, i l’avi començava a pensar que si alguna cosa passes s’aniria a viure al camp. Però, tot va quedar en una anècdota ja que l’intent només va quedar en això, un simple intent.\nFins aquí l’historia de la vida dels meus avis paterns. Crec que ha estat un treball molt bonic de fer, ja que he après com s’ho feien per viure en moments durs. Però, també he de dir que ha sigut dur veure com els ulls dels meus avis s’inundaven de llàgrimes sense poder evitar-ho quan parlaven dels mals moments viscuts.\nM’he adonat que sóc una privilegiada tenint tot el que tinc, que hauria de mirar la sort que tinc i no queixar-me tant, ja que els meus avis han estat lluitant sempre per a que el seus fills estiguin bé, i d’alguna manera per que els fills dels seus fills també, és a dir per mi i, perquè no dir-ho, ho han aconseguit realment.\nHe de dir que hem sento realment orgullosa de la meva família, i que espero que hagi explicat d’una bona manera com era la vida llavors, i que quan es llegeixi el meu treball, es senti per un moment com es sentien ells, i es facin una idea de com era viure en el passat, ja que jo m’he posat en la seva pell i m’he pogut imaginar ni que fos un sol moment lo malament que es devien sentir en els moments difícils i l’alegria que suposava qualsevol cosa insignificant ara, però molt gran llavors.\nAlba Mudarra Gonzàlez, 4t ESO\n← Maria Mateu i Josefina Artau Hostalric al segle XX →\n2 thoughts on “La besàvia, mare coratge”\nmaite ibànyez 10 febrer 2009 at 21:17\nsoc una professora de 4t d’ESO d’un ecola de Badalona i t’haig de confesar que m’ha emocionat llegint el teu treball-document. M’agrada veure que els joves aprecieu el vostre passat i que, orgullosos, l’expliqueu. Parlar del passat és viure’l i fer-lo present.\nAlba 25 agost 2010 at 20:43\nTot i que una mica tard, aprofito avui, que he passat per aquí, per donar-te les gràcies, Maite.\nÉs per a mi tot un orgull aquest treball. Igualment és un orgull que persones com tu, que ni tan sols saps qui sóc, hagis llegit el meu treball i t’hagi agradat. Això és molt més del que m’esperava quan fa ja tres anys em vaig posar a parlar als meus avis sobre la idea del meu treball.\nAixí doncs, agraeixo infinitament el detall d’haver llegit i comentat el meu treball.


Receptes ibers – Vell Papiol\n22 de juliol de 2014 In Gastronomia, General, Plats, Receptes, Restaurant\nUs volem fer un recull de receptes ibers en motiu del festival Terra Ibèrica que es celebra a la Ciutadella de Calafell cada any. Aquestes receptes les vam elaborar durant el Taller de cuina iber que vam dur a terme l’any passat.\nDesitgem que us aprofiti i que gaudiu i recupereu receptes i ingredients que de ben segur no us deixaran indiferents!\nVi d’espècies iber\n1 ampolla de vi negre jove i afruitat, 100 -200 gr de mel (depèn de la dolçor desitjada), 5 grans de pebre, 1 clau, 10 llavors de comí, 1 cullera de cafè de fulles d’anet sec, unes fulles de marialluïsa, 1 branca de canyella, 3 pells de taronja, 3 pells de llimona, unes fulles d’espígol.\nFiqueu una cassó el vi amb la mel i la resta d’ingredients a calentar. No arrenqueu mai el bull. Calentar a poc a poc i quan tingui una certa temperatura treure del foc i tapar en paper film. Deixar refredar a temperatura ambient. Colar i guardar a la nevera.\nAquesta és la recepta espècies que vam tastar durant el taller. Vosaltres podeu utilitzar les que més us agradin o afegir d’altres tal com vam comentar. Aneu provant fins obtenir la recepta més adequada pels vostres gustos.\nIngredients pa d’espelta amb massa mare:\n150gr de massa mare\n280 gr d’aigua\nAquesta recepta simplement la vam explicar ja què és més custosa i llarga de fer, perquè heu de preparar durant una setmana la massa mare tal com us vam explicar. Desprès simplement heu d’amassar els ingredients com qualsevol pa i fer les dues fermentacions.\nIngredients pa d’espelta amb llevat biològic:\n550 gr de farina d’espelta integral, 125 gr de farina de força, 400 gr d’aigua, 10 gr de sal, 15 gr de llevat biològic\nAquesta recepta és la que vam tastar. Simplement amassar com un pa corrent i donar la forma desitjada.\nCoca de cereals (Blat, espelta i mill) amb ceba,porro, alls tendres. Una acompanyada amb escabetx de conill i una altre amb peix espasa fumat (per tal de poder explicar dos mètodes de conservació antics)\n800 gr de farina o mescla de farines. La meva recomanació és utilitzar 600gr de farina de blat i la resta una mescla de farines com l’espelta i mill.\nPoseu la mescla de farines en forma de volcà. Al centre poseu el llevat i la sal, i diluir-los amb una part de l’aigua. Després poc a poc, aneu afegint l’aigua i mescleu amb la farina. Pasteu la massa fins obtenir una bola. Seguidament, deixeu la bola tapada en una part calenta de la cuina durant 30 minuts. Llavors ja obtindreu una massa esponjosa apunt de pastar un altre cop per fer les coques.\nFeu porcions de la bola de massa per donar-lis després una forma allargada i semi-ovalada. La pasta ha de tenir 1 cm de gruix.\nAbans de ficar el porro, una ceba tendra, i un all tendre sobre la coca saltegeu-les lleugerament amb oli d’oliva verge extra i al final de la cocció un raig de vi blanc. Un cop afegiu els ingredients a la cosa deixeu fermentar 15 minuts més perquè les vores puguin lleugerament.\nLa coca s’ha de coure 180º durant uns 25 minuts.\nA continuació la deixarem refredar i finalitzarem amb el peix espasa fumat o el conill amb escabetx.\nAquesta cosa hi podeu fer els ingredients que més us agradin i fins i tot elaborar-la amb altres ingredients per menjar-la calenta. Entre tots hem de reivindicar la nostra cuina i elaborar coques tradicionals en substitució de les sobre valorades pizzes que ni de bon tros són millors que les nostres coques que han perdurat amb diferents formats a Catalunya.\nEscabetx. ( En el taller vam tastar el de conill)\n2 cebes, 2 pastanagues tallades a tires\n5 grans d’all xafats.\n½ l d’oli.\n¼ l de vinagre.\nEn una cassola amb oli enrossiu els talls de conill salpebrats.\nAfegiu-hi les verdures i sofregiu a foc lent. Afegiu el vi blanc i deixeu reduir. Desprès el vi blanc i deixeu reduir la meitat. Tot seguit afegir l’oli deixar a foc molt suau uns minuts. Deixar reposar tapat a temperatura ambient. Deixar a la nevera i gaudir-lo al cap de 20 hores fred.\nUs recomana l’article d’uns dels col·laboradors del Terra Ibèrica 2012, Jaume Fàbrega el qual ens parlar de l’origen de l’escabetx. A més, hi trobareu la recepta de com elaborar escabetx freds de peix i marisc tal com us vam explicar.\n6 Anxoves, fulles d’orenga, coriandre, comí, vinagre i oli d’oliva verge extra.\nTriturar les anxoves amb oli i elaborar-la com una vinagreta per acompanyar per exemple amanides.\nEspelta: 12 h de remull. Ebullició 45 minuts aproximadament\nMill: No necessita remull. Ebullició aproximadament 20 minuts.\nOrdi: 12 h de remull. Ebullició 45 minuts aproximadament\nTal com vam comentar estem acostumats a cuinar arrossos i pastes però no pas cereals. Entre tots vam arribar a la conclusió que és bon ingredient ideal per combinar i extreure amanides, guarnicions o plats principals. Al taller en vam tastar 3 tipus però en trobareu més com el blat sencer, kamut, sègol, etc.\nDurant el taller us recordo que vam tastar tres combinacions:\nAmanida de mill amb canonge, anxoves i garum\nEspelta cremosa amb bledes. Ingredients: ceba confitada, picada d’all i julivert, bledes i formatge cremòs\nOrdi amb verdures i herbes aromàtiques. Fonoll, ceba confitada, xirivia, espàrrec, alfàbrega, anet, julivert i coriandre.\nPastís de mató:\n200 gr de mató (en el nostre cas, utilitzem un mató de cabra artesanal del Vendrell)\nTrencar el mató amb una forquilla i afegir-lo a la mescla. Aquest ha de quedar ben trossejat però sense arribar a ser una pasta fina. D’aquesta forma un cop elaborat el pastís ressaltarà d’una forma especial l’ingredient estrella, el mató.\nFiqueu la mescla en una terrina i coeu al bany maria al forn a 180ª durant 40 minuts.\nRecordeu dues coses importants. Primer que el forn estigui prèviament escalfat. I per últim, heu de bullir l’aigua abans de ficar-lo al bany maria perquè ja estigui a temperatura.\nSi ho feu amb flameres i afegiu caramel al fons obtindreu un flam, però recordeu que ja no serà iber perquè no tenien sucre,\nGaletes de mel i figues (Bazyma)\n50 gr de nous triturades\nMescleu la farina, la farina de nous i la mel. Amasseu i feu boles amb trossos de figa a dins.\nRecordeu que també podeu elaborar una massa de pasta brisa afegint les nous triturades. Tot seguit fer les boles i afegir trossos grans de figa a dins. Coure-les al forn.


Excursionisme 2.0 - II ~ Muntanya.net\nTot i que diuen que “segundas partes nunca fueron buenas”, no té perquè ser així en aquest cas que, conscientment o no, reobre l’article de l’os Bru de Taradell i que tu continues.\nPer part meva ja és un “dejà vu”, atès que difícilment, en aquesta continuació, anirem més enllà del que varem anar, a no ser que apareguin aportacions d'altres blocaires.\nT’agraeixo l’enllaç al meu article. No obstant, n’hi ha altres dos que crec que reflecteixen força bé el que penso, a més d’aquell, i els enllaços als quals poso per si algun nou polemista vol intervenir:\nper a mi l'excursionisme pot ser de moltes maneres: cultural, esportiu, científic, contemplatiu... trobo que lo bonic de la paraula excursionisme es que ho engloba una mica tot.\nEn el fons penso que hi ha dues coses que trontollen, per una banda hi ha molt "excursionisme modern" on l'esport passa per davant de la muntanya. Es a dir, la muntanya és accessòria.\nPer altra banda hi ha molt "excursionisme antic" en que el país, la cultura i altres ornaments passen per davant de la muntanya.\nPer mi ni una cosa ni l'altra és excursionisme.Però potser simplement són els signes del temps.


Abans del 2006\nNou aparador sobre El monstre de colors\n12 Juny 2017 12 Juny 2017 Deixa un comentari\nDivendres passat vam estrenar un nou aparador cultural al vidre de la biblioteca. En aquesta ocasió l’hem dedicat al llibre El monstre de colors , d’Anna Llenas.\nUn llibre infantil que parla sobre les emocions i com les podem identificar per colors. Ideal per als més petits.\nNou aparador dedicat a Hans Christian Andersen.\n31 Març 2017 12 Juny 2017 Deixa un comentari\nAvui estremen un nou aparador amb motiu del Dia Internacional del Llibre Infantil 2017 que des del 1967, i cada 2 d’abril, coincidint amb la data del naixement de l’escriptor danès Hans Christian Andersen, l’IBBY promou la celebració d’aquest dia per tal de promocionar els bons llibres infantils i juvenils i la lectura entre els més joves.\nEnguany ha estat la secció russa de IBBY l’encarregada i els autors són el poeta Sergey Makhotin i l’il·lustrador Mikhail Fedorov.\nLa versió en català es pot descarregar a: www.clijcat.cat/Amb-Oepli\nEn la sala infantil de la biblioteca us hem preparat una exposició de llibres de Hans Christian Andersen i alguns dibuixos dels seus contes per a pintar.\nQue bé dibuixa…Anthony Browne!\n16 Abril 2013 16 Abril 2013 Deixa un comentari\nA la sala infantil de la biblioteca anem destacant els llibres de bons il·lustradors exposant-los fora del prestatge. Vàrem començar amb Roger Olmos i seguim el “Que bé dibuixa…” amb Anthony Browne.\nAnthony Browne va néixer l’11 de setembre de 1946 a Sheffield, a Gran Bretanya. La seva tasca com a autor i il·lustrador d’una quarentena de llibres infantils li ha estat reconeguda internacionalment amb diversos premis.\nTé un estil fàcilment reconeixible, sobretot pel fet que molts dels protagonistes dels seus contes són goril·les, o persones amb trets molt semblants a aquests animals. Com ell mateix explica, se sent fascinat pels goril·les perquè semblen feroces, però no ho són.\nBrowne utilitza colors vius i treballa molt els fons, creant històries que barregen el realisme i la vida quotidiana dels nens i nenes amb tocs surrealistes i fantàstics, plens d’efectes humorístics.\nEn aquest enllaç a la revista Imaginaria podeu aprofondir més en la seva biografia, obra i tècnica.\nI aqui trobareu tots els llibres d’Anthony Browne que podeu trobar a les Biblioteques de Sitges.\nQue bé dibuixa… Roger Olmos\n18 febrer 2013 18 febrer 2013 Deixa un comentari\nCada mes volem destacar un il·lustrador/a i donar a conèixer la seva obra i el seu estil.\nI comencem amb Roger Olmos, nascut a Barcelona l’any 1975.\nA Roger Olmos li agraden molt els gossos i els gats. I sobretot, li agrada dibuixar! Quan era petit disfrutava mirant els llibres d’il•lustracions que tenia el seu pare, i anys més tard va estudiar a la Llotja. les seves primeres experiències professionals van ser fent il·lustracions per a publicacions científiques.\nHa rebut diversos premis per la seva obra, que tenen un estil amb molta personalitat, plens de detalls i d’imaginació.\nLa cara oculta de (l’arribada de l’home a) la Lluna\nA les biblioteques de Sitges podeu trobar i gaudir d’alguns dels seus llibres. Cliqueu en aquest enllaç.\nGRÀCIES, FERNANDO KRAHN!\n22 febrer 2010 30 Agost 2013 Deixa un comentari\nEl passat 18 de febrer vàrem conèixer la notícia de la mort de l’il·lustrador Fernando Krahn. Des d’aquí li volem retre un petit homenatge, tant per la importància de la seva obra, com per la relació que havia tingut amb la biblioteca Josep Roig i Raventós.\nFernando Krahn ens havia regalat la il·lustració que ens serveix de logotip.\nTambé va col·laborar en el “Gran llibre” que l’any 1988 , amb motiu del 5è aniversari de la biblioteca, van realitzar un grup de nens i nenes assidus lectors conjutament amb il·lustradors i dibuixants tan reconeguts com Mabel Pierola, Gusti, Andreu Balcells, Manuel Blesa i Fernando Krahn, entre d’altres.\nFernando Krahn va nèixer a Santiago de Xile l’any 1935. L’any 1962 es va traslladar als Estats Units per a estudiar animació, i aviat els seus dibuixos es van publicar en diverses revistes. També va fer cartells per a espectacles teatrals de Broadway.\nL’any 1969 va tornar al seu país, però al 1973 es va haver d’exiliar a causa del cop d’estat militar i va venir a viure a Sitges.\nLa seva obra és molt extensa. Ha il·lustrat més de 40 llibres infantils i també per a adults, destacant els que va fer conjuntament amb la seva esposa, Maria de la Luz Uribe. Tots dos van rebre el Premi Trinitat Catasús de Sitges, l’any 2000.\nDes de l’any 1984 cada diumenge ens feia somriure i reflexionar a través de les seves històries il·lustrades al Magazine de La Vanguardia. Us convidem a llegir la sentida notícia publicada en aquest diari.\nA les biblioteques de Sitges trobareu molts dels seus llibres. En destaquem alguns:\nSam Savage. Firmin\nEl protagonista d’aquesta novel·la és una rata amant de la lectura que viu en una llibreria. Les il·lustracions de Fernando Krahn potencien encara més aquest personatge tan peculiar.\nFernando Krahn. El buen amigo del cielo\nPremi internacional d’il·lustració de la Fundació Santa Maria 2000.\nConte que narra narra la història d’un àngel que arriba a la terra per a ajudar a un rodamón famolenc. El resultat és comparable a una sèrie de gags cinematogràfics, amb moments excel·lents, tant pel que fa a la trama com al poder de les imatges.\nFernando Krahn. Qui ha vist les tisores?\nUnes tisores amb ganes d’aventura començaran un viatge molt accidentat fins arribar al seu destí. Un clàssic sense paraules de Krahn i Uribe, editat per primera vegada l’any 1975 i reeditat per Kalandraka el 2002.\nEntreu al catàleg de les biblioteques de Sitges per conèixer la resta de bibliografia que teniu a la vostra disposició. Agafeu-la en préstec i prepareu-vos per gaudir!\nTrobareu més informació sobre Fernando Krahn i la seva obra clicant en aquests enllaços: S.O.L. , entrevista, treballs a La Vanguardia.\n(del 27 d'agost al 7 de setembre tancat)\nBiblioteca tancada dilluns dia 30 d'abril i dimarts dia 1 de maig


Two-Bedroom Holiday home in Gränna 1 Granna Suècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nTwo-Bedroom Holiday home in Gränna 1Hovik, Granna, Suècia - Veure al mapaTwo-Bedroom Holiday home in Gränna 1Veure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotosVeure al mapaParticularitats que li encantaranaparcament de cotxes\nSobre l'allotjamentDescripcióDissenyat tant per oci com per negoci, Two-Bedroom Holiday home in Gränna 1 està situat idealment a Granna; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Two-Bedroom Holiday home in Gränna 1, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com aparcament de cotxes. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Two-Bedroom Holiday home in Gränna 1 no troba competidors en cap categoria.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Desplaçamentaparcament de cotxes Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaparell de televisióneverarenta vaixellesempolles d'aigua de cortesiaplat de dutxa Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Dancenter t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus.


Stance Axis Low Multicolor comprar i ofertes a Traininn\nDescripció Stance Axis Low\nLa tripulació de ;Axis va ser dissenyada amb blocs estratègics de malla de rendiment per millorar la transpiració. ;amortiment anatòmic dels peus dret i esquerre i el tancament sense punta dels peus permeten que els peus se sentin còmodes al girar, cremar, deixar anar i repetir-los.\nEstàs buscant productes de la marca Stance, concretament Stance Axis Low? A traininn trobaràs una completa selecció de productes de Roba dona i accessoris de fitnes. Fes totes les compres a la teva botiga online traininn. Oferim més de 75 modalitats de pagament perquè puguis escollir la que et vagi millor. Dóna un cop d’ull al catàleg i aconsegueix fantàstiques ofertes de fitnes. I si al rebre el producte no estàs satisfet, et tornem els diners.\nCaracterístiques Stance Axis Low\nTecnologias Stance Axis Low\nSostenibilitat Stance Axis Low


Louis Antoine Léon Saint-Just, el Terror en la utopia per la democràcia social\nNascut a Decize, Borgonya, el 25 d’agost de 1767, fill d’un oficial de cavalleria, Louis Antoine Léon Saint-Just provenia d’una família emmarcada en els rengles de la vella burgesia rural i era fill d’un oficial de la monarquia. Amb una joventut agitada (va ser empresonat durant sis mesos a finals de 1786), tot i que el 1789 encara era massa jove per intervenir en els aconteixements polítics del moment, aviat es veuria seduït pel moviment revolucionari i intervindria en la vida política local.\nVa ser escollit membre de la Guàrdia Nacional de Blerancourt (1790), i va viatjar a París on va conèixer Robespierre, però no va poder ser escollit com a membre de l’Assemblea Legislativa. Es donaria a conèixer en l’ambient revolucionari parisenc amb la seva obra Esprit de la révolution et de la constitution de la France (1791), una obra on ja presentava el seu pensament revolucionari de forma prou madura per a la seva joventut, un pensament que imitava el rousseanisme auster de Robespierre.\nEl 1792, va ser escollit membre de la Convenció i aviat va ser considerat com un dels seus membres més capacitats. En el seu primer discurs va defensar l’execució de Lluís XVI com una mesura necessària per a la “salut pública” després d’haver-se posat fora de la llei i era imprescindible per a la fundació d’un nou règim republicà. Així va atraure l’atenció de la resta de diputats. Des d’aquest moment preconitzaria l’articulació d’un Estat en el qual la representació nacional –sobirana i escollida mitjançant sufragi universal– esdevingués el poder de control del poder executiu i tingués a les seves ordres un exèrcit veritablement democratitzat.\nDiputat d’un radicalisme extremat i fervent partidari de Robespierre, formaria part del Comitè de Salvació Pública (1793-94), des d’on propugnà la política del Terror com a defensa de la República davant les insurreccions contrarevolucionàries i federalista. A més, formaria part de diferents missions amb els exèrcits de l’est i el nord.\nDes d’aquest moment, plenament lliurat a la Revolució, reorganitzaria els exèrcits del Rin i del nord, que aconseguiren èxits importants, va actuar amb decisió contra Hébert i Danton i inicià una política de reformes socials, basades en les lleis de ventós, que confiscaven els béns dels sospitosos per a donar-los als indigents (una transferència de propietat que vinculés el poble amb la naixent democràcia). Saint-just somiava, igual que Robespierre, amb una democràcia de petits propietaris, camperols i artesans. La seva acció tendia, mitjançant la pràctica del Terror, a la democràcia social.\nTota la seva obra, però, fracassaria en produir-se termidoriana que va conduir-lo a la guillotina, acompanyant el seu admirat Robespierre al qual mai va trair, el 28 de juliol de 1794.\nEtiquetes: Convenció Nacional, Història de França, Història del Món Contemporani, Història Moderna, París: Llums i Revolució, Protagonistes Revolució francesa, Revolució francesa, Segle XIX, Segle XVIII, Terror\nEl Terror Blanc, la repressió contrarevolucionària\nPer Terror Blanc coneixem els períodes de reacció sagnant dirigida pels reialistes contra el personal revolucionari i imperial. És a dir, és la versió contrarevolucionària del Terror. Això sí, amb una diferència important: el Terror Blanc, a la inversa que el Terror del Govern Revolucionari, no es recolzaria en cap moment en una legislació o en decrets.\nEl Terror Blanc va actuar en tot el territori de l’oest francès i en zones del sud-est. És a dir, l’espai geogràfic de la repressió contrarevolucionària coincideix amb les zones que s’havien revoltat contra la Revolució.\nEl fenomen de la repressió contrarevolucionària va aparèixer en el moment en el qual va iniciar-se el declivi de les adhesions nacionals a la causa revolucionària, un cop caiguts Robespierre i els seus seguidors. Així, el primer impuls terrorista l’hem de situar el 1795, un cop després de que la Convenció esclafés els sans-culottes parisencs a les jornades de germinal i pradial.\nSeguidament, entre maig i juny de 1795, es produirien les matances de presoners jacobins a Lió (98 morts), a Marsella (200 morts) i Avinyó. A Tarascó, cinquanta revolucionaris van ser llançats al riu Roine des de la part alta del castell de la ciutat. A París, els anomenats “petimetres” i la “joventut daurada” van atacar els republicans indiscriminadament.\nAquesta escalada repressiva contrarevolucionària només s’aturaria parcialment amb el cop de 18 de fructidor.\nUn segon impuls que reactivaria el Terror Blanc, però, es donaria a l’estiu de 1799 a la Vendée, Normandia, Maine i el Midi. L’aparició de societats com els “Companys de Jesús” i les “Companyies del Sol” combinarien accions de pillatge amb l’acció política contrarevolucionària sagnant. Només la irrupció de Napoleó Bonaparte i la seva política de pacificació posarien fi a aquesta segona fase del Terror Blanc.\nFinalment, una darrera reacció contrarevolucionària del Terror Blanc tindria lloc a França els primers anys de la Restauració borbònica en la figura de Lluís XVIII (1815-16), quan els reialistes es van lliurar a un nou exercici de repressió sagnant contra les persones que s’havien significat en l’etapa anterior (1789-1814), bé com a revolucionaris, bé com a bonapartistes. La repressió va veure’s legalitzada, en certa manera, pel triomf electoral dels ultres (1815), fins a arribar a l’extrem que el mateix govern del duc de Richelieu es va veure obligat a posar-hi fi, cap a les darreries de 1816.\nEtiquetes: Convenció Nacional, Directori, Història de França, Història del Món Contemporani, París: Llums i Revolució, Revolució francesa, Segle XIX, Terror\nPublicat a 3.5 El Directori | Deixa-hi un comentari »\nEl Gran Terror (setembre de 1793 – agost de 1794)\nLa majoria de la Convenció, un cop eliminada l’ala dreta representada per la Gironda després de les jornades de 2 de juny de 1793, patiria de forma creixent la influència dels sans-culottes parisencs i seguiria les directrius de la tendència de la Muntanya. En aquest marc, un dels comitès de l’assemblea, el Comitè de Salut Pública, aniria adquirint paulatinament una creixent importància. D’altre banda, amb ocasió de la festa de la 10 d’agost de 1793, els federats demanarien la suspensió de la Constitució de l’Any I fins a la consecució de la pau i la implantació del Govern Revolucionari.\nEls convencionals, sota la direcció de la Muntanya i sotmesos a la pressió de les masses populars parisenques, van adoptar un conjunt de mesures destinades a enfrontar-se amb aquesta situació i van començar a advertir aleshores la necessitat d’estabilitzar el nou règim sorgit arran de la caiguda de la monarquia sota un govern d’excepció. Amb aquest objectiu començarien a treballar-ne els engranatges governamentals.\nA l’organització del govern d’excepció, definida mitjançant els textos de 10 d’octubre i 4 de desembre de 1793, la batejarien com Govern Revolucionari, expressió que serviria per a designar el règim polític elaborat per la Convenció sota la pressió de les necessitats i sense referència a cap text constitucional. Així, el decret de 10 d’octubre definiria aquest caràcter d’excepció a l’afirmar que “El govern provisional de França es declara revolucionari fins a la consecució de la pau”.\nEl Comitè de Salut Pública disposaria des d’aquest moment d’un arsenal repressiu força important i del Terror. Terror, entès com a arma dirigida contra els enemics de la Revolució situats al marge del curs normal de la justícia per a ser jutjats pel Tribunal Revolucionari, que aplicaria un procediment i una escala de penes fixades per la Convenció contra els acaparadors, els revoltats i els aristòcrates. El Terror estava dirigit a acabar físicament amb els enemics de la Revolució i la Convenció va instaurar-lo com a conseqüència de la jornada popular de 5 de setembre de 1793.\nEl Terror, en la seva vessant judicial, es recolzaria en la Llei de Sospitosos de 27 de setembre de 1793 i en la xarxa de tribunals revolucionaris instaurats tant a París com a les províncies. La situació de fora de la llei, mitjançant un vot de la Convenció, suprimia tot tipus de procediment i implicava l’aplicació de la pena de mort en les vint-i-quatre hores següents a la detenció. Els rebels que havien estat detinguts amb les armes a la mà caurien sota aquesta condició fora de la llei. A més, les societats populars rebien poders de vigilància i de policia.\nEn la seva vessant econòmica, el Terror es basaria en les lleis que reprimien l’acaparament, en les lleis del màximum dels preus i els salaris, i en les lleis que obligaven comerciants i productors a declarar els seus estocs i a sotmetre’s als registres i incautacions per part dels ajuntaments. Des del 10 d’octubre, el Comitè de Salut Pública coordinaria la política de subsistències a escala nacional. Així, la fixació dels preus quedava establerta mitjançant un màxim calculat sobre els preus de 1790 incrementat en un 30%, primer per a una llista de vint-i-quatre articles (27 de juliol) i després per a més d’una cinquantena (2 d’octubre). D’altra banda, el mínim dels salaris es calculava sobre el salari de 1790 incrementat en un 50%.\nLes finances públiques es sostindrien mitjançant emprèstits forçosos sobre els rics. En darrera instància, tot aquest procés adquiria un cert perfil de política social ja que jugava amb la redistribució de les rendes. Així, els considerats “rics” perdien una part del seu excedent de riquesa en benefici dels menys beneficiats i els indigents. L’Estat faria servir aquests emprèstits per a la realització d’una política d’instrucció i d’assistència. Els agents encarregats de l’execució d’aquesta política serien els exèrcits revolucionaris i els representants en missió.\nEn paral·lel a la implantació del Terror judicial i econòmic, des de novembre de 1793, tant a París com als departaments, aniria desenvolupant-se una acció dirigida contra l’Església catòlica que s’acostuma a denominar com descristianització. Els orígens d’aquesta política hem de buscar-los en l’acció dels hebertistes, intèrprets dels sentiments dels sans-culottes.\nUn dels principals instruments de la descristianització seria l’exèrcit revolucionari, i especialment els destacaments parisencs enviats a l’oest i a la vall de Roine. Alguns representants en missió afavoririen la descristianització, trobant recolzament en les societats populars locals.\nAquesta política pretenia la total desaparició del culte i les costums catòliques. Per exemple, la Convenció va adoptar el calendari republicà que suprimia els diumenges, el dia de culte obligatori dels catòlics en l’Antic Règim, substituint-lo pel decadi, a més de canviar el nom dels mesos i fixar el començament de la nova era en la data de proclamació de la República.\nUna part dels convencionals proposaria l’organització d’un culte nacional que permetés la canalització de la religiositat de les masses cap als ideals republicans. Per exemple, s’introdueix el culte als màrtirs revolucionaris republicans: Marat, assassinat el 13 de juliol de 1793; Charlier, executat pels contrarevolucionaris a Lió el 16 de juliol de 1793; Le Pelletier de Saint-Fargeau, membre de la Convenció i diputat regicida assassinat per un fervent monàrquic. Posteriorment, s’incorporarien a la llista personatges com Bara, un tamborer de catorze anys de l’exèrcit republicà que va ser executat pels revoltats de la Vendée després d’haver-se negat a cridar “Visca el rei!”, o Viala, que havia tallat un pont a Avinyó per impedir la retirada dels federalistes i havia resultat mort.\nEl 20 de brumari de l’any II (10 de novembre de 1793) va celebrar-se a Notre Dame la festa de la Raó. Les autoritats republicanes revolucionàries animaven els sacerdots a renunciar a les seves funcions, a que es dessacralitzessin i dipositessin davant de les autoritats les seves cartes de sacerdoci i a que es casessin; cas en el qual se’ls mantindrien les retribucions derivades de la Constitució Civil del Clergat. Així, per exemple, Gobel, bisbe electe de la ciutat de París, va dimitir de les seves funcions el 6 de novembre. Aprofitant les mesures d’incautació de les campanes i dels objectes de plata de les esglésies, els organismes revolucionaris van imposar molts cops el tancament dels espais de culte.\nEn conjunt, si bé la gran majoria d’aquestes accions descristianitzadores van ser resultat de iniciatives més o menys individuals i espontànies –administracions revolucionàries, clubs, societats populars, exèrcit–, el Govern Revolucionari les permetria i faria seves molts cops.\nEl 25 de desembre de 1793, Robespierre, en un discurs davant de la Convenció justificaria aquesta organització excepcional a causa de la gravetat de la situació i argumenta que la Convenció no podia aplicar la Constitució ni convocar eleccions a causa de la “guerra de la llibertat” que imposava un règim diferent del règim constitucional que seria el de la “llibertat i la pau”. Per tant, el Govern Revolucionari i el Terror serien el règim de la defensa revolucionària contra els aristòcrates i en benefici del poble, sense caure en l’anarquia ja que sempre es recolzaria en les bases reglamentàries existents i votades per la Convenció.\nRobespierre seguiria argumentant que existien dos perills en aquesta política: d’una banda, la moderació i la debilitat, de l’altre, els excessos i la temeritat. Segons la màxima figura política del període i home fort del Govern Revolucionari, aquest hauria de situar-se al mig dels dos extrems. Així, Robespierre denunciava el fanatisme religiós i el fanatisme descristianitzador. Finalment, l’Incorruptible apel·laria novament a la teoria del “complot exterior” descobert el mes de novembre i, per això, convidava els diputats a mantenir una actitud vigilant.\nAquest discurs pot ser considerat com tota una declaració d’intencions polítiques que assenyalava amb fermesa la voluntat del Govern Revolucionari d’allunyar-se dels extrems i de buscar l’estabilització.\nTot un conjunt de mesures derivades ens indica l’existència d’una intenció per part del govern de replegar-se en relació a les conquestes populars aconseguides pels sans-culottes en les jornades de setembre. Així, es suprimirien els exèrcits revolucionaris, es retirarien els representants en missió i s’abandonaria la política de descristianització.\nEl 5 de febrer de 1794, Robespierre presentant l’Informe sobre els principis de moral política que han de guiar la Convenció considerava que:\nla força del govern popular en una fase de revolució consisteix en la virtut i en el terror. La virtut sense la qual el terror és funest, el terror sense el qual la virtut és impotent […] El govern de la Revolució és el despotisme de la llibertat contra la tirania […] Que la tirania regni durant un únic dia, i al dia següent ja no quedarà un sol patriota. Fins a quan es donarà que la fúria dels dèspotes sigui anomenada justícia i la justícia del poble barbàrie i rebel·lió?.\nDesprés d’un esforç militar sense precedents, el Comitè de Salut Pública va aconseguir imposar-se als enemics de la Revolució, tant a la guerra interior com a la guerra exterior. A l’interior, durant l’estiu van començar a ser derrotats els alçaments contrarevolucionaris de la Vendée i després de la victòria de Savenay (desembre) va iniciar-se la repressió del moviment a través de les “columnes infernals”. D’altra banda, les victòries aconseguides sobre la Primera Coalició permetrien allunyar el perill, rebutjant els enemics fora de les fronteres de la República. D’aquesta manera, des de l’estiu de 1794, els exèrcits de la Revolució passarien a l’ofensiva.\nDos faccions s’oposarien a la tendència dominant de la Muntanya, agrupada a l’entorn del Comitè de Salut Pública i de la figura de Robespierre. D’una banda, la facció hebertista que pretenia un reforçament del Terror, mentre que a l’altre extrem, la facció indulgent pressionaria en favor de alleujar el rigor de la repressió. Seguint aquesta política d’equidistància entre els extrems, el març de 1794, els caps hebertistes van ser detinguts i jutjats per temptativa d’insurrecció armada, condemnats a mort i executats. Dies després, Robespierre aconseguiria la detenció dels indulgents que van ser portats davant del Tribunal Revolucionari, jutjats i condemnats a mort el 6 d’abril.\nEn aquest marc, començaria a desenvolupar-se una política favorable als dits indigents, justificada en la recerca de la igualtat. Així, entre febrer i març de 1794, van aprovar-se un conjunt de lleis que preveien la confiscació dels béns dels enemics de la República, l’inventarització d’aquests nous béns nacionals i el seu repartiment entre els indigents. Amb aquest motiu, l’11 de maig s’obria el Gran Llibre de la Beneficència on havien d’inscriure’s tots els indigents.\nD’altra banda, per a permetre l’aplicació de la llei de 25 de desembre de 1793 (5 de nivós), que definia la instrucció elemental com a obligatòria i gratuïta, i aprofitant el canvi de signe de la guerra, va decidir-se el desbloqueig dels crèdits corresponents. També, el 4 de llengües regionals eren sospitoses de federalisme i feudalisme.\nEl 8 de juny, el Comitè de Salut Pública, encapçalat per Robespierre, faria acte de presència amb tots els diputats en la gran festa religiosa i cívica en honor de l’Ésser Suprem.\nEn mig de tot aquest conjunt de mesures que buscaven apuntalar i consolidar la Revolució en un moment d’ofensiva, va reorganitzar-se el Terror judicial. Tots els expedients es concentren al Tribunal Revolucionari de París i es suprimeixen els tribunals revolucionaris locals. La llei de 10 de juny de 1794 ampliaria la noció de sospitós i simplificaria el procés del Tribunal. El nombre d’execucions capitals, totes concentrades a París, va incrementar-se fins a arribar a gairebé 2.000 en el mes de juny. La guillotina va començar a funcionar durant sis hores diàries.\nEl 9 de Termidor, davant de l’escalada del Terror i l’increment, desmesurat per a alguns, de les mesures socials, l’assemblea va declarar fora de la llei a Robespierre i els seus aliats. Amb conformitat a la pròpia llei que havien aprovat, van ser executats sense judici previ al dia següent (28 de juliol).\nRebutjant el que van qualificar de dictadura del Comitè de Salut Pública i la política terrorista, la Convenció va adoptar, durant el segon semestre de 1794, un conjunt de mesures dirigides a desmantellar els mecanismes del Govern Revolucionari. Des del 31 de juliol el Comitè de Salut Pública i el Comitè de Seguretat General restarien sotmesos a la norma de renovació mensual mitjançant elecció de la Convenció Termidoriana i per tal d’evitar els membres permanents, un diputat no podia ser escollit fins després del termini d’un mes. A més, el 24 d’agost, les comissions executives que havien de substituir els ministres van passar a ser dependents cadascuna de l’autoritat d’un dels comitès competents de la Convenció. Finalment, el 12 de setembre es reduiria a tres mesos el període de missions dels diputats i, a més, els representants a províncies haurien de sotmetre’s al vot de la Convenció per a introduir els seus decrets.\nEn el pla judicial, les lleis terroristes serien paulatinament desmantellades. Així, l’1 d’agost es derogava la llei de pradial. D’altra banda, va procedir-se a la renovació del personal del Tribunal Revolucionari i va reduir-se el nombre de comitès de vigilància deixant tan sols un comitè per barri a París i un per districte a les províncies.\nTot i això, tot i que la Convenció Termidoriana va buscar l’alleujament de la pressió del Terror i permetre que els sospitosos detinguts sense proves consistents recuperessin la llibertat, va buscar-se un fràgil equilibri per tal d’evitar que aquesta reforma obrís les portes a la contrarevolució. Per això, es mantindrien les lleis contra els emigrats i contra el clergat refractari.\nEl Terror econòmic, d’altra banda, va perdurar durant força més temps del que alguns autors segueixen denominant com centralisme jacobí i el Terror judicial. Així, si bé el 9 de novembre van introduir-se mesures que esmenaven les lleis sobre l’acaparament aquestes només substituïen la pena de mort per penes de confiscació dels productes acaparats. Igualment, va modificar-se la llei del màximum deixant en mans de les autoritats de cada districte la fixació del preu màxim. Seria el desembre de 1794 quan el màximum quedava abolit. La Convenció Termidoriana tancaria algunes de les manufactures estatals i liberalitzaria les importacions.\nRespecte del Terror religiós o descristianització, si bé aquesta ja havia viscut una frenada important després de 1793, els termidorians van restablir la llibertat de cultes i permetre el retorn a l’activitat de les esglésies que no havien estats ocupades (21 de febrer de 1795). Gràcies a aquesta mesura, s’acabaria restablint el culte i el clergat constitucional s’organitzaria al voltant de l’abat Grégoire. Inclús acabarien reapareixent els clergues refractaris de 1791, com a mínim aquells que no havien estat declarats sospitosos o havien escapat de la guillotina. Tot i això, val a dir que el culte a l’Ésser Suprem va seguir present en alguns grupuscles.\nDes de la perspectiva de la quantitat, i fent servir les dades aportades per Donald Green, el Terror judicial va donar un nombre de morts que arriba fins els 16.594 guillotinats en tot el període –des de març de 1793 fins a l’agost de 1794–. Les xifres més importants correspondrien a novembre de 1793 (3.300) i gener de 1794 (3.500), el que suposa la meitat de les execucions totals.\nCal destacar, però, que tot i la importància de les xifres i la impossibilitat de comptabilitzar l’impacte d’una sola mort en la població francesa del període, aquestes 16.594 víctimes només suposarien una petita proporció del conjunt de persones que van ser detingudes com a sospitoses, que sumarien un nombre proper a les 500.000.\nD’aquestes 16.594 víctimes, el 75% va ser executat en conformitat amb els termes establerts per la llei marcial aplicable en els departaments revoltats –percentatge que es correspon, a més, amb el de rebels detinguts amb armes en mà–. Així, el 15% de les víctimes van ser executades en aplicació del concepte de contrarevolució –conspiració, emigració, traïció o connivència amb l’enemic, entre d’altres–. D’aquests, els clergues refractaris representarien el 2% de les víctimes i els acaparadors l’1,5%.\nPer categories socials, els camperols amb el 28% d’execucions i les diferents categories “treballadores” amb el 31,25% serien els principals damnificats del Terror, fet que dóna una bona mostra del caràcter popular que en alguns llocs va tenir la contrarevolució, i assenyala el caràcter defensiu de la repressió terrorista.\nFinalment, analitzant la distribució geogràfica de les víctimes, podem concloure que la repressió terrorista estaria clarament relacionada amb les zones amb un major potencial contrarevolucionari: el 70% de les víctimes procedien de París (2.639), els departaments del Loira, la Vendée (7.050) i el Roine (1.880). Així, el 20% de les víctimes provenia de les zones que podem qualificar d’insurrecció secundària.\nAra bé, per a realitzar un anàlisi complet del que va suposar quantitativament el Terror a la Revolució francesa caldria afegir-hi les víctimes de les execucions sumàries i les matances en represàlia que van produir-se tant a la Vendée com a l’oest del país.\nEtiquetes: Convenció Nacional, Govern Revolucionari, Història de França, Història del Món Contemporani, París: Llums i Revolució, Revolució francesa, Segle XIX, Segle XVIII, Terror\nPublicat a 3.4 La Convenció i el Govern Revolucionari | Deixa-hi un comentari »\nDel 10 d’agost al 21 de setembre de 1792, un primer Terror?\nLa nit del 10 d’agost de 1792, en trobar-se vacant el poder executiu a la França revolucionària després de la caiguda de la monarquia, va plantejar-se el problema de l’exercici del poder a l’espera de la convocatòria, inevitable en aquells instants, d’una nova Assemblea constituent.\nL’Assemblea legislativa, doncs, va designar un consell executiu de sis membres per a realitzar la transició. Entre els seus membres es trobaven els antics ministres girondins Clavière, Roland i Servan; Danton, un dirigent de la Muntanya; i dos polítics propers a Brissot com Monge i Le Brun.\nSorgia aleshores un poder competidor amb la Comuna de París, reforçada per la insurrecció i, immediatament després, per les eleccions mitjançant sufragi universal de 11-13 d’agost. Robespierre, escollit a la Comuna després del 10 d’agost, va impulsar aquesta cap al poder, però els seus membres dubtaven davant de la idea de trencar un cop més la legalitat i provocar la dispersió de l’Assemblea.\nA partir del 10 d’agost, l’Assemblea adoptaria importants decisions respecte dels cossos de l’exèrcit als quals s’enviarien a dotze dels diputats: aquests representants en missió disposaven de poders que anaven fins a la possibilitat de destituir els generals o als funcionaris públics. És a la vegada una mesura de defensa nacional i una precaució política contra la reacció de La Fayette davant la caiguda del rei.\nEl 17 d’agost, la pressió de la Comuna sobre l’Assemblea arrencaria a aquesta la decisió de constituir un tribunal extraordinari per a jutjar els “crims del 10 d’agost”, format per jurats i per jutges escollits per les seccions parisenques.\nLa situació exterior exigia mesures de defensa nacional i la Comuna aprova la decisió de fortificar París, forjar armes i autoritzar els aplanaments domiciliaris dels sospitosos (27 d’agost). L’Assemblea ratificaria aquestes mesures, tot i la resistència d’alguns dels seus membres respecte d’aplicar la coerció. Així, començarien a executar-se els decrets contra els clergues refractaris i en pocs dies uns 3.000 sospitosos van ser detinguts.\nD’altra banda, la Comuna va iniciar una línea política anticlerical dirigida contra l’Església constitucional amb l’objectiu darrer d’instaurar una política de descristianització. Així, van incautar-se els palaus episcopals, les campanes de les esglésies, va prohibir-se lluir els hàbits religiosos fora de l’església i van prohibir-se les processons. Els revolucionaris més radicals ja han traspassat la línea i sembla que ens alguns sectors ja no existeixin distincions entre el clergat refractari i el juramentat. Un sector dels revolucionaris buscarà l’eliminació de la influència de l’Església catòlica per trobar-se vinculada amb la monarquia i la contrarevolució.\nL’Assemblea acabarà aprovant aquestes mesures amb retràs i amb la resistència d’alguns dels seus membres. Després, a partir del 25 d’agost, algunes de les seccions del centre i l’oest de París retirarien els seus representants de la Comuna. Arribats a aquest punt, el poder d’aquesta, lligat a la insurrecció parisenca, sembla força fràgil.\nLes matances de setembre (2 a 5 de setembre) que seguirien a la instauració d’aquestes mesures serien el resultat de les males notícies arribades de la guerra: traïció dels generals, emigració de La Fayette i de Lukner, avenç de les tropes austro-prussianes, caiguda de Longwy i setge de Verdum.\nLa corda s’està tensant i des del moviment popular es busca una nova energia que revitalitzi la Nació i la Revolució. Si tots els homes marxen de París per a defensar la pàtria en perill s’està deixant sense defensa enfront els contrarevolucionaris les dones, els nens i els ancians que resten a la capital. Una situació que es tensa encara més en córrer el rumor que els contrarevolucionaris s’estarien organitzant per a realitzar una matança de patriotes.\nDes de les seccions comença a preparar-se la resistència, tot i que també hi ha sectors radicals que volen desfer-se dels empresonats que el tribunal format el 17 d’agost encara no ha arribat a jutjar.\nD’aquesta manera, entre el 2 i el 5 de setembre, s’organitzen una sèrie de tribunals de forma espontània i sense dret per\na jutjar els detinguts de les diferents presons parisenques. Aproximadament, 1.500 sospitosos van ser executats, dels quals gran part en són presos comuns, tot i que la majoria pertanyen al clergat. A les províncies, els revolucionaris locals també realitzaran execucions sumàries (Reims, Caen, Lió, Meaux).\nEl període del primer Terror posava en evidència, potser per primer cop de forma tan diàfana, que més enllà de les diverses polítiques, a la Revolució començaven a ser evidents els antagonisme socials. La Revolució ja no es plantejava tan sols a nivell dels polítics, dels diputats, de les tendències, dels clubs o el rei. Des de l’agost de 1792, les masses populars que s’havien forjat un paper polític i social des de la presa de la Bastilla de 1789 van optar per influir directament en la política i fer-se o controlar directament el poder.\nEtiquetes: Assemblea Nacional Constituent, Història de França, Història del Món Contemporani, París: Llums i Revolució, Revolució francesa, Segle XIX, Segle XVIII, Terror\nPublicat a 3.3 L’Assemblea Legislativa | Deixa-hi un comentari »\nEtiquetes: Història del Món Contemporani, París: Llums i Revolució, Revolució francesa, Segle XIX, Segle XVIII, Tendències polítiques de la Revolució francesa\nPublicat a 02. La Revolució francesa, 3.3 L’Assemblea Legislativa, 3.4 La Convenció i el Govern Revolucionari, 3.5 El Directori | Deixa-hi un comentari »


espeleobloc: Reconstruccions paleoclimàtiques i carst (1).\nReconstruccions paleoclimàtiques i carst (1).\nEl tema d’aquest apunt és una primera aproximació a la demanda que ens fa el lector que signa com “Recercador” sobre on trobar materials de lliure accés sobre les datacions paleoambientals. Tot i que ja ho hem tractat anteriorment en aquestes pàgines, és ben cert que hi ha un creixent d’interès per tots els que seguim amb preocupació l’evolució climàtica; i hi ha multitud de llibres, tesis i articles que el tracten amb profunditat. Avui presentarem dos documents accessibles del amics illencs que contenen suficient bibliografia per fer una visió inicial al ric registre fòssil que podem trobar en les cavitats.\nDades sobre paleocarst i espeleocronologia de les Illes Balears.\nJoaquín Ginés, Angel Ginés i Joan J. Fornós.\nSpeleothems in Cova des Pas de Vallgornera: their distribution and characteristics within an extensive coastal cave from the eogenetic karst of southern Mallorca (Western Mediterranean)\nAntoni Merino, Joaquín Ginés, Paola Tuccimei, Michele Soligo, & Joan J. Fornós.\nInternatonal Journal of Speleology 2014\nEtiquetes de comentaris: Arqueología i Paleontología, Mediateca, Recerca científica


443 entrades • Pàgina 1 de 23 • 1, 2, 3, 4, 5 ... 23\nAutor: Mako448 » Divendres 16/02/2007 20:27\nVoldria parlar sobre aquest tema perqué hi han molts errors que em trobo als trens;\n-megafonia a Plaça Catunya FGC dient correspondència amb renfe línies R1,R3 i R4,vaig ser-hi fa una setmana,i encara no deien la R7,la unitat era la 112.17.\n-A Gornal encara diuen la R1.\n-Als plànols d'ATM i FGC quan hi han els trens posa que la R1 arriba al aeroport quan fa un botifler de temps que ja no ho fan\n-I que avui a la 213.22,em trobi al termometre que al Palau està tapat amb una pegatina que posa El Palau fosc i abaix la S7!!!Igual que a Espanya,que és aixó de tenir posada encara la S7 quan fa un botifler de temps que no existeix aquesta línia?A totes les 213 que hi he pujat ja no ho posa,quan ho he vist,m'he quedat.\nI avui a una estació de la R1 de rodalies ende he vist un plànol on no posava ni la R7,ni l'estació de Cabrera de Mar,ni les correspondències amb el Tram a Cornellà i a Sant Adrià,peró que és aixó.\n-A part de veure 400's on no hi apareix en el plànol l'L11 i que a la megafonia del 4000 a Marina no diuen la correspondència amb tranvia.\nEn coneixeu mès?Saben actualitzar-se les companyes de TP a les modificacions que és fan?O pasen de tot?\nAutor: Guigui » Divendres 16/02/2007 20:50\nA les corresponents sortides de les estacions L3 de Vallcarca i Penitents, encara diu "Av. Hospital Militar", quan ja fa més de tres mesos que es diu Av. Vallcarca.\nAutor: Denisuko » Dissabte 17/02/2007 17:05\nUIIIIII, amb la calma senyors!!! no se quants cops he entrat a algun tren i he vist a algun mapa que la L3 arribava fins a Montbau, la L11 no existia ni l'estació: El Maresme | Forum, a més, no he vist a cap estació de metro on estigui un mapa (d'aquests penjats) amb la T3 fins a Consell Comarcal, en tots els mapes apareix: "Propera Inauguració".\nTMB: Sempre més a prop per portar-te més lluny (aquesta frase era dels antics mapes de metro de fa 7 anys mínim)\nAutor: UT596001 » Dissabte 17/02/2007 18:47\nA Sabadell totes les marquesines d'autobús porten el mapa d'autobús desactualitzat, si no repasso:\n*Línia 1: informació correcta\n*Línia 2: no surt reflexada la prolongació a l'Estació Sud RENFE\n*Línia 3: informació correcta\n*Línia 4: surt el recorregut antic per Castellarnau\n*Línia 5: informació correcta\n*Línia 6: apareix encara com línia 45, i amb el final antic a Can Llong\n*Línia 7: informació correcta (diria que surt la prolongació que es va fer a Can Deu...)\n*Línia 8: informació correcta\n*Línia 9: directament, com és la més nova, no apareix\n*Línia 10: informació correcta\n*Línia 23: informació correcta\n*Línia 80: informació correcta\nAutor: Mako448 » Dissabte 17/02/2007 20:39\nSe m'olbidava dir que a catalunya FGC als cartells de sortida on posa les línies de rodalies,doncs bé,posa la R1,R3 i R4,la R7 no apareix,ja sé que són cartells vells,peró els podien canviar.\nI ahir a l'estació de Vilassar que no apareixia ni la R7,ni l'estació de Cabrera de Mar!!!!,ni tampoc els enllaços amb el tram de a Sant Adrià i Cornellà i tampoc l'enllaç amb L'11 a Torré Barò,a l'igual que la R1 fins a L'Aeroport.Al costat d'aquest plànol enorme un plànol pequenissim posant fins i tot que la R1 arriba a Molins,i amb tots els enllaços,la R10,etc...\nAixó és fer le s coses bé?\nPlanol minuscúl:De fa poc.\nIncreïble la renfe\nAutor: Jordilar » Dissabte 17/02/2007 22:53\nPer no dir el Mural on hi han representades les línies de metro en el Vestíbul de l'estació de Sants. A badalona encara arriba la L4\nAutor: metring » Dissabte 17/02/2007 23:01\nSi, si, si, si!!!!!! Aquesta és de jutjat de guàrdia!!!! Cada cop que passo per allà m'ho miro, i res, ningú cau en compte de canviar-ho!! I fins fa un parell d'anys, o així, als termómetres de la línia 1, no hi sortia la connexió de Sant Andreu amb l'estació de S. Andreu Comtal de la Renfe, tot i estar ben a prop!\nAutor: entfe001 » Diumenge 18/02/2007 12:35\nJordilar ha escrit: Per no dir el Mural on hi han representades les línies de metro en el Vestíbul de l'estació de Sants. A badalona encara arriba la L4\nI Cerdanyola Universitat està entre les estacions de Cerdanyola i Barberà!!\nParlant d'actualitzacions del tren a l'aeroport... al teletext de Televisió de Catalunya, secció Aeroports, s'explica que per accedir-hi amb tren pots prendre'l al Clot, Arc de Triomf o Plaça de Catalunya\nTambé hi apareix el nocturn de TMB (105 o 106, no recordo ara el número) que també fa la tira de temps que va ser substituït per un altre servei.\nAutor: Guigui » Dimarts 20/02/2007 13:22\nUna altra perla: A l'entrada al quiosc de St. Gervasi indiquen amb icones que hi ha cobertura amb Movistar (amb el logo antic) i... Airtel!\nAutor: Mortadel·lo » Dimarts 20/02/2007 13:50\na Plaça Catalunya encara posa "C1 L'ospitalet/ Aeroport "...H\nAutor: Guigui » Dimarts 20/02/2007 13:53\nAh, i encara és hora que vegi el primer plànol imprès on figuri l'R10.\nAutor: orique » Dimarts 20/02/2007 15:55\nGuigui ha escrit: Una altra perla: A l'entrada al quiosc de St. Gervasi indiquen amb icones que hi ha cobertura amb Movistar (amb el logo antic) i... Airtel!\nMentres no hi hagi cobertura MoviLine...\nAutor: iraultza » Dimecres 21/02/2007 0:07\nTot això que dieu és ben cert!!\nAls trens d'FGC del Vallès encara diuen per l'altaveu R1, R3 i R4, oblidant-se de la línia R7. Als cartells passa el mateix, s'obliden de la R7. El que també em fa gràcia són els plànols de correspondència entre els FGC i la RENFE. Mentre que els FGC recomanen sortir per Bergara i anar a l'accès de Ronda Universitat (el més curt i el que sempre utilitzo), la RENFE diu que millor anar fins a l'accès principal (on està el famòs Cafè Z... ) per passejar-nos bé l'estació i els passadissos.\nTambé trobo fatal que en cada estació et diguin d'una manera la destinació dels trens de Rodalies. Per exemple, ja que parlem de la línia R7, a Pl. Catalunya et diuen casi el recorregut sencer de la línia, en canvi vas a Sants i et diuen: "Cerdanyola del Vallès-Bellaterra..." QUÈ ÉS AIXÒ?? Hi ha una parada de RENFE que es digui així?? Perquè als plànols no surt i aixo pot causar confució!\nEm fa molta ràbia els plànols de metro que hi han als trens, fins i tot als nous. CAP ESTÀ ACTUALITZAT!!! I ja no parlem de les marquesines d'autobusos.... hi han línies que van desaparèixer fa mil anys i encara es poden veure en plànols cremats pel sol! I sense cap vigència ara mateix: encara es pot circular per tot el voltant de l'estació de Sants segons el planol TMB!!\nMembre des de: Dimarts 06/02/2007 0:39\nAutor: Serie9000 » Dimecres 21/02/2007 0:23\nParlant de Sants... Aquell "preciós" mapa de metro GEGANT que tots els turistes es miren, no sé com no s'han dignat a canviar-lo...\nDe quan és, del '92? És que em sembla que no hi ha ni la L2!! (això no ho sé del cert, no m'en recordo)\nAutor: Danzig » Dimecres 21/02/2007 12:43\nno és tant antic, deu fer uns 5 anys que no el canvien\nAutor: UT596001 » Dimecres 21/02/2007 16:31\niraultza ha escrit: en canvi vas a Sants i et diuen: "Cerdanyola del Vallès-Bellaterra..." QUÈ ÉS AIXÒ?? Hi ha una parada de RENFE que es digui així?? Perquè als plànols no surt i aixo pot causar confució!\nL'estació de Cerdanyola-Universitat es deia així abans.\nD'altra banda, la megafonia durant un temps deia "Cerdanyola del Vallès" a seques, però la van tornar a ******* i van tornar a posar lo de "Cerdanyola del Vallès-Bellaterra". Almenys podrien dir "Cerdanyola-Universitat"...\nAutor: entfe001 » Dimecres 21/02/2007 17:55\nSerie9000 ha escrit: Parlant de Sants... Aquell "preciós" mapa de metro GEGANT que tots els turistes es miren, no sé com no s'han dignat a canviar-lo...\nLa L2 hi apareix (ara sóc jo qui no recorda si apareix tota o només de Paral·lel a Sagrada Família ), però com una enganxina damunt del mural, per la qual cosa resulta opaca a la retroil·luminació.\nAutor: Denisuko » Dijous 22/02/2007 0:16\nEspero que el canviin per quan estigui la L9, perque tela el temps que estan trigant per cambiar-ho, segons el mapa, la L11 no existeix ni l'estació del Maresme | Forum (i no recordo si Canyelles, Valldaura i Mundet hi són)\nAutor: Serie9000 » Dijous 22/02/2007 0:33\n....Per això deia lo vell que era....\nAutor: Serie9000 » Dijous 22/02/2007 0:35\nPer cert, avui a Metro Urquinaona (al carrer) canviaven els plànols, on per fi hi apareix la R10, la T5, etc... Però són tant cracks que d'aqui 1-3 mesos entra en servei Eropa|Fira, i ja l'haurem liat un altre cop, en especial els turistes, que són els que miren els mapes; i si clar, els fas baixar a Cerdà enlloc de on tocaria, quina broma, no?¿


Èdip Rei de Sòfocles | Literatura grega a escena\n← Els llibres en l’època de Llucià\nChiron concedeix un centaure d’or 2014 a Literatura grega a escena →\nÈdip Rei de Sòfocles\nPublicat el 16 maig 2014 per noradomingo\nLa tragèdia Èdip Rei de Sòfocles pertany al cicle tebà, s’emmarca a la història dels Labdàcides, una dinastia fundada per Làbdac, pare de Laios i avi d’Èdip. D’aquesta obra hi han hagut moltes versions diferents i moltes d’elles contradictòries; és l’historiador Apol·lodor qui ens ha deixat un relat més semblant a la història de Sòfocles.\nTebes és una ciutat maleïda gairebé des dels seus orígens i aquest estigma marcarà tots els reis de la ciutat. Quan Laios torna a Tebes per recuperar el tron que legítimament li correspon, arrossega la maledicció de Pèlops, rei de l’Èlide, per haver raptat i violat el seu fill Crisip. L’oracle de Delfos va predir a Laios que moriria a mans del seu futur fill, de manera que el rei decideix imposar-se una castedat forçosa. Una nit d’embriaguesa cedeix a l’impuls eròtic i Iocasta, la seva dona, queda embarassada. En un intent d’evitar el que va predir l’oracle, Laios ordena abandonar el nadó a les muntanyes del Citeró, però abans d’abandonar-lo va perforar-li els peus perquè ningú no volgués acollirar-lo. Però un pastor al servei dels reis de Corint, Pòlib i Mèrope, troba el nadó i el porta als seus amos que decideixen fer-lo passar per fill seu i l’anomenen Èdip (en grec antic, ‘el dels peus inflats’).\nÈdip infant d’Antoine-Denis Chaudet (1763–1810)\nQuan Èdip compleix els divuit anys i és fa major d’edat, un home ebri li explica que els reis no són els seus veritables pares i el noi preocupat els interroga. Tot i que aquests neguen la versió d’aquell home, no aconsegueixen convèncer-lo, i Èdip decideix visitar l’oracle de Delfos, per preguntar-li quin és el seu veritable origen. El noi s’espanta molt ja que l’oracle prediu que acabarà assassinant el seu pare i casant-se amb la seva pròpia mare.\nÈdip només troba una sortida per evitar que s’acompleixi: allunyar-se de Corint. Però en abandonar la ciutat, troba en una cruïlla de camins un senyor acompanyat per cinc servents que el tracten amb menyspreu. Èdip perd el control i els mata: només se salva un dels criats, que aconsegueix escapar. Èdip continua el seu camí sense imaginar-se que en aquell precís moment s’havia complert una part de la predicció de l’oracle.\nArriba fins a Tebes, una ciutat que està sent atacada per un monstre anomenat Esfinx. És una criatura alada, amb cos de lleó i cap de dona, està situat en un turó i des d’allà planteja un enigma els viatgers: “Sobre la terra hi ha un ésser bípede i quadrúpede amb una sola veu i també tres peus. D’entre tots els éssers que es mouen per terra, per mar o per l’aire, és l’únic que canvia d’aspecte. Però quan camina recoltzat en més peus, llavors la mobilitat dels seus membres és molt reduïda.”\nÈdip i l’Esfinx\nL’Esfinx devora a qui no aconsegueix resoldre l’enigma i Creont, que després de la mort de Laios governa Tebes, ofereix el tron i la mà de la seva germana Iocasta a qui acabi amb el terrible monstre. Èdip accepta el desafiament i resol el problema: es tracta de l”home que quan és petit es quadrúpede perquè camina de quatre grapes, durant la maduresa és bípede i quan és vell camina recolzat a tres peus pel bastó. Un cop desxifrat l’enigma l’Esfinx se suïcida i Èdip és portat com a nou rei a Tebes i allà es casa amb Iocasta, i tenen dos fills i dues filles: Etèocles i Polinices i Antígona i Ismene. Durant molts anys regna Tebes i un dia cau una gran plaga de pesta mortal i Èdip se n’adonarà que ell n’és el culpable per haver matat el seu pare i haver-se casat amb la seva mare. Es traurà els ulls i partirà cap a Colonos. Iocasta optarà pel suïcidi.\nÈdip a Colonos, de Giroust, Dallas Museum of Art\nTemes i sentit simbòlic\nEl principal tema d’aquesta història és la lluita contra un destí injust i aberrant, quan Èdip vol allunyar-se de la predicció de l’oracle més s’acosta a complir-la. A l’antiga Grècia la tradició religiosa dictava que cap mortal podia escapar a la voluntat de les divinitats i d’aquesta manera Sòfocles va voler recordar als atenesos fins quin punt eren d’insignificants davant dels déus “Davant el teu exemple, davant el teu destí, infortunat Èdip, no puc considerar feliç res que sigui mortal” canta el Cor a Èdip Rei.\nTambé es pot observar el tema de l’home racionalista de la nova Atenes, a través de la figura d’Èdip, Sòfocles pretenia alliçonar l’home rebel sobre els perills en què podia caure si posava en dubte les senyals dels déus, per observar aquest fet tenim el suïcidi de Iocasta que ha menyspreat els oracles de Delfos i la fi espantosa d’Èdip que ha humiliat el venerable endeví Tirèsias, la veu dels déus entre els mortals.\nSòfocles també explora la lluita de l’ésser humà amb ell mateix, amb això podem afirmar que el tema principal d’aquesta obra és el reconeixement, un element clau de les tragèdies, Èdip ha de descobrir l’assassí de Laios per eliminar el càstig de la ciutat però acaba trobant la veritat sobre la seva pròpia identitat i els seus orígens.\nTirèsias representa el pla religiós, Creont, cunyat d’Èdip, representa el rival polític del monarca. Iocasta té un paper de sol·lícita esposa i mare protectora. I per últim els servents es divideixen en dos grups: els que es mouen per cobdícia i els que actuen per temor.\nEl cec Èdip elogiant els seus fills als déus, de Bénigne Gagneraux (1784) Museu Nacional d’Estocolm\nElements formals i estilístics:\nL’acció dramàtica d’Èdip Rei té un ritme ascendent que de manera inevitable ha de conduir al clímax final. Com des del principi revelen a través de Tirèsias el desenvolupament de l’obra. Amb la progressió del drama, les reaccions i emocions del protagonista fa que la història no perdi gens d’interès.\nIOCASTA: Pels déus, senyor, explica’m també a mi quina és la causa de la còlera que et domina.\nEDIP: T’ho diré, perquè jo et respecto més que ningú. És Creont, que ha conspirat contra meu.\nIOCASTA: Parla. Explica’m exactament la vostra disputa.\nEDIP: M’acusa d’ésser l’assassí de Laios.\nIOCASTA: Ho sap per ell mateix o ho ha sentit d’algú?\nEDIP: Ha fet venir un endeví infaust, perquè, el que és la seva boca, és ben lliure d’acusacions.\nIOCASTA: Oblida’t d’això que dius ara; escolta’m i veuràs que no hi ha ningú, d’entre els mortals, que en sàpiga res, de l’art d’endevinar. I te’n donaré proves breus i clares. Una vegada van vaticinar a Laios, no diré que Febos mateix, sinó els seus servidors, que el seu destí era morir a mans del fill que naixeria d’ell i de mi. I, segons expliquen, el van matar uns bandits estrangers en un nus de camins. I quant al fill, quan encara no havien passat tres dies del seu naixement, li va lligar els dos peus i el va fer abandonar per mans de criats en el paratge més inaccessible de la muntanya. Per això Apol.lo no va aconseguir que fos l’ assassí del seu pare ni que s’ acomplís allò que Laios més temia, morir a mans del seu fill. I foren paraules d’endeví les que presagiaren aquestes desgracies. Que no et torbin, doncs, aquestes altres, perquè allò que un déu considera necessari, ell mateix ho revela amb mitjans senzills.\nEDIP: Com se’m trasbalsa l’ànima i se’m remouen els pensaments quan escolto, dona, les teves paraules.\nIOCASTA: Quines velles inquietuds et fan parlar així?\nEDIP: M’ha semblat sentir dir que Laios va ésser assassinat en una cruïlla de camins.\nIOCASTA: Així ho van explicar i mai no ha estat desmentit.\nEDIP: I on és l’indret on s’esdevingué la desgracia?\nIOCASTA: Al país anomenat Fòcida, en el lloc on es troben el camí que ve de Delfos i el que ve de Dàulida.\nEDIP: I quant de temps ha passat des d’aquests fets?\nIOCASTA: El fet fou comunicat a la ciutat poc abans que tu apareguessis i et fessis càrrec del govern d’aquesta terra.\nEDIP: Oh Zeus! Que has planejat de fer-me?\nSòfocles, Edip rei. La Magrana.\nÈdip Rei és una tragèdia ben vigent i de llarga pervivència (lèxica…), que s’ha de llegir i s’ha d’anar a veure al teatre, així com en la versió cinematogràfica de Pierre Paolo Pasolini. Quina altra vigència d’Èdip Rei coneixeu?\nNora Domingo Luengo\nAquest article s'ha publicat dins de Adaptació literària, General, Personatges, Pervivència, Tragèdia i etiquetat amb Antígona, Creont, Delfos, Èdip, Esfinx, Etèocles, Grècia, Iocasta, ismene, Labdàcides, Laios, Pèlops, Pòlib, Polinices, Sòfocles, Tebas, Tirèsias. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n8 respostes a Èdip Rei de Sòfocles\nRetroenllaç: Èdip Rei de Sòfocles | OPVS CHIRO...\nRetroenllaç: L’amor a la cartellera teatral de Barcelona | Cartellera de teatre clàssic a Barcelona\n16 març 2015 a les 13:27\nLa història d’Èdip és molt tràgica doncs significa gairebé tots els aspectes impurs de la humanitat. Èdip, en ignorància, no tan sols assassina al seu propi pare sinó que també contrau matrimoni amb la seva mare biologica amb qui acaba tenint quatre fills (una d’elles és Antígona).\nQuan més endavant Èdip s’assebenta de la veritat per causa d’un ebri, acaba arrancant-se els ulls conmugut per l’horror dels seus actes i s’aïlla de la societat marxant a viure solitari a una muntanya on finalment mort. Abans de marxar però els hi és caigut una maledicció als descendents d’Èdip per la barreja dels seus gens entre mare i fill.\nRetroenllaç: Edipo Rey de Sòfocles al Teatre Lliure | Cartellera de teatre clàssic a Barcelona\nRetroenllaç: Un cap de setmana de marató de tragèdies gregues al Teatre Lliure | Literatura grega a escena\nRetroenllaç: Pervivència d’Edip i Antígona en l’art: “Èdip a Colonos”, de Jean Baptiste Hugues i “Els primers freds” de Miquel Blay | Literatura grega a escena\nRetroenllaç: Per a Èdip rei no passen els segles | Literatura grega a escena\n7 octubre 2018 a les 9:58\nCurtmetratge escolar de Servetus Studio 2011 de l’adaptació d’Èdip rei de Sòfocles feta per Encarnación Ferré.\nRespon a barraca.roser Cancel·la les respostes


Inici - Residencia Los Olivos\nResidència per a gent gran i centre de dia a Barcelona\nTruca'ns 933 58 77 42\nBenvinguts a la residència Los Olivos\nA la cara nord de Barcelona, es troba la nostra residència i centre de dia Los Olivos. És un edifici de 3.000 m2 amb 7 plantes, cadascuna d’elles amb diversos serveis. El centre té capacitat per 89 places, amb habitacions individuals i dobles. Disposem de places col·laboradores (PEV).\nA la planta baixa, els residents realitzen la major part de les seves activitats, sent a més zona de recepció de visites.\nEl centre compta amb diferents sales referents a l’oci, 2 sales de TV, sala de lectura, 2 sales d’activitats en les quals es realitzen cinema, teatre, ball i similars. També posseeix altres zones destinades a la recreació, com el jardí, i el gimnàs. Totes les habitacions disposen de bany privat i timbre.\nEl centre té instal·lades càmeres de vigilància en tots els passadissos i estances comunes, per a millor control i seguretat dels residents.\nA la residència Los Olivos pots gaudir d’un entorn acollidor i humà,\nen el qual cada resident es sent dins d’una família, per viure la vellesa de forma plena.\nEl nostre telèfon és el 933587742 si ho prefereix, pot utilitzar el nostre formulari de contacte per fer-nos arribar un correu electrònic.\nEstarem encantats de respondre-li en la major brevetat possible.\nLa residència està localitzada al barri d’Horta.\nTé la parada de l’autobús davant de la porta, és un bus (Línia V23) que recorre tot Barcelona, des de la Barceloneta fins al Carmel. També es pot arribar amb el metro línia 5 (blava) parada el Carmel. A més, si prefereix fer servir el cotxe, tenim pàrquing propi.


De pasdoble a Himne de Benissa (Història del nostre himne); per Joan Josep Cardona « Infobenissa\nInici » Notícies » Curiositats ,Personatges\n26 d'abril de 2020 No hi ha comentaris\nTapa de la partitura de l’Himne de Benissa\nA punt d’entrar en la dècada dels anys cinquanta del segle passat la banda de música de Benissa es mantenia amb certa dignitat artística. La dirigia el mestre Don Lluís Fornés. Els caps de corda havien estat deixebles d’ell i de Don Manuel Tomás, músics capacitats i excel·lents pedagogs que els havien farcit d’una formació solvent. Víctima Don Lluís d’una greu malaltia passava els darrers anys de la seva vida professional esgotat i debilitat. Acudia a impartir les classes i assaigs de la banda venint en bicicleta des del seu poble de Pedreguer. Era inevitable que d’un moment a altre s’acomiadés de la banda. En eixe temps Pepe Bertomeu era junt amb Fernando Cabrera el clarinet principal. Tant un com altre eren dos bons músics que havien progressat servint una temporada com a músics militars i acabant la seva formació de lectura musical en el conservatori de Barcelona i València. I així com Fernando dedicà la seva vis artística al camp de la pintura Pepe estava convençut que el seu camí havia de ser la música.\nBertomeu idolatrà tota la vida la figura del seu mestre Don Manuel i aquest de part seva el considerà el deixeble predilecte. El mestre Tomás era un bon pianista i per arrodonir el sou de director es llogava a la Cultural per amenitzar els balls que a l’estiu la societat organitzava davant de la seu en l’antic local de la plaça del Rei Jaume. Li proposà a Bertomeu formar un duet si aquest es decidia per estudiar el violí, instrument que al cap de poc temps Bertomeu dominava de forma acceptable. Era lògic que Bertomeu sempre considerà al mestre Fornés inferior al seu mestre i aventurant-se en el futur una certa rivalitat.\nEl mestre Pepe Bertomeu\nPossiblement Pepe adquirí en el seu temps de servei militar rudiments d’harmonia apresos del catedràtic Pedro Sosa i que intentà després perfeccionar pel seu compte fent exercicis i provatures sense aplegar a dominar a la perfecció els fonaments de la composició, però insistí amb gran força de voluntat fins a donar forma a un pasdoble on dominava un ambient bucòlic. Creia en la inspiració artística i considerava que la font suggeridora s’havia de buscar en un determinat marc físic que necessàriament havia de ser camperol. Ignore com va aplegar a les seves mans el poema que havia escrit el metge Don Lluís Garcia, fill de Gata i metge en exercici a Benissa. Don Lluís era propietari d’una fèrtil sensibilitat literària havent donat proves a Benissa estrenant la seva obra de teatre inspirada en la figura de Dolors Piera i que sota el títol de “La Senyora” va estrenar el quadre artístic de Benissa en l’any 1941. El seu “Canto a Benissa” té el suficient potencial líric per a musicar eixa genial mescla d’escenes del camp benisser, la fibra sentimental pobletana i uns tocs essencials de patriotisme. I, com era d’esperar, el mestre Bertomeu se sentí atret per eixos versos i veié aquí uns motius on poder explorar camins de composició.\nEm contava el mestre Bertomeu que aquella part del vers que diu “Es el alcaide de Bèrnia frente a la pirateria…” li foren de molt profit motivant-li gran part de la composició i que decidí pujar un dia a la serra i passar-se tot el dia per aquelles penyes, mirant el proper mar i proposant-se imaginàriament tot un món històric de batalles, de camperoles joves i fresques, d’ametllers en flor i tot aquell vessar de versos enaltint una terra que li havia robat el cor al metge poeta i que en forma turbulenta li estaven apareixent notes musicals sense saber ordir i posar ordre i correcció. Bertomeu disciplinà aquella marejadora onada de sentiments i exaltacions fins a anar donant forma a la composició. Exultant i emocionat li demanà al mestre Fornés el seu parer i que aquest, veterà, i amb molta formació, li degué paréixer poc madura i precisada de certes correccions formals que el mestre Bertomeu segurament per la seva joventut i incompleta seguretat compositora no havia apreciat. Mestre i músic principal es distanciaren des d’eixe dia.\nLa Banda de Benissa que va estrenar l’himne\nEra l’any 1950 i al convent de Benissa passava els seus dies com a mestre de música fra Francesc Agulló, músic de sòlida formació alemanya i director de la capella coral dels seminaristes. Bertomeu li demanà permís per assajar la seva composició amb els xiquets de la coral i el pare Agulló sentí curiositat per aquella música i animà a Bertomeu a prosseguir i perfeccionar-se en harmonia. La superioritat franciscana destinà al pare Agulló als convents de l’Argentina i posà en el seu lloc al pare Francesc Blanes, deixeble del pare Pérez Jorge. El pare Blanes vingué de mala gana a Benissa per quan estava interessat en acabar els seus estudis amb músic tan reconegut. Era perceptible que la seva estada aquí no li era grata i per sortir del claustre conventual acceptà per un temps la vicaria de la parròquia. El pare Blanes, persona de tracte amé, establí amistat amb els músics del poble que li presentaren a Pepe Bertomeu com a figura ascendent dins de l’ambient musical de Benissa. Bertomeu li demanà si podria acudir al convent a rebre lliçons de Blanes i acabar els cursos d’harmonia i composició i que aquest desinteressadament li oferí eixe servei. Mai oblidà Bertomeu aquella ajuda i mentre visqué li guardà una gran amistat i devoció.\nLa composició del “Canto a Benissa” segurament anà perfeccionant-se a mesura que Bertomeu aconseguia coneixements de composició i en tal forma i rapidesa que en el mes d’abril de l’any 1951 consta que l’oferí a l’ajuntament amb la dedicatòria de “Al pueblo de Benisa, en su máxima autoridad dedico este trabajo”. La partitura, completament instrumentada, té la tapa retolada amb una bella cal·ligrafia gòtica, diu que és un pasdoble i les notes i lletra estan confeccionades amb moltíssima delicadesa i feta de mà d’un bon copista i que curiosament és coincident amb el traçat fi de la firma de Bertomeu al final del pentagrama. No sé a qui li encarregaria Bertomeu eixa feina de còpia, pel demés normal i habitual, i que és molt professional per quan jo he vist altres composicions i correccions fetes per Bertomeu i és una lletra diferent ignorant si pel temps el mestre variaria la seva cal·ligrafia.\nL’estrena pública el faria la banda ja dirigida per Bertomeu molt probablement en l’any 1952 o 1953 però abans d’això ja s’havia popularitzat i recordo perfectament haver-lo escoltat cantar a les estisoradores a sota dels envelats i també a les alumnes de costura del taller escola de formació professional de Benissa. Des d’aquell any, i sense interrupció, la composició es toca per la banda de Benissa en la nit de la festa dels riberers amb dues úniques excepcions. Els anys 1962 i 1963 on la banda estava dissolta. En l’any 1962 congregat el poble davant la casa de la Puríssima intentà cantar sense música però l’entusiasme patriòtic de Vicente Colomer, no pogué resistir-se d’obrir les portes del seu balcó i trompeta als llavis entonà la música que fou seguida entre aplaudiments pel poble emocionat. I l’any següent, en previsió que no tornès a passar, se li donà en temps a la banda de Dénia la partitura i el bon fer del mestre Don Santiago Almiñana tragué amb encert aquell compromís, excepció, està clar d’aquell passatge carregat de bombo que es produeix quan s’aplega a allò de “es el fortín de dos torres que en sus murallas tenia” on el percussionista anava una mica massa lent obligant al també eminent músic benisser Paco Ginestar dit “Paco La Parra” a fer-se càrrec de la massa i pegar al bombo, amb un “alegro fragoroso”, tal com és manat simulant com volia el mestre el toc ardent dels trabucs i canons.\nI en passar els anys, millorant sensiblement l’ofici del mestre Bertomeu, volgué fer uns afegits a la partitura que rebé unes encertades correccions que serviren novament per a reviscolar el nostre fervorós cant de festa que ja amb el nom d'”Himne a Benissa” fou novament ofert a l’ajuntament qui en l’any 1981 li dedicà al mestre un sentit homenatge declarant la composició himne oficial. Era per l’any 1981 amb la banda en mans del recordat Ernesto Artal i dins del marc de l’església parroquial plena a vessar i amb la Coral Benissenca el mestre Bertomeu dirigia i reestrenava el seu himne. La vella i la nova partitura dormen dins de la glòria del nostre Arxiu Històric Municipal, lloc molt proper a la casa de Joan Vives, on enguany, i esperem que de forma excepcional, aquella partitura estarà silent i esperant tornar a vibrar mentre els seus darrers compassos s’esmorteixen per la traca que acaba amb la festa.


tallers Archives - C.ART.RESTAURA\nLA COLUMNA DE L´ANA\n23 d'octubre, 2017 FEINES FETEStallersadmin\nNo fa gaire l´Ana va venir al taller amb un problema de decoració que tenia a casa seva. Al reformar al menjador, es va quedar una columna al descobert i necessitava algun toc artístic per integrar-la amb la resta de l´estança.\nElla tenia una idea, però no sabia, ven bé, com aplicar-la, així que vam buscar una solució…\nUna fusta de DM, ben pintada, sobre la qual vam enganxar i decorar trossos de mirall, va ser tot un encert. Mireu el resultat.\nI així es va resoldre el tema de manera ben original..\nGràcies Ana per compartir amb tots la teva feina i les teves idees.