Sun Xiu - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Sun Xiu (emperador))\n3 setembre 264 (Gregorià) (28/29 anys)\nSun Quan, Jinghuai\nSun Luyu, Sun Luban, Sun Deng, Sun Liang, Sun He, Sun Fen, Sun Lü i Sun Ba\n3 Sun Xiu matant a Sun Lin\nPare: Sun Quan\nMare: la Dama Wang (王夫人), honrada a títol pòstum com l'Emperadriu Jinghuai\nMuller: l'Emperadriu Zhu, filla de Zhu Ju, instaurada en el 262, honrada a títol pòstum com Emperadriu Jing\nSun Wan, instaurat com príncep hereu en el 262, més tard Príncep de Yuzhang, executat per Sun Hao en el 266\nSun Gong, el Príncep de Runan, executat per Sun Hao en el 266\nSun Mang (孫壾), el Príncep de Liang, instaurat en el 264\nSun Bao, el Príncep de Chen, instaurat en el 264\nSun Xiu va nàixer en el 235 de l'emperador fundador de Wu Oriental, Sun Quan, i la seva concubina la Consort Wang. En la seva joventut, fou conegut per la seva devoció per l'estudi. En el 250, Sun Quan el va fer casar-se amb la filla de sa germana Sun Xiaohu (孫小虎) i el seu marit Zhu Ju.\nEn el 252, tot després de la mort de Sun Quan, ell va ser creat com el Príncep de Langye, amb el seu feu a Hulin (虎林, en l'actualitat Chizhou, Anhui). Després d'eixe any, després que el seu germà petit Sun Liang va convertir-se en emperador sota la regència de Zhuge Ke, Zhuge no volia que els prínceps estigueren assentats a prop d'importants bases militars al llarg del riu Iang-Tsé, de manera que va traslladar a Sun Xiu a Danyang (丹陽, en l'actualitat Xuancheng, Anhui, no en Zhenjiang, Jiangsu). A diferència del seu germà Sun Fen (孫奮) el Príncep de Qi, qui inicialment es va resistir, Sun Xiu no va posar cap resistència al trasllat. Una volta estigué Danyang, tanmateix, el governador de la Comandància Danyang, Li Heng (李衡), trobà moltes excuses per intimidar al jove príncep. Sun Xiu no ho endurà, i sol·licità als seus germà altre trasllat; el seu germà el va portar a Kuaiji (會稽, en l'actualitat Shaoxing, Zhejiang).\nEn el 255, a instàncies de la germana de Sun Xiu, Sun Dahu (孫大虎), el regent Sun Jun, que havia matat i reemplaçat a Zhuge en el 253, va matar també a la Princesa Xiaohu. Sun Xiu va esporuguir-se per aquesta situació, i envià a la seva esposa, la princesa Zhu, de retorn a la capital Jianye, oferint-li el divorci, però Sun Jun ho declinà manant de tornada a la Princesa Zhu cap a Sun Xiu.\nEn el 258, després que Sun Liang va tractar d'eliminar a Sun Lin però va fallar, el cosí i successor de Sun Jun, Lin li llevà a Sun Liang el tron. I fou benvingut per Sun Xiu a la capital i el va anomenar Emperador.\nSun Xiu matant a Sun LinModifica\nSun Xiu, per tal d'apaivagar a Sun Lin, va afegir cinc comtats a la seva marca i així també va crear als seus germans com marquesos. Això no obstant, Sun Lin prompte va renyir amb l'emperador sobre la base d'un incident relativament petit—Sun Lin havia portat carn i vi al palau, amb la intenció de festivar amb l'emperador, però Sun Xiu va refusar l'oferiment, per la qual cosa Sun Lin es va portar menjar i el vi a la casa del general Zhang Bu (張布). Expressar la seva decepció a Zhang per la negativa de Sun Xiu—incloent una observació sobre que potser s'hauria de triar un altre emperador—i Zhang va fer referència davant de Sun Xiu a les queixes de Sun Lin. Sun Xiu van començar a recelar de Sun Lin, però va seguir mostrant públicament el seu favor sobre Sun Lin. Sun Lin va començar a preocupar-se per la seva posició amb l'emperador i es va oferir a deixar Jianye per dirigir la defensa de la capital secundària de Wuchang Wuchang (武昌, avui en dia Ezhou, Hubei). Sun Xiu ho va aprovar-hi.\nMalgrat tot, Sun Xiu llavors començà a preocupar-se sobre que Sun Lin s'apoderés d'aquesta ciutat i es revoltés. Ell va conspirar amb Zhang i el general sènior Ding Feng per matar Sun Lin al festival Laba (臘八, el vuitè dia del 12è mes lunar de l'any). D'alguna manera, això es va filtrar, però Sun Lin, tot i inquiet, es va presentar al festival de totes maneres i va ser capturat per soldats de Ding i Zhang. Sun Lin va suplicar a Sun Xiu per la seva vida, oferint-se per ser exiliat a la Província Jiao (en l'actualitat Vietnam del nord) o esdevenir un esclau, però Sun Xiu ho va refusar—exposant a Sun Lin que ell no havia donat Teng Yin (滕胤), que va ser mort en el 256, o a Lü Ju (呂據), que es va suïcidar després de la mort de Teng, eixes opcions. Sun fou ajusticiat, igual que els membres del seu clan.\nCom emperador, Sun Xiu va ser conegut per esser-hi tolerant davant d'opinions divergents, així com al seu estudi. Això no obstant, ell no va semblar ser un emperador particularment capaç, ja fóra en qüestions militars o nacionals, i va confiar la major part dels assumptes importants a Zhang i Puyang Xing (濮陽興), cap dels quals estaven particularment capacitats tampoc. Ambdós també van ser moderadament corruptes. El govern per tant no va ser eficient ni eficaç. Per exemple, en el 260, a suggeriment de Puyang, un projecte costós es va iniciar per crear un llac artificial conegut com el Llac Puli (浦里塘, en l'actual Xuancheng, Anhui) per crear una defensa en contra de l'estat rival Cao Wei, encara que la majoria dels altres funcionaris creien que el projecte era massa costós i inútil. Finalment, el projecte va haver de ser abandonat quan es va fer evident que no es podia completar.\nTambé en el 260, Sun Xiu, que sempre havia estat preocupat sobre els complots pel que fa al seu germà deposat, l'anterior emperador Sun Liang, va actuar després de rebre informes falsos sobre que Sun Liang havia fet servir la bruixeria. Va degradar a Sun Liang de ser el Príncep de Kuaiji al Marquès de Houguan i el va enviar a la seva marca (en l'actualitat Fuzhou, Fujian). Sun Liang va morir de camí—amb la teoria prevalent sent que es va suïcidar, però alguns historiadors creuen que Sun Xiu el va enverinar.\n↑ A tots els fills de Sun Xiu, excepte per Sun Mang, se'ls van donar noms amb caràcters xinesos únics creats per ell. Per tant no estan disponibles en Unicode.\nZizhi Tongjian, vols. 77 i 78.\nRegistres dels Tres Regnes, vol. 48.\nSun Liang Emperador de Wu Oriental\n258–264 Succeït per:\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sun_Xiu&oldid=18723911»\nLast edited on 10 ago 2017, at 09:49


Àlbum Barcelona ja és una realitat - Coco Books\nÀlbum Barcelona ja és una realitat\nCoco Books és una de les editorials que formen l’Associació Àlbum Barcelona, a on també hi són presents, A Buen Paso, Babulinka, BiraBiro, Corimbo, Ekaré, El Cep i la Nansa, Flamboyant, Juventud, Libros del Zorro Rojo, Takatuka, i Thule. Des del mes de novembre de l’any passat vam iniciar l’aventura d’unir-nos per treballar i defensar junts l’àlbum il·lustrat i la nostra tasca com a editors de petites editorials independents i de qualitat.\nDurant tots aquests mesos hem estat treballant per constituint-se i pensant quins seran els propers pasos. I per fi ahir ens vam presentar en societat. L’acte va tenir lloc al Cafè del Centre del carrer Girona de Barcelona. Hi van assistir unes cent persones totes elles relacionades amb amb la literatura infantil i juvenil. Hi havia llibreters, crítics literaris, bibliotecaris, mestres, il·lustradors, autors i representants de les institucions.\nDes de l’associació busquem donar visibilitat social a l’àlbum i incentivar la promoció de la seva lectura a l’escola i als instituts. Ja que creiem que és molt important treballar la imaginació, la creativitat i també l’esperit crític des de la lectura. També esperem poder participar plegats i així tenir més força en fires internacionals i nacionals. I com sempre treballar colze a colze amb els nostres millors aliats les llibreries, les biblioteques i els mestres.\nPer això en aquest sentit, la nostra primera acció serà la de celebrar una Setmana de l’Àlbum, del 7 al 12 de novembre a on llibreries infantils especialitzades, llibreries generalistes, escoles i biblioteques hi tindran un paper destacat. També hi participaran els propis autors, il·lustradors, i prescriptors que faran xerrades i trobades d’intercanvi a on hi podrà assistir tots aquells interessats, especialment petits lectors i tots aquells amants de l’àlbum il·lustrat.\nAquí us deixem algunes imatges de la trobada.


Les autoritats europees i la política de privacitat de Google | Roselló Mallol\nLes Autoritats Europees de Protecció de Dades han publicat les seves conclusions sobre la investigació realitzada en relació a la nova política de privacitat de Google, publicada el passat mes de març.\nEn aquestes, a mode de carta adreçada a l’empresa nord-americana, conclouen que, després de les respostes donades per Google als qüestionaris plantejats per l’autoritat francesa de protecció de dades (la CNIL), que és qui ha liderat aquesta investigació, s’ha demostrat que l’empresa no té en compte alguns principis clau de la protecció de dades, com la limitació de la finalitat, la qualitat de les dades, la proporcionalitat i el dret d’oposició. Fins i tot es creu que es produeix una absència de límits, en alguns casos, en relació amb l’abast, recollida i ús de les dades.\nAixí, es considera que Google, en primer lloc, no facilita suficient informació als usuaris que utilitzen els seus serveis, especialment sobre els fins i categories de dades que es tracten. En segon lloc, sembla que Google permet combinar pràcticament qualsevol dada de qualsevol servei i per a qualsevol finalitat.\nDe vegades, a més, no s’obté un consentiment inequívoc de l’afectat, quan seria necessari. Tot això, en definitiva, produeix una inseguretat per la privadesa dels usuaris que hauria de millorar, segons el manifestat per les autoritats europees.\nPer tot això, les pròpies autoritats li remeten una sèrie de recomanacions pràctiques que Google hauria de tenir en compte, a més d’un resum amb les conclusions de l’estudi i amb les recomanacions en detall.\nEntre les recomanacions, es considera que Google hauria revelar i detallar a l’usuari la forma en que fa cada tractament i tenint en compte cada servei, així com les seves finalitats i la categoria de dades tractades. Pel que fa a la combinació de dades, Google hauria d’adoptar mesures per aclarir les finalitats d’aquesta combinació així com els mitjans amb els quals es realitza, establint controls més concrets per als usuaris, com per exemple, el consentiment explícit per a la combinació de dades, entre d’altres.\nEn aquesta carta es reconeix el paper fonamental que Google té a la xarxa, indicant que les recomanacions efectuades no pretenen limitar la capacitat de l’empresa per innovar sinó incrementar la confiança i control de l’usuari en el tractament de les seves dades.\nFinalment, es demana a Google que respongui com i en quin termini actualitzarà la seva política de privacitat d’acord amb les recomanacions plantejades per la CNIL.\nSi tens consultes sobre aquest o qualsevol altra tema, no dubtis en contactar-nos!


Trockij: Bolxevisme i estalinisme (1937)\nBOLXEVISME I STALINISME\nversió catalana feta per Alejo Martínez - alejomp@lycos.es - des de: Bolchevismo y stalinismo, Editora El Yunque, Buenos Aires, 1975, pp 9-32.\nREACCIÓ CONTRA EL MARXISME I EL COMUNISME\n“TORNADA AL MARXISME”\nÉS EL BOLXEVISME RESPONSABLE DEL STALINISME?\nEL PRONÒSTIC FONAMENTAL DEL BOLXEVISME\nSTALINISME I “SOCIALISME D’ESTAT”\nLES TRADICIONS DEL BOLXEVISME I LA IVª INTERNACIONAL\nÈpoques reaccionàries com l’actual, no sols debiliten i desintegren la classe obrera aïllant-la de la seua avantguarda, sinó que també rebaixen el nivell ideològic general del moviment en fer anar cap enrere el pensament polític, fins a etapes ja superades des de fa molt de temps. Sota aquestes condicions la tasca de l’avantguarda consisteix, primer que res, en no deixar-se suggestionar pel reflux general: cal avançar contra el corrent. Si les desfavorables relacions de forces no permeten servar les antigues posicions polítiques, almenys cal conservar les posicions ideològiques puix que l’experiència tan cara del passat s’hi ha concentrat. Davant dels ulls dels insensats, tal política apareix com “sectària”. En realitat únicament preparar un salt gegantí cap endavant impulsada per l’onada ascendent del nou període històric.\nLes grans derrotes polítiques provoquen, inevitablement, una revisió de valors, que en general es porta a terme en dues direccions. D’una banda, el pensament de la vertadera avantguarda, enriquit per l’experiència de les derrotes, defensa amb ungles i dents la continuïtat del pensament revolucionari i s’esforça en educar nous quadres per als futurs combats de masses. D’una altra, el pensament dels rutinaris, dels centristes i dels diletants, atemorit per les derrotes, tendeix a derrocar l’autoritat de la tradició revolucionària i torna al passat amb el pretext de cercar una “nova veritat”.\nEs podrien aportar infinitat d’exemples de reacció ideològica que força sovint adopta la forma de postració. En el fons, tota la literatura de la II i III internacionals i la dels seus satèl·lits del Bureau de Londres, constitueixen exemples d’aquest gènere. Ni una línia d’anàlisi marxista. Ni una temptativa seriosa d’aclarir les causes de les derrotes. Ni una paraula nova sobre l’esdevenidor. Només clixés, rutina, mentides i, sobretot, preocupacions per a salvar la seua posició burocràtica. Basten deu línies de qualsevol Hilferding o d’Otto Bauer, per a notar ja l’olor de podridura. Dels teòrics de la Comintern és millor no parlar-ne. El cèlebre Dimitrov és tan ignorant i trivial com el més simple magatzemista. El pensament d’aquestes persones és molt peresós per a renegar del marxisme: el prostitueixen. Però actualment no són aquests senyors que ens interessen. Vegem els “innovadors”.\nL’excomunista austríac, Willi Schlamm, ha consagrat un opuscle als processos de Moscou amb l’expressiu títol de Dictadura de la mentida. Schlamm és un periodista talentós, el principal interès del qual està dirigit envers els assumptes d’actualitat. Féu una excel·lent critica de les falsificacions de Moscou i féu llum sobre la mecànica psicològica de les “confessions voluntàries”. Però com en té prou, vol crear una nova teoria del socialisme que assegure l’esdevenidor contra les derrotes i les falsificacions. Com Schlamm no és un teòric i, segons les seues declaracions, està molt poc familiaritzat amb la història del desenvolupament del socialisme, creient fer un descobriment, presenta un socialisme anterior a Marx, que a més d’ésser una varietat endarrerida del socialisme alemany, és dolçàs i insuls. Schlamm renuncia a la dialèctica i a la lluita de classes, sense parlar de la dictadura del proletariat. Per a ell, la tasca de la transformació de la societat es redueix a la realització d’algunes veritats “eternes” de la moral, amb què es prepara per a impregnar la humanitat des d’ara, sota el règim capitalista. La revista de Kerenski Novaia Rossia (antiga revista provincial russa que es publica a París) no sols adopta amb alegria, sinó que també amb noblesa, la temptativa de Willi Schlamm de salvar el marxisme per mitjà d’una inoculació de limfa moral. Segons la justa conclusió de la redacció, Schlamm aconsegueix els principis del vertader socialisme rus, que ja havia oposat amb anterioritat, a la ruda lluita de classes, els principis sagrats de fe, esperança i amor.\nPer cert que la doctrina original dels “socialistes-revolucionaris” russos, representa en les seues premisses teòriques un retorn al socialisme de l’Alemanya anterior a Març de 1848. No obstant, seria massa injust exigir de Kerenski, un coneixement més profund de la història de les idees del socialisme, que de Schlamm. Molt més important és el fet que Kerenski, que ara se solidaritza amb Schlamm, fou com a cap de govern, l’iniciador de les persecucions contra els bolxevics, tractant-los com a agents de l’Estat Major Alemany, és a dir, que organitzà les mateixes falsificacions contra què Schlamm mobilitza ara veritats metafísiques extretes dels mites.\nEl mecanisme psicològic de la reacció intel·lectual de Schlamm, i dels seus semblants, és força simple. Durant algun temps aquestes persones han participat en un moviment polític que jurava per la lluita de classes i invocava, de paraula, la dialèctica materialista. Tant en Alemanya com en Àustria, aquest moviment acabà en una catàstrofe. Schlamm treu la següent conclusió sumària “Vegeu on mena la lluita de classes i la dialèctica!”. I com el nombre de descobriments està limitat per l’experiència històrica... i per la riquesa dels coneixements personals, el nostre reformador en la seua recerca d’una nova fe, ha trobat veritats antigues, rebutjades fa temps, que oposa bravament no sols al bolxevisme, sinó també al marxisme.\nA simple vista, la varietat de reacció ideològica presentada per Schlamm, és tan primitiva (de Marx... a Kerenski) que no paga la pena detenir-s’hi. No obstant, és extremadament instructiva: precisament, gràcies al seu caràcter primitiu, representa el denominador comú de totes les altres formes de reacció, i en primer lloc del renunciament total al bolxevisme.\nEl marxisme ha trobat la seua expressió històrica més grandiosa en el bolxevisme. Sota la bandera del bolxevisme el proletariat obtingué la seua primera victòria i fundà el primer estat obrer.\nCap força serà capaç d’esborrar aquests fets històrics. Però, com que la revolució d’Octubre ha conduït a l’estat actual, és a dir al triomf de la burocràcia, amb els seus sistemes d’opressió, de falsificació i d’espoliació (a la dictadura de la mentida) segons la justa expressió de Schlamm, nombrosos esperits formalistes i superficials, s’inclinen davant de la sumària conclusió que és impossible lluitar contra el stalinisme, sense renunciar al bolxevisme. Com ja sabem, Schlamm va encara més lluny: el stalinisme, que és la degeneració del bolxevisme, és també un producte del marxisme; en conseqüència, és impossible lluitar contra el stalinisme sense apartar-se de les bases del marxisme. Gents menys conseqüents, però més nombroses diuen pel contrari: “cal tornar del bolxevisme al marxisme”. Però... Per quin camí? A quin marxisme? Abans que el marxisme “anés a la fallida” en forma de bolxevisme, ja s’havia enfonsat sota la forma de socialdemocràcia. La consigna “tornar novament al marxisme” significa donar un salt sobre la II i la III internacionals cap a... la I Internacional! Però també aquesta fou derrotada. Resumint: es tracta de tornar en definitiva... a les obres completes de Marx i Engels. Per a donar aquest salt heroic, no hi ha necessitat de sortir del gabinet de treball, ni tan sols de llevar-se les plantofes. Però, ¿com passar de colp dels nostres clàssics (Marx morí en 1883 i Engels en 1895) a les tasques de la nova època, fent a una banda la lluita teòrica i política de moltes desenes d’anys, lluita que comprèn també el bolxevisme i a la Revolució d’Octubre? Cap d’aquells que es proposen renunciar al bolxevisme com a tendència històricament en “fallida”, ha indicat nous camins.\nPer a ells tot es redueix al simple consell d’estudiar El Capital. Contra açò no tenim res a objectar. Però també els bolxevics han estudiat El Capital, i no del tot malament. No obstant, això no ha impedit la degeneració de l’Estat Soviètic i la “mise en scéne” dels processos de Moscou. Què fer doncs? ¿És veritat, per tant, que el stalinisme representa el producte legítim del bolxevisme, com ho creu tota la reacció, com ho afirma el mateix Stalin, com ho pensen els menxevics, els anarquistes i alguns doctrinaris d’esquerra, que es consideren marxistes? “Sempre ho havíem predit -diuen- en haver començat amb la prohibició dels distints partits socialistes, amb l’aixafament dels anarquistes, en haver establert la dictadura dels bolxevics en els soviets, la Revolució d’Octubre no podia deixar de conduir a la dictadura de la burocràcia. El stalinisme és la continuació i la negació, alhora, del leninisme”\nL’error d’aquest raonament comença amb la identificació tàcita, del bolxevisme, de la Revolució d’Octubre, i de la Unió Soviètica. El procés històric, que consisteix en la lluita de forces hostils, és reemplaçat per l’evolució abstracta del bolxevisme. No obstant, el bolxevisme és únicament un corrent polític. Encara que estretament lligat a la classe obrera, no s’identifica amb ella. En l’URSS, a més a més de la classe obrera, existeixen més de cent milions de camperols de diverses nacionalitats; una herència d’opressió, de misèria i d’ignorància. L’estat creat pels bolxevics reflexa no sols el pensament i la voluntat dels bolxevics sinó, també, el nivell cultural del país, la composició social de la població, la influència del passat bàrbar i de l’imperialisme mundial no menys bàrbar. Representar el procés de la degeneració de l’estat soviètic com si fos l’evolució del bolxevisme pur, és ignorar la realitat social. perquè considera un sol dels seus elements aïllant-lo d’una manera purament lògica. N’hi ha prou amb anomenar aquest error elemental pel seu vertader nom, perquè no en quede res.\nEl mateix bolxevisme mai s’ha identificat amb la Revolució d’Octubre ni amb l’Estat Soviètic que en sorgí. El bolxevisme es considerava com un dels factors històrics, el seu factor “conscient”, factor molt important però no decisiu. Mai hem pecat de subjectivisme històric. Veiem el factor decisiu, (sobre la base donada per les forces productives), en la lluita de classes, no sols a escala nacional sinó també internacional.\nQuan els bolxevics feien concessions a les tendències petitburgeses dels camperols; quan establien regles estrictes per a l’ingrés al Partit; quan depuraven aquest partit d’elements que li eren estranys; quan prohibien els altres partits; quan introduïen la NEP, quan cedien les empreses en forma de concessions; o quan signaven acords diplomàtics amb els governs imperialistes, extreien, d’aquest fet fonamental, una conclusió que, des del començament, els era teòricament clara: la conquista del poder, per molt important que siga, no converteix el partit en l’amo totpoderós del procés històric.\nCertament, després d’haver-se apoderat de l’aparell de l’estat, el partit té la possibilitat d’influenciar, amb una força sense precedents, en el desenvolupament de la societat, però, per contra, es veu sotmès a una acció múltiple per part de tots els altres elements d’aquesta societat. Pot ser expulsat del poder pels colps directes de les forces hostils. Amb el ritme més lent de l’evolució, pot degenerar interiorment, encara que es mantinga en el poder. És precisament aquesta dialèctica del procés històric, la que no comprenen els raonadors sectaris que tracten de trobar un argument definitiu contra el bolxevisme, en la putrefacció de la burocràcia stalinista. En el fons, aqueixos senyors diuen: “un partit revolucionari és roí quan no porta en si mateix garanties contra la seua degeneració”. Enfocat amb un criteri semblant, el bolxevisme està evidentment condemnat: no posseeix cap talismà. Però aqueix mateix criteri és fals. El pensament científic exigeix una anàlisi concreta: com i per què el partit s’ha descompost?, fins ara únicament els bolxevics han fet aquesta anàlisi. No per això han tingut necessitat de trencar amb el bolxevisme. Ben al contrari, és en l’arsenal del bolxevisme on han trobat tot allò que és necessari per a explicar el seu destí. La conclusió a què arribem és la següent: evidentment el stalinisme ha “sorgit” del bolxevisme; però no ho ha fet d’una manera lògica, sinó dialèctica; no com la seua afirmació revolucionària, sinó com la seua negació termidoriana. Que no és la mateixa cosa.\nNo obstant, els bolxevics no han tingut necessitat d’esperar els processos de Moscou, per a explicar a posteriori les causes de la descomposició del partit dirigent de l’URSS. Fa molt de temps que havien previst la possibilitat teòrica d’una variant semblant en la seua evolució i per endavant s’havien expressat sobre ella. Recordem, el pronòstic que havien fet els bolxevics no sols en vigílies de la Revolució d’Octubre sinó, també, un bon grapat d’anys abans. L’agrupació fonamental de les forces, a escala nacional i internacional, obre, per primera vegada, per al proletariat d’un país tan endarrerit com Rússia, la possibilitat d’arribar a la conquista del poder. Però, aqueix mateix agrupament de forces, permet assegurar per endavant, que sense la victòria més o menys ràpida del proletariat dels països avançats l’estat obrer no podrà mantenir-se a Rússia. El règim soviètic, abandonat a les seues pròpies forces, caurà o degenerarà. Més exactament: primer degenerarà i després caurà ràpidament. He tingut l’oportunitat d’escriure sobre açò, més d’una vegada, des de 1905. En la meua Història de la Revolució Russa (apèndix a l’últim tom, “Socialisme en un sol país”) hi ha una ressenya del que han dit al respecte els caps del bolxevisme des de 1917 fins a 1923. Tot es redueix a una sola cosa: sense revolució a Occident, el bolxevisme serà liquidat per la contrarevolució interna; per la intervenció estrangera, o per la seua combinació. En particular, Lenin ha indicat més d’una vegada, que la burocratització del règim soviètic no és una qüestió tècnica o d’organització, sinó que és el començament d’una possible degeneració social de l’Estat Obrer. En l’XI Congrés del partit, al març de 1922, Lenin parla del “suport” que estaven decidits a oferir a la Rússia Soviètica durant l’època de la NEP, alguns polítics burgesos i en particular el professor liberal Oustrialov. “Estic pel sosteniment del govern soviètic a Rússia (digué) malgrat que jo siga un cadet, un burgès que ha sostingut la intervenció... doncs ha entrat en el camí del poder burgès ordinari”. Lenin prefereix la veu cínica de l’enemic als “dolços parrups comunistes”, i ha advertit al partit d’aqueix perill amb aquestes paraules de ruda sobrietat: “Coses com les que diu Oustrialov són possibles, cal confessar-ho. La història coneix transformacions de tota índole; recolzar-se en la convicció, la devoció i altres excel·lents qualitats morals, és una cosa gens seriosa en política. Excel·lents qualitats morals existeixen en un nombre ínfim de persones, però són les grans masses les que decideixen els desenllaços històrics, masses que tracten amb poca benevolència aqueix escàs nombre de persones, si li són poc grates”. En una paraula, el partit no és l’únic factor de l’evolució i, en una gran escala històrica, no és un factor decisiu.\n“Succeeix que una nació conquista una altra (continua Lenin en el mateix Congrés, l’últim en què participà) açò és molt simple i comprensible per a qualsevol. Però que succeeix amb la civilització d’aqueixos països? Açò ja no és tan simple. Si la nació que ha fet la conquista té una civilització superior a la nació vençuda, aquella li imposa la seua civilització; però si succeeix el contrari, la nació vençuda li imposa la seua a la nació conquistadora. ¿No ha passat quelcom semblant en la capital de la R. S. F. S. R., i no succeí que 4.700 comunistes (quasi tota una divisió de la millor entre les millors) s’han vist sotmesos a una civilització estrangera?”. Açò fou dit al començament de 1922, i no per primera vegada. La història no la fan alguns homes, (encara que siguen “els millors entre els millors” i, més encara, aqueixos “millors” poden degenerar en el sentit d’una civilització “estrangera”, és a dir, burgesa. No sols l’Estat Soviètic pot allunyar-se del camí socialista, sinó que també el partit bolxevic pot, sota condicions històriques desfavorables, perdre el seu bolxevisme.\nÉs amb la clara comprensió d’aquest perill, que nasqué l’oposició d’esquerra, definitivament formada en 1923. Registrant diàriament els símptomes de degeneració, s’esforçà per oposar al termidor amenaçador la voluntat conscient de l’avantguarda proletària. No obstant, aqueix factor subjectiu resultà insuficient. Les “masses gegantines” que, segons Lenin, decideixen els desenllaços de la lluita, estaven cansades per les privacions pròpies del país i per una espera massa prolongada de la revolució mundial. Les masses pergueren l’energia. La burocràcia adquirí avantatges. Dominà l’avantguarda proletària, aixafà el marxisme, prostituí el partit bolxevic. El stalinisme resultà victoriós. Sota la forma d’oposició d’esquerra, el bolxevisme trencà amb la burocràcia soviètica i amb el seu Comintern. Tal és la vertadera marxa de l’evolució.\nCertament, en un sentit formal, el stalinisme sorgí del bolxevisme. Encara avui, la burocràcia de Moscou continua anomenant-se partit bolxevic. Si utilitza l’antiga etiqueta del bolxevisme ho fa simplement per a enganyar millor les masses. Tant més llastimosos són els teòrics que prenen la corfa per l’espigot, l’aparença per la realitat. Identificant el stalinisme amb el bolxevisme presten el millor favor als termidorians i, per això mateix, exerceixen un paper reaccionari de forma manifesta.\nAmb l’eliminació de tots els altres partits de l’arena política, els interessos i les tendències contradictòries de les diverses capes de la població han de trobar, en major o menor grau, la seua expressió dins del partit dirigent. A mesura que el centre de gravetat polític, es desplaçava de l’avantguarda proletària, cap a la burocràcia, el partit es modificava, tant en la seua composició social com en la seua ideologia. Gràcies a la marxa impetuosa de l’evolució en el curs dels darrers quinze anys, ha patit una degeneració més radical que la socialdemocràcia durant mig segle. La depuració actual traça entre el stalinisme i el bolxevisme no una simple ratlla sagnant, sinó tot un riu de sang.\nL’exterminació de tota la vella generació bolxevic, d’una gran part de la generació intermèdia que havia participat en la guerra civil, i també d’una part de la joventut que havia pres més seriosament les tradicions bolxevics, demostra la incompatibilitat, no sols política sinó també directament física, entre el bolxevisme i el stalinisme. Com és possible que hom no veja açò?\nEls anarquistes, per la seua banda, tracten de veure en el stalinisme, a més del producte orgànic del bolxevisme i del marxisme, el del “socialisme d’estat” en general. Ells consenten en reemplaçar la patriarcal “federació de comunes lliures” de Bakunin, per una federació més moderna de Soviets lliures. Però, sobretot, s’oposen a l’estat centralitzat. En efecte, una branca del marxisme “d’estat”, la socialdemocràcia, una vegada arribada al poder ha esdevingut una agència declarada del capital. Una altra, ha engendrat una nova casta de privilegiats. I, clar, l’origen del mal està en l’estat. Considerant açò amb ampli criteri històric, hom pot trobar una mica de veritat en aquest raonament. L’estat, en tant que aparell d’opressió, és, incontestablement, una font d’infecció política i moral. Com l’experiència ho demostra, açò és aplicable també a l’Estat Obrer. En conseqüència, hom pot dir que el stalinisme és el producte d’una etapa històrica, que la societat no ha pogut arrencar-se encara el jupetí de força de l’estat. Però aquesta situació no ens dóna cap element que permeta apreciar el bolxevisme o el marxisme sinó que, només, caracteritza el nivell general de la civilització humana, i, sobretot, la relació de forces entre el proletariat i la burgesia. Després de posar-nos d’acord amb els anarquistes sobre què l’estat, fins i tot l’Estat Obrer, està engendrat per la lluita de classes i sobre què la vertadera història de la humanitat començarà amb l’abolició de l’estat; queda plantejat davant de nosaltres el problema següent: ¿quins són els camins i els mètodes capaços de menar-nos “al fi dels fins” a l’abolició de l’estat? L’experiència recent testimonia que en tot cas no són els mètodes de l’anarquisme. Els caps de la CNT espanyola, l’única organització anarquista important al món, en l’hora critica s’han transformat en ministres de la burgesia. Ells expliquen la seua oberta traïció a la teoria de l’anarquisme, per la pressió de les “circumstàncies excepcionals”. ¿Però no és aquest el mateix argument que empraren, al seu temps, els caps de la socialdemocràcia alemanya? Certament que la guerra civil no és una circumstància pacífica i ordinària, sinó més bé una “circumstància excepcional”. És precisament per a aqueixes “circumstàncies excepcionals”, però, que es prepara tota organització revolucionària seriosa. L’experiència espanyola ha demostrat, una vegada més, que hom pot “negar” l’estat en els fullets editats en “circumstàncies normals” i amb permís de l’estat burgès: però també ha demostrat, que les condicions de la revolució no deixen cap lloc per a la negació de l’estat i que, a més a més, exigeixen la seua conquista. No tenim la intenció d’acusar els anarquistes espanyols de no haver liquidat l’estat expeditivament. Un partit revolucionari, tot i haver-se apoderat del poder (el que els caps anarquistes no han sabut fer malgrat l’heroisme dels obrers anarquistes), no és encara l’amo totpoderós de la societat. Si acusem tan asprament la teoria anarquista, ho fem perquè si se l’ha considerat convenient per a un període pacífic, s’ha hagut de renunciar a ella precipitadament, des que aparegueren les “circumstàncies excepcionals”... de la revolució. Antigament hom podia trobar generals (i s’hi poden trobar sens dubte encara) que pensaven que allò que més llençava a perdre un exèrcit era la guerra. Els revolucionaris que es lamenten que la revolució desbarata la seua doctrina no valen molt més que aquells generals. Els marxistes i els anarquistes estan plenament d’acord, en allò que fa a l’objectiu final, és a dir, amb la liquidació de l’estat. El marxisme roman “estatalista” únicament en la mesura en què la liquidació de l’estat no pot esperar-la hom pel simple fet d’acontentar-se d’ignorar la seua existència. L’experiència del stalinisme no modifica en res l’ensenyança del marxisme, sinó que, per contra, la confirma mitjançant el mètode invers. Una doctrina revolucionària que ensenya el proletariat a orientar-se correctament en una situació determinada i a utilitzar-la activament, no tanca en si, (cal entendre-ho bé), la garantia automàtica de la victòria. Però, per contra, la victòria no és possible sinó gràcies a aqueixa doctrina. A més és impossible representar-se aquesta victòria sota forma d’un acte únic. Cal considerar l’assumpte tenint en perspectiva una extensa època. El primer estat obrer, en basar-se sobre una economia poc desenvolupada (rodejat d’un anell de ferro imperialista) ha esdevingut gendarmeria del stalinisme. Però el vertader bolxevisme ha declarat una guerra sense treva a aqueixa gendarmeria. Per a mantenir-se, el stalinisme està obligat a menar ara, obertament, una “guerra civil” contra el bolxevisme qualificat de “trotskisme”, no sols a l’URSS sinó, també, a Espanya. El vell partit bolxevic està mort, però el bolxevisme aixeca el cap per tot arreu.\nCercar l’origen del stalinisme en el bolxevisme o en el marxisme és, exactament, la mateixa cosa, en un sentit més general, que voler buscar l’origen de la contrarevolució en la revolució. Sobre aquest esquema s’ha modelat sempre el pensament dels liberal-conservadors i, darrere d’ells, el dels reformistes. A causa de l’estructura de la societat basada en classes, les revolucions sempre han engendrat les contrarevolucions. ¿Açò no ens demostra (pregunta el raonador) que el mètode revolucionari té algun vici intern? No obstant, fins ara, ni els reformistes ni els liberals, han inventat mètodes “més econòmics”. Però, si no és fàcil interpretar tot un procés històric viu, no és, per contra, gens difícil interpretar-lo d’una manera racionalista, la successió de les seues etapes, fent procedir lògicament el stalinisme del “socialisme d’estat”; el feixisme del marxisme; la reacció de la revolució. En una paraula: l’antítesi de la tesi. En aquest domini, com en tants d’altres, el pensament anarquista queda presoner del racionalisme liberal. El vertader pensament revolucionari, és impossible sense la dialèctica.\nEls arguments dels racionalistes prenen a vegades, almenys exteriorment, un caràcter més concret. Per a ells el stalinisme no procedeix del bolxevisme en si, sinó dels seus pecats polítics. Els bolxevics, diuen els espartaquistes alemanys, Gorter, Panneckoek, etc., han reemplaçat la dictadura del partit per la de la burocràcia. Els bolxevics han aniquilat tots els partits excepte el seu; Stalin ha estrangulat el partit bolxevic en interès de la camarilla bonapartista. Els bolxevics han fet un acord amb la burgesia; Stalin s’ha convertit en el seu aliat i suport. Els bolxevics han reconegut la necessitat de participar en els vells sindicats i en el parlament burgès; Stalin ha fet amistat amb la burocràcia sindical i amb la democràcia burgesa. D’aquesta manera hom pot continuar raonant tot el temps que vullga. Tanmateix l’efecte que aquests raonaments puguen produir exteriorment, estan absolutament buits. El proletariat només pot arribar al poder per mitjà de la seua avantguarda. La mateixa necessitat d’un poder estatal deriva de l’insuficient nivell cultural de les masses i de la seua heterogeneïtat. La tendència de les masses cap al seu alliberament cristal·litza en l’avantguarda revolucionària organitzada en partit. Sense la confiança de la classe en la seua avantguarda, i sense el suport d’aquesta per aquella, ni tan sols pot plantejar-se la conquista del poder. És en aquest sentit que la revolució proletària i la dictadura constitueixen l’objectiu de tota la classe, però només sota la direcció de la seua avantguarda. Els Soviets són la forma organitzada de l’aliança de l’avantguarda amb la classe. El contingut revolucionari d’aquesta aliança únicament pot estar donat pel partit. Açò està demostrat per l’experiència positiva de la Revolució d’Octubre i per l’experiència negativa d’altres països (Alemanya, Àustria i últimament Espanya).\nNingú ha demostrat pràcticament, ni tan sols ha tractat d’explicar de forma precisa sobre el paper, com el proletariat podria apoderar-se del poder sense la direcció política d’un partit, que sap el que vol. Si aquest partit sotmet els soviets a la seua acció política, aquest fet canvia tan poc el sistema soviètic com canviaria una majoria conservadora el sistema parlamentari britànic. Quant a la supressió dels altres partits soviètics, no deriva de cap “teoria” bolxevic, sinó que fou una mesura de defensa de la dictadura en un país endarrerit, esgotat i rodejat d’enemics. Els mateixos bolxevics comprengueren des del principi, que aquesta mesura, completada amb la supressió de les fraccions a l’interior del mateix partit dirigent, contenia un greu perill. No obstant, la font del perill no estava en la doctrina o en la tàctica, sinó en la debilitat material de la dictadura, en les dificultats de la situació interior i exterior.\nSi la revolució hagués triomfat també en Alemanya hauria desaparegut la necessitat de prohibir els altres partits soviètics. És absolutament indiscutible, que la dominació d’un sol partit ha servit jurídicament de punt de partida del règim totalitari stalinista. Però la causa de semblant evolució no rau en el bolxevisme, ni tampoc en la prohibició dels altres partits, com a mesura militar temporània, sinó en la sèrie de derrotes que ha patit el proletariat d’Europa i Àsia.\nIgualment ha succeït en la lluita contra l’anarquisme. En l’època heroica de la revolució, els bolxevics marxaren junts amb els anarquistes vertaderament revolucionaris. Molts d’ells foren absorbits pel partit. Més d’una vegada l’autor d’aquestes línies examinà amb Lenin la possibilitat de deixar als anarquistes alguns territoris perquè hi aplicaren, amb el consentiment de la població, les seues experiències de supressió immediata de l’estat.\nPerò les condicions de la guerra civil, del bloqueig i de la fam, no permeteren l’aplicació de semblants plans. I la insurrecció de Kronstadt? Cal comprendre que el govern revolucionari no podia “regalar-los” als marins revolucionaris, una fortalesa que dominava la capital, pel sol fet que a la rebel·lió reaccionària dels soldats camperols se li hagueren unit alguns dubtosos anarquistes. L’anàlisi històrica concreta dels esdeveniments, no deixa cap lloc per a les llegendes que la ignorància i el sentimentalisme crearen al voltant de Kronstadt, Makhno i altres episodis de la revolució.\nÉs indubtable també que la burocràcia sorgida de la revolució ha monopolitzat en les seues mans el sistema de coerció. Cada etapa de l’evolució, malgrat que siguen tan catastròfiques, com la revolució i la contrarevolució, s’origina en l’etapa precedent, hi té les seues arrels i serva alguns dels seus trets. Els liberals, inclús la parella Webb, sempre han afirmat que la dictadura bolxevic representa només una nova edició del tsarisme. Per això tanquen els ulls davant de detalls com ara l’abolició de la monarquia i la noblesa, el lliurament de la terra als camperols, l’expropiació del capital, la introducció de l’economia planificada, l’educació atea, etc... També el pensament liberal-anarquista, tanca els ulls davant del fet que la revolució bolxevic, amb totes les mesures de repressió, significava la subversió de les relacions socials en interès de les masses, mentre que, per contra, el colp d’estat termidorià de Stalin, porta en si el reagrupament de la societat soviètica en benefici d’una minoria privilegiada. Està clar que en la identificació del stalinisme amb el bolxevisme no hi ha ni rastres de criteri socialista.\nUn dels principals trets del bolxevisme és la seua posició inflexible i fins i tot puntosa, envers els problemes doctrinaris. Els 27 toms de Lenin romandran sempre com a exemple d’una actitud escrupolosíssima envers la teoria. El bolxevisme mai hauria complert la seua missió històrica si no tingués aquesta qualitat fonamental. El stalinisme groller, ignorant i absolutament empíric, presenta sota aquest mateix aspecte el revers del bolxevisme.\nFa més de 10 anys que l’oposició ho declarava en la seua plataforma: “Després de la mort de Lenin, es creen tot un seguit de noves ‘teories’ amb el sol objecte de justificar ‘teòricament’ la desviació del grup stalinista del camí de la revolució proletària internacional”. El socialista americà Liston Oak, que ha participat de prop en la revolució espanyola, ha escrit últimament: “De fet els revisionistes més extrems de Marx i de Lenin, són ara els stalinistes. El mateix Bernstein no gosà fer ni la meitat del camí que ha fet Stalin en la revisió de Marx”. És absolutament cert. És necessari agregar-hi només que en Bernstein hi havia realment necessitats teòriques: tractava conscienciosament d’establir una harmonia entre la pràctica reformista de la socialdemocràcia i el seu programa. La burocràcia stalinista, a més de no tenir res a veure amb el marxisme, és, també, estranya a tota doctrina, programa o sistema. La seua “ideologia” està impregnada d’un subjectivisme absolutament policíac; la seua pràctica, d’un empirisme de la més pura violència. En el fons, els interessos de la casta dels usurpadors, és hostil a la teoria: no pot donar compte a si mateixa ni a ningú del seu paper social. Stalin revisa Marx i Lenin, no amb la ploma dels teòrics, sinó amb les botes de la GPU.\nEls fanfarrons insignificants, als que el bolxevisme els ha arrencat les seues caretes, tenen el costum de lamentar-se de l’“amoralitat del bolxevisme”. En l’ambient petitburgès d’intel·lectuals, demòcrates, “socialistes”, literats, parlamentaris i d’altra gent de la mateixa estofa, hi ha valors convencionals o un llenguatge convencional per a cobrir l’absència de vertaders valors. Aquesta àmplia i bigarrada societat on regna una complicitat recíproca (“viu i deixa viure els altres!”) no suporta en la seua pell sensible, el contacte de la llança marxista. Els teòrics que oscil·len entre els dos camps, els escriptors i els moralistes, pensaven i pensen que els bolxevics exageren amb mala intenció els desacords, són incapaços d’una col·laboració “lleial” i que, a causa de les seues intrigues, trencaren la unitat del moviment obrer. El centrista sensible i susceptible creu, sobretot, que els bolxevics “calumnien”, perquè aquests porten el seu pensament fins a les ultimes conseqüències, cosa que ells són incapaços de fer. No obstant, només amb aqueixa preciosa qualitat d’ésser intolerant per a tot el que és híbrid i evasiu, pot hom educar un partit revolucionari perquè les “circumstàncies excepcionals” no els sorprenguen d’improvís.\nLa moral de tot partit deriva, en el fons, dels interessos històrics que representa. La moral del bolxevisme, que conté la devoció, el desinterès, el valor, el menyspreu per tot allò de fals i va (les millors qualitats de la naturalesa humana!) deriva de la seua intransigència revolucionària posada al servei dels oprimits. En aquest sentit, també la burocràcia stalinista imita les paraules i els gestos del bolxevisme. Quan la “intransigència”, i la “inflexibilitat” es compleixen per mitjà d’un aparell policíac que està al servei d’una minoria privilegiada, aqueixes qualitats es transformen en una font de desmoralització i de gangsterisme. Aquells que identifiquen l’heroisme revolucionari dels bolxevics amb el cinisme burocràtic dels termidorians únicament inspiren menyspreu.\nFins i tot avui en dia, malgrat els dramàtics esdeveniments del darrer període, el mediocre filisteu continua creient que la lluita entre bolxevisme (trotskisme) i el stalinisme, és un conflicte d’ambicions personals o, en el millor dels casos, una lluita entre dues “tendències” del bolxevisme. L’expressió més crua d’aquest punt de vista és la de Norman Thomas, leader del partit socialista americà. “No hi ha raó per a creure (escriu en la Socialist Review de setembre de 1937, pàgina 6) que si Trotski hagués estat en el lloc de Stalin haurien acabant les intrigues, el complot i el terror de Rússia”. I aquest home es creu... marxista.\nAmb el mateix fonament es podria dir: “No hi ha raó per a creure que si en el lloc de Pius XI es trobés en el tron de Roma, Norman 1r, l’Església Catòlica es transformaria en un reducte socialista”. Thomas no comprèn que es tracta no d’un matx entre Stalin i Trotski, sinó d’un antagonisme entre la burocràcia i el proletariat. Per cert que en l’URSS la capa dirigent està obligada a adaptar-se a l’herència revolucionària que encara no està completament liquidada, preparant al mateix temps un canvi en el règim social, per mitjà d’una guerra civil declarada (“depuració” sagnant, exterminació en massa dels descontents). Però a Espanya la camarilla stalinista es presenta des d’ara mateix obertament com el refugi de l’ordre burgès contra el socialisme. La lluita contra la burocràcia bonapartista es transforma, davant dels nostres ulls, en lluita de classes: dos móns, dos programes, dues morals. Si Thomas pensa que la victòria del proletariat socialista sobre la casta abjecta dels opressors, no regenerarà políticament i moral el règim soviètic, demostra amb això que, malgrat totes les seues reserves, les seues tergiversacions i els seus piadosos sospirs, es troba molt més prop de la burocràcia stalinista que no dels obrers revolucionaris. Igual que aquells que denuncien l’“amoralisme” dels bolxevics, Thomas és simplement un estrany de la moral revolucionària.\nPer als “esquerrans” que, alhora que ignoren el bolxevisme, tracten de “tornar” al marxisme, tot es redueix simplement a alguns remeis aïllats: boicotejar els antics sindicats, boicotejar el parlament crear “vertaders” soviets. Tot això podia semblar extraordinàriament profund en la febra dels primers dies que seguiren la guerra. Però avui, a la llum de l’experiència patida, aquestes “malalties infantils” han perdut tot interès fins i tot en el seu caràcter de curiositats. Els holandesos Gorter i Panneckoek, els “espartaquistes” alemanys i els bordighistes italians, han manifestat la seua independència respecte al bolxevisme, oposant als seus trets, un dels seus artificialment engrandits. D’aqueixes tendències d’“esquerra” no en queda res, pràcticament ni teòrica: prova directa, però important, que per a la nostra època el bolxevisme és l’única forma del marxisme.\nEl partit bolxevic ha demostrat, en l’acció, la combinació de suprema audàcia revolucionària i de realisme polític. Per primera vegada ha establert entre l’avantguarda i la classe l’única relació capaç d’assegurar la victòria. L’experiència ha demostrat que la unió del proletariat amb les masses oprimides de la petita burgesia de les ciutats i dels camps, únicament és possible amb la derrota política dels partits tradicionals de la petita burgesia. El partit bolxevic ha ensenyat al món sencer com es realitza la insurrecció armada i la presa del poder. Els que oposen una abstracció de soviets, a la dictadura del partit, haurien de comprendre que únicament gràcies a la direcció dels bolxevics, els soviets s’elevaren del pantà reformista al paper d’òrgans de l’estat proletari. En la guerra civil el partit bolxevic ha realitzat una justa combinació de l’art militar amb la política marxista. Encara que la burocràcia stalinista aconseguís arruïnar les bases econòmiques de la nova societat, l’experiència de l’economia planificada, realitzada sota la direcció del partit bolxevic, queda per sempre en la història com una escola superior per a tota la humanitat. Únicament no veuen tot açò els sectaris, que ofesos pels colps rebuts, han girat l’esquena al procés històric.\nPerò açò no és tot. El partit bolxevic ha pogut fer un treball “pràctic” tan grandiós, únicament perquè tots els seus passos estaven il·luminats per la llum de la teoria. El bolxevisme no l’ha creada: ha estat fornida pel marxisme. Però el marxisme és la teoria del moviment i no del repòs i només accions realitzades en una escala històrica grandiosa, podien enriquir la teoria. Per l’anàlisi de l’època imperialista com a època de guerres i de revolució; de la democràcia burgesa en el període de decadència del capitalisme; de la relació entre la vaga general i la insurrecció; del paper del partit, dels soviets i dels sindicats en l’època de la revolució proletària; de la teoria de l’estat soviètic; de l’economia de transició; del feixisme i del bonapartisme a l’època de descomposició capitalista; en fi, per la seua anàlisi de la degeneració del mateix partit bolxevic i l’estat soviètic, el bolxevisme ha aportat al marxisme una contribució preciosa. Que se’ns diga una altra tendència que haja agregat quelcom essencial a les conclusions i a les generalitzacions del bolxevisme. Vandervelde, De Brouckere, Hilferding, Otto Bauer, Léon Blum, Ziromsky, etc., sense parlar del major Attleey i de Norman Thomas viuen teòricament i política de les relíquies del passat. La degeneració del Comintern s’expressa en la forma més brutal en el fet que ha caigut teòricament al nivell de la II Internacional. Els grups intermediaris de tota índole (Independent Labour Party d’Anglaterra, el POUM i els seus semblants) tornen a adaptar setmanalment, per a les seues necessitats del moment, les molles de Marx i de Lenin. Els obrers no aprendran res entre aquesta gent.\nNomés els constructors de la IV Internacional, en adoptar les tradicions de Lenin i Marx, han pres una actitud seriosa respecte a la teoria. Que els filisteus es burlen perquè vint anys després de la Revolució d’Octubre, els revolucionaris s’han vist reduïts a les tasques d’una modesta preparació de propaganda.\nEn aquest aspecte, com en altres, el gran capital és molt més perspicaç que els filisteus petitburgesos que es consideren “socialistes” o “comunistes”. No és de franc que la qüestió de la IVª Internacional no desapareix de les columnes de la premsa mundial. La imperiosa necessitat històrica d’una direcció revolucionària, assegura a la IVª Internacional ritmes excepcionalment ràpids en el seu desenvolupament. El fet que no s’ha format fora del gran camí de la història, sinó que ha sorgit orgànicament del bolxevisme, és la garantia més important dels seus èxits futurs.


Rosa Cusiné és un escumós rosat ecològic monovarietal, 100% Garnatxa procedent de la Finca Las Torres. Un rosat subtil amb una entrada en paladar enèrgica i cremosa que el converteix en un escumós exquisit. No et perdis la oportunitat de provar-lo.\nRosa Cusiné és un escumós rosat ecològic monovarietal, 100% Garnatxa procedent de la Finca Las Torres a 670 m. sobre el nivell del mar.\nCava rosat subtil amb perfils color salmón amb finíssimes bombolles que exploten en delicades i complexes notes de fruita confitada i fruits secs. L'entrada en paladar és enèrgica, cremosa, amb el carbònic molt ben integrat i amb records de fruites madures i confitades que acaba amb sensacions esplèndides de gran estructura.\nFermentació a 16ºC en dipòsits d'inoxidable durant 2 setmanes. Passada la fermentació es segueix el contacte sobre les lies fines durant 3 mesos amb battonage diari amb el fi de resuspender-les varis minuts al dia. Segona fermentació en ampolla segons el mètode tradicional.\nCriança en ampolla de 30 mesos.\nIdeal per aperitius, plats lleugers o postres.\nYou're reviewing: Rosa Cusiné


Nom: ANTIC PALAU CARAMANY\nAdreça: carrer de Carreras i Peralta, 2\nNúm. Registre / Catàleg: 133-MH\nData Disposició: 22/10/1918\nData publicació: 31/10/1918\nRafael Masó restauració\nAntic casal senyorial del segle XVI, molt transformat al segle XVIII, i restaurat encara als anys 1913-14. Aquesta última restauració consistí en la remodelació dels espais interiors i en el disseny dels esgrafiats de la façana i del pati interior, una de les peces més interessants de la casa.\nPati rectangular dins el Palau de Caramany i que relaciona les entrades des dels carrers de Bonaventura Carreras Peralta i Pda. de Sant Domènec. El pati es veu bé des de la galeria d'art Palau de Caramany.\nDes de la galeria, al costat oposat, s'hi accedeix per un porxo d'arc carpanell que pel costat de la galeria és més curt i té un pilar poligonal. L'altre costat és una galeria a la primera planta, de pedra i amb balcons amb balustrades. Damunt ella hi ha un terrat per la segona planta. La resta de façanes presenten esgrafiats florals de composició simètrica de balcons de llosana de pedra i llinda planera amb guardapols. El terra del pati és de pedra i cal remarcar el pou, amb escut, i la font zoomorfa de pedra. Antic casal senyorial del segle XVI, molt transformat al segle XVIII, i restaurat encara als anys 1913-14. Aquesta última restauració consistí en la remodelació dels espais interiors i en el disseny dels esgrafiats de la façana i del pati interior, una de les peces més interessants de la casa.\nDes de la galeria, al costat oposat, s'hi accedeix per un porxo d'arc carpanell que p...


Cullera promou l’hostaleria com a espai de consum segur – RiberaTV\n‘Què fem esta Pasqua? Segurs, amb l’hostaleria’, és la nova campanya de l’Ajuntament de Cullera per impulsar l’hostaleria com a espai segur. Una iniciativa que pretén refermar el compromís del sector amb el control sociosanitari de cara les properes celebracions de Pasqua.\nAmb esta, el consistori insta a la ciutadania a la responsabilitat individual i col·lectiva durant les pròximes festivitats i reforça un dels principals motors econòmics de la ciutat com a establiments que a hores d’ara asseguren el compliment de les mesures de contenció.\nTal com ha manifestat l’alcalde de la localitat, Jordi Mayor, “la situació sociosanitària necessita que la nostra vida social es reduïsca a llocs segurs, que evitem concentrar-nos en casetes, i que prevenim situacions on ens relaxem en el compliment de les mesures que ens marquen les autoritats sanitàries”.\n“Els locals d’hostaleria i restauració són espais que garantixen totes les actuals restriccions, i a Cullera tenim la sort de comptar amb un ampli ventall d’establiments que es dediquen a la restauració”, defensa Mayor.\nL’hostaleria de Cullera ha demostrat des de l’inici de la pandèmia estar a l’altura de cada situació extraordinària que la Covid-19 li ha presentat. Per a això, s’ha adaptat i continua fent esforços diàriament per garantir la màxima prevenció i confiança des de que s’entra als locals fins que s’ix dels mateixos. De fet, durant l’últim període de tancament dels locals, degut a la situació extrema que vivia la comarca, treballaren de valent per preparar i dur la seua cuina a la casa de tots els cullerencs i cullerenques.\nA més a més, dins dels controls que ve reforçant la Policia Local en les darreres setmanes pel compliment de les mesures sociosanitàries, també s’intensificarà la vigilància en distintes zones per vigilar possibles concentracions de distintes unitats de convivència en cases de camp.\nCullera promou l’hostaleria com a espai de consum segur added by Ribera Televisió on 1 abril, 2021


Trangoworld Rd 900 Negre comprar i ofertes a Trekkinn\nCompra aquest producte i guanya 164 CoINNs / $ 1.77\nDescripció Trangoworld Rd 900\nQuatre estacions d'ànec sac de dormir per a les activitats d'alpinisme i escalada.\n- Longitudinal cremallera lateral doble\n- Deflectors Zip\n- Snug-fit caputxa\n- Compressió coses sac\n- Dreta / esquerra sac de dormir\n- Pes: 970g.\n- Borsa: 18x36cm\n- Mides: 218 x 51 x 81 cm\n- Les temperatures; 5/0 / -16\n- Omplir el poder: 650 cuins\n- Folre 90/10 350g ànec baix\nSi estàs buscant Trangoworld Rd 900, avui estàs de sort! A la botiga online de muntanya trobaràs el material esportiu al preu més baix i podràs comprar en un entorn totalment segur i amb la confiança de trekkinn. No esperis més i fes la compra online dels productes de Sacs de dormir. trekkinn t’ofereix una selecció exclusiva de Sacs de dormir per la pràctica de diferents activitats. Tots els productes de la secció de Sacs de dormir estan especialment dissenyats per satisfer les teves necessitats i donar-te el total control en la pràctica de l’esport, independentment del nivell que tinguis o el temps que faci.\nCaracterístiques Trangoworld Rd 900\nSostenibilitat Trangoworld Rd 900\n$ 245.8 $168.99


Fabricant i proveïdor de màquines d'eliminació d'òxid - Màquina de remoció d'òxid de millor preu Made in China for Sale - Sinch Machinery\nCasa > Producte > Màquina d'eliminació d'òxid\nMàquina d'eliminació d'òxid, inclosa l'eliminació d'òxid de barres, eliminació d'òxid de canonada d'acer, màquina d'eliminació d'òxid de feixó H, màquina d'eliminació d'òxid de placa d'acer. Tot en energia elèctrica, utilitzant raspall d'acer per eliminar l'òxid i polir.\nLa derivació de tubs d'acer s'utilitza principalment per eliminar l'òxid de les canonades d'acer. Aquest remolcador d'oxidació multifunció pot produir molècules de tubs d'acer rodons, tubs d'acer quadrats, acer d'angle, reblons,...\nMàquina eliminadora d'òxid de desbobinat, per poliment d'òxid de barres de 12-32 mm. Gràcies a l'estalvi de mà d'obra. 1 minut d'acer derretiu de 9 metres, aproximadament 2 tones d'acer per hora.\nMàquina d'eliminació d'òxid de feix de H, tenim ST400 a 400 mm d'ample i ST200 a 200 mm d'amplada per aplicar múltiples comandes d'ample. Aquesta potència del motor només és de 2,2 KW, estalviant molt poder. I només és de 60 kg....\nEl removedor d'òxid de feix de H pot derustar el feix de H, el feix, el tauler d'acer i l'efecte brillant. Amb energia elèctrica, movent-se ràpid. Molt petita i lleugera, operada a mà està bé. Una persona pot...\nMàquina de descongelació que inclou molts tipus: màquina d'extracció d'òxid de volteig, màquina derrapant de poliment d'acer i altres eines d'eliminació d'òxid a mà. Aquest tipus és de poliment d'acer tipus...\nMàquina de polir de canonada amb pinzell d'acer inoxidable durador per eliminar l'òxid de tub d'acer o tub d'acer. Tub rectangular, tub quadrat o acer d'angle de menys de 100 mm.\nLa màquina d'eliminació d'òxid de canonada d'acer pot eliminar l'oxidació de la canonada rodona amb un diàmetre de 100 mm o un tub de mida quadrada inferior a 100 * 100 mm. També es pot derrotar l'acer del canal o...\nSom un dels fabricants i proveïdors de màquines d'eliminació d'òxids més professionals, oferint la millor eliminació d'òxid de qualitat amb un preu competitiu. Siéntase lliure d'importar la màquina d'eliminació d'òxid realitzada a la Xina per a la venda aquí amb nosaltres.


Pressupostos sociovergents, amb convidats d'última hora - Jordi Casals i Prat\nDimarts, 1 d'abril de 2008 | 07:52h\nAhir vàrem fer el Ple de Pressupostos.\nEsquerra teníem clar que no podíem aprovar uns pressupostos en què no havíem participat en la seva planificació i disseny estructural, malgrat que havíem mostrat la nostra disposició a col.laborar i participar en l'elaboració dels números, partint del nostre programa i amb la voluntat de treballar a mitjà termini.\nMiquel Franch semblava que no havia entès els resultats electorals que li havien pres la majoria absoluta del passat. Però sí que ho havia entès, però també ha entès que amb CiU té un company de viatge dòcil, que a canvi de pedaços d'última hora, sense que comportin un canvi estructural del pressupost, li ha facilitat l'aprovació d'uns números eminentment socialistes. Malgrat que Franch necessita el suport dels vots convergents o d'Esquerra.\nNo entenc com un grup pot donar suport a uns pressupostos sense deixar la seva empremta, repeteixo, en una situació en què Franch necessita el suport d'altres grups per aprovar les coses.\nPerò més sorprenent ha estat el suport d'Iniciativa a Franch, contradient la seva fins ara fidel defensa de la tasca de la Comissió d'Equipaments a l'hora de planificar l'ús i la ubicació dels equipaments. Amb la seva proposta d'usos i de nous equipaments contradiu un dels seus principis bàsics. O també podria fer esment que amb l'intercanvi de suports ens hem oblidat del procés particiaptiu dels joves a l'hora de dissenyar el Pla Local de Joventut, és adir, que decidim abans que els joves decideixin. Què hi farem...\nAra només cal esperar que es faci públic el pacte de la sociovergència de Torelló, el pacte de Franch i Bassas. De moment, al socialista, li surt barat.\nEnllaços de les intervencions al Ple de Pressupostos:\nIntervenció del portaveu d'Esquerra, Jordi Casals, en el Ple de Pressupostos del 2008\nEsquerra s'oposa a uns pressupostos de "pegats d'última hora"\nJordi Casals denuncia que CiU i ICV-CdG no respecten la Comissió d'Equipaments ni la participació dels joves


COSIR I ESTRENAR - Com funciona\nCada caixa de cosir i estrenar conté 5 o 10 peces tèxtils, segons la teva elecció.\nLes caixes estan classificades per sexe, talla i nombre de peces.\nLes peces són molt diverses. A les nostres caixes trobaràs sempre peces noves de reconeguts fabricants que col·laboren amb la Fundació Molí d'en Puigvert\n• I moltes altres peces.\nAl costat de la roba trobaràs també\n• Un fullet explicatiu de el projecte.\nSón caixes o paquets amb un contingut molt més concret. S'elaboren quan disposem de gènere suficient per fer-ho. Per exemple:\n• Banyadors i biquinis\nEl nombre de peces d'aquestes caixes variarà segons el producte a oferir.\nCARACTERÍSTIQUES COMUNS DE LES CAIXES\nNo hi ha dues caixes iguals. Cada caixa és una sorpresa.\nEl contingut de la caixa és variat. No trobaràs dues peces iguals i també evitem una proporció excessiva d'un mateix producte en una caixa (P.e. no, trobaràs una caixa amb cinc pantalons, encara que siguin diferents)\nLes peces han estat seleccionades considerant que el desperfecte pugui ser reparat per una persona no professional, encara que som conscients que algunes reparacions podrien requerir una certa habilitat.\nNo totes les peces tenen desperfectes. Moltes d'elles són restes de sèrie sense cap tara.\nMolta de la roba de les nostres caixes és atemporal: pantalons, dessuadores ... per a la resta, vam intentar que contingui algunes peces de temporada, encara que hem de elaborar-les en funció de la roba que tenim en cada moment.\nUnboxing per Samalineta\nFora de Sèrie és el nom de la primera botiga de moda que la Fundació Privada el Molí d'en Puigvert va obrir el 2002.\nEn l'actualitat, Fora de Sèrie està integrada a la nostra xarxa de comerços físics amb dues botigues pròpies, situades a Palafolls i en Premià de Dalt (Barcelona).\nA Fora de Sèrie trobaràs moda i complements per a dona de primeres marques, tant en roba de temporada com a outlet. També oferim productes solidaris i som punt de venda físic de les nostres caixes sorpresa de cosir i estrenar.\nFORA DE SÈRIE EN LÍNIA\nAtenent als desitjos de les nostres clientes, hem traslladat part del catàleg de Fora de Sèrie a el món on-line, per facilitar la venda per Internet. I ho hem fet a la web de cosir i estrenar, donades les complicitats que hi ha entre les dues marques.\nAixí doncs, Fora de Sèrie, que va ser la pionera de les nostres botigues físiques, és també la primera a donar el salt a el món on line. Des de la Fundació treballarem perquè altres marques amb les que ja treballem en el comerç tradicional, se sumin a aquest projecte\nEn l'actualitat, les diferents iniciatives que conformen la secció de comerç de la Fundació Molí d'en Puigvert, ofereixen feina a més de noranta persones amb diagnosi de salut mental com a part del seu procés de reinserció sociolaboral.


El primer Agulla Market arrenca amb força i ja pensa en la segona edició - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl primer Agulla Market arrenca amb força i ja pensa en la segona edició\nEl mercat, amb parades bàsicament de roba i 'food trucks', ha omplert el parc de l'Agulla tot el cap de setmana\nGent passejant per l´espai del parc de l´Agulla Market, ahir a la tarda j.e.\nLa calor al parc de l'Agulla sempre és més suportable, i aquest cap de setmana no ha impedit l'arrencada amb èxit de la primera edició de l'Agulla Market. El certamen, que organitzaven El Berenador i Events and Go! a l'espai cedit pel Parc de la Sèquia, ha portat a l'Agulla una vintena de parades, bàsicament de roba, mitja dotzena de food trucks, i diverses activitats a l'aire lliure.\n"Ens preocupava que el comerç es mogués i ho ha fet, i a nivell de públic també ha estat tot un èxit", explicava aquest diumenge el responsable d'Events and Go!, Ivan Garcia. Tenia la impressió que paradistes i públic havien quedat contents del certamen, i apuntava la intenció de repetir-lo l'any que ve, fins i tot amb la possibilitat de fer-ne dues edicions: la de final d'estiu, i una altra a la primavera.\nL'Agulla Market ha portat centenars de persones entre els dos dies al parc de l'Agulla, especialment als matins i a partir de mitja tarda i fins a la nit, "en un ambient molt familiar" que, a banda de poder comprar, disposava d'una oferta d'activitats, des de ioga fins a zumba, música o tallers per als més petits. Precisament, de cara a futurs certàmens es vol incidir en l'oferta per a la mainada i mirar d'incloure-hi un servei de guarderia (que aquest any finalment no hi ha pogut ser), passejos amb ponis, o un circuit de motocicletes elèctriques a l'espai de fora la gespa. "I a nivell de mercat, podríem afegir-hi més parades i food trucks", apuntava Garcia, tot i la intenció de créixer "moderadament".


Desembre » 2005 » Blog de Rafael Carreras\nPosted on 2005-12-15 by Rafael Carreras\nAhir al diari El País hi havia un anunci de mitja plana de Microsoft on hi apareixen uns nens a classe treballant amb Tablet PC, un per a cada dos alumnes, un robot dibuixat que sembla que escrigui amb paper i llapis i una frase que hi diu: “Tu potencial, nuestra pasión TM” (han registrat la frase i tot). Curiosament, l’endemà del rebuig de la proposta de la proposta de llei per a l’ús del programari lliure per part de l’Administració central amb les mateixes excuses que posa Microsoft quan parla de la “neutralitat” a l’hora d’escollir programari.\nA aquestes alçades, a ningú no li passa per alt que quan una empresa paga un anunci a un diari, aquest es veu obligat a ser condescendent amb l’empresa, no sigui que li retirin la publicitat.\nPosted on 2005-12-13 by Rafael Carreras\nEs veu que ara a Madrid fan unes jornades per a coordinar Europa i els EUA en la lluita contra el “cibercrim”. El director general d’Afers Jurídics del Consell d’Europa, Guy de Vel, ha dit que “sovint, les pistes d’un delicte passen per diversos països”. No sé a què esperen per a pujar-li el sou a aquesta llumanera!\nL’advocat de Microsoft Jean Christophe le Toquin va aprofitar per a demanar una col·laboració més gran entre les administracions i les empreses privades per tenir més força en la lluita contra la pornografia infantil i el correu no dessitjat. Sense parlar que aquesta col·laboració podria implicar un bon nombre de venda de llicències a les administracions (a pagar entre tots).\nHe llegit la notícia al 20 minutos o al Metro, però ara no trobo a cap de les webs res relacionat amb això ni tampoc al Google. Ho hauré somiat?\nPosted in Uncategorized\t| 2.482 Thoughts\nEl president d’Intel, Craig Barret, diu que els ordinadors inventats per l’equip d’en Negroponte, al MIT i patrocinat per l’ONU, portàtils i per 100$, destinats als països en desenvolupament no són “el que vol la gent” ja que el que aquesta busca és “la funcionalitat completa d’un PC”. Segur que el president d’Intel és una persona molt important i que té dret a expressar la seva opinió, però no sé en què es basa per a dir això. Si a una persona que no ha vist mai un ordinador li ensenyen un “Negroponte” d’aquests li semblarà màgia. Jo, en canvi sí que vull la “funcionabilitat completa d’un PC”, i encara en vull molt més, així que a veure si treballen més i m’ho poden oferir a un preu raonable, que és el que es disposa a fer aquest projecte. Bé, es disposa, però encara no tenen cap ordinador muntat, es basa tot en especulacions del que els pot costar, però no hi ha res de real, encara, tot s’ha de dir.\nMentre que comprar qualsevol gadget (o galindaina, com proposa el Llorenç Valverde) és molt fàcil per Internet, així com llibres i DVD sempre que siguin en anglès, comprar ampolles de cava, per exemple, és impossible per Internet, almenys a Espanya. Probablement a bodegues d’altres estats deu ser possible, però també deu ser molt car. El cas és que segons la consultora holandesa WatchMouse (el diari diu que és una consultora, però en realitat és una empresa que ven sistemes de compra segura per Internet) ha fet un estudi on diu que les empreses espanyoles està fatal quant a compra per Internet. No calia fer l’estudi. L’única empresa que he trobat que et vengui ampolles de cava per Internet és Maset del Lleó i a l’hora de pagar has d’esperar que et truquin per telèfon per a que els donis el número de targeta de crèdit. I a això li diuen un “sistema segur” :-). No dic que no ho sigui, però també és segur anar a la bodega i pagar en efectiu. Després els productors de cava es preocupen de boicots quan el problema més gros que tenen és que no saben vendre.\nAhir vaig sentir dos programes de ràdio (L’internauta [mediocre] i Mallorca en xarxa [excel·lent], ambdós descarregables) on parlaven de Televisió Digital Terrestre (TDT) i em vaig assebentar d’algunes coses que no sabia, com que les teles locals les prohibeixen l’any que ve i que els ajuntaments han de fer consorcis (obligatòriament) per a fer teles comarcals, o semicomarcals o supracomarcals, depen del cas, i que aquells ajuntaments que mai no han tingut cap interès a tenir una tele local es veuran obligats a pagar la nova tele regional “perquè ells també la veuran”, un argument qüestionable. També van parlar de la “interactivitat” de la tele. D’entrada, ja li diuen interactiu al teletext (!) [i els llibres també ho són, d’interactius?] i després parlen de la interactivitat de veritat (!!) que consisteix a connectar-se per la línia telefònica amb un mòdem incorporat al decodificador, i compte!, que no tots els decodificadors porten aquest mòdem, tecnologia dels anys 80, i llavors no són “interactius de debò”. Una altra cosa és que no hem d’esperar nous i revolucionaris programes, tot seran reposicions en els “nous” canals, perquè “és molt car fer programes nous” (i comprar sèries i pelis noves).\nAl final, no sé si riure o plorar, perquè l’argument definitiu és que com que internet només té un índex de penetració del 30% i la tele d’un 99,8%, això serà la bomba i aproparà les noves tecnologies a tothom! Què feliços que som tots.\nPosted on 2005-12-02 by Rafael Carreras\nEn Nicholas Carr ha escrit un article sobre l’abús dels salvapantalles titulat Kill all screensavers on explica que a les grans corporacions farmacèutiques no poden fer servir el temps mort dels seus ordinadors per a fer càlculs en xarxa per culpa dels salvapantalles d’empresa que lloen els principis de la mateixa amb missatge del president inclós. A més, diu que la despesa d’electricitat és considerable quan hi ha el salvapantalles engegat, 100 W contra 10 W quan està en mode adormit i que molta gent sol deixar el salvapantalles engegat tota la nit i que ens morirem tots si no apaguem els salvapantalles (més o menys).\nPosted in Uncategorized\t| 2.565 Thoughts


Primera amenaça de Cs contra Torrent de la setmana Primera amenaça de Cs contra Torrent de la setmana\nRoldán adverteix Torrent que pot incórrer en un delicte de desobediència si manté Torra de diputat\nPrimer pla de Lorena Roldán, portaveu de Cs al Parlament, en una atenció a la premsa a Badalona el 12 de gener de 2019. (Horitzontal)\nLa líder de Cs, Lorena Roldán, ha advertit el president del Parlament, Roger Torrent, que pot incórrer en un delicte de desobediència si manté el president de la Generalitat, Quim Torra, de diputat. En una atenció als mitjans de comunicació després de reunir-se amb SCC, Roldán ha demanat a Torrent que respecti l’estat de dret i no col·loqui de nou la cambra al marge de la legalitat. “Farem servir totes les eines al nostre abast perquè Torra deixi d’aferrar-se a un càrrec que no li correspon”, ha conclòs tot i no concretar com ho pensen fer de cara al ple que comença demà dimarts al Parlament.\nRebutja uns pressupostos que “fiquen la mà a la butxaca dels catalans”\nLa líder de Cs a Catalunya, Lorena Roldán, ha rebutjat l’acord de pressupostos entre Govern i els comuns en considerar que “es dediquen a ficar la mà a la butxaca dels catalans”. En una atenció als mitjans de comunicació després de reunir-se amb SCC, Roldán ha afirmat que els pressupostos per al 2020 no són bons per als catalans i que són una “mala notícia” per a la classe mitjana. Roldán ha contraposat els pressupostos que s’han presentat aquest dilluns amb el model de Cs que, segons ha dit, consisteix en abaixar impostos i, fins i tot, eliminar-los. Així mateix, s’ha mostrat sorpresa pel fet que hagin desaparegut les diferències econòmiques entre JxCat, ERC i els comuns.\nPel que fa als pressupostos, Roldán també ha dit que estan pendents del que pugui fer el PSC, a qui veu “alineat” amb els independentistes.\nPreguntada sobre l’inici del judici contra l’excúpula dels Mossos a l’Audiència Nacional, Roldán ha dit que serà un “exercici exemplar amb totes les garanties” i ha afegit que espera que “es pugui saber tota la veritat i que es depurin les responsabilitats que corresponguin”.\nEn referència a la proposta del líder del PP, Pablo Casado, d’una aliança a Catalunya entre PP, Cs, el partit de Manuel Valls i membres de la societat civil, Roldán no ha volgut valorar-la argumentant que desconeix els plans de Casado. “Parlar de coses que no coneixem seria agosarat”, ha afegit, tot i defensar que està compromesa a liderar una alternativa a Catalunya per donar veu als constitucionalistes.


‘Teoria general de l’oblit’, de José Eduardo Agualusa (Ramona Pérez)\n‘Teoria general de l’oblit’, de José Eduardo Agualusa\n3 min. 13/04/2018 18:40\nEn una nota prèvia, l’autor ens diu que Ludovica Fernandes Mano va morir a Luanda el 2010, quan tenia 85 anys. Som davant una història d’amor protagonitzada per una dona excepcional que a l’adolescència va haver d’aprendre què eren el dolor i la tristesa en estat pur, que va haver de callar i, com fos, continuar vivint. Els silencis que va viure fins als 50 anys i una profunda soledat la varen ajudar a resistir l’aïllament que la vida li va dur.\nEs va rendir a l’amor d’un net. Fer d’àvia d’en Sabalu li va tornar la vida, es varen complementar. Ella va haver d’aprendre a abraçar-lo, ell va aprendre a llegir per poder-li fer arribar els llibres que s’havien salvat de la foguera, es varen estimar… Varen tenir la complicitat del ‘Reietó’, un altre supervivent el botxí del qual va dir:\n“La gent amb una infància feliç, afirmava, són difícils d’enfonsar.”\nViuen a l’Edifici del Envejats.\nTranscorren 30 anys de la història d’Angola. Tot és molt recent; l’horror ens trasbalsa més quan és contemporani. Ens són presentats extrems en les actituds dels humans, bondat i maldat sense límits, injustícia sistemàtica, però també ganes de viure i estimar malgrat tot.\nLudovica sobreviu contra tota lògica, escriu i llegeix per sobreviure... S’ho pensa abans de cremar els llibres de Jorge Amado o de James Joyce, perquè això implica que no podrà ‘tornar’ al Brasil ni a voltar per Dublín. Llegeix i escriu i, quan s’acaba el paper, ho fa a les parets…\n“Estalvio menjar, aigua, foc i adjectius” (pàg. 93).\nQuan llegeix amb la visió ja molt deteriorada, ens diu:\n“Algunes pàgines les millora l’equívoc”.\n“Si encara tingués espai, carbó i parets disponibles, podria escriure una teoria general de l’oblit” (pàg. 112).\nLes sentències de na Ludo ens acompanyaran:\n“Van al cel les persones que els altres troben a faltar. El paradís és l’espai que ocupen en el cor dels altres” (pàg. 230).\nAgualusa ens acosta a un continent, a un país, a una ciutat, a un edifici… a una dona que té tots els trets d’una heroïna clàssica, d’un personatge de tragèdia. La seva força ens commou, ens trasbalsa. Tancam el llibre i ella resta amb nosaltres. Al final coneixem el dolor amb el qual sempre va haver de conviure i la nostra admiració creix.\nEns han explicat una tragèdia del s.XX que té la grandesa d’aquelles que han resistit el pas dels temps. José Eduardo Agualusa (Huambo, Angola, 1960) és un contemporani que ens fa tenir la punyent sensació d’haver accedit a un autor clau de la literatura universal. Aquest és un fet que ens trasbalsa de manera molt especial. No cal dir-ho. Una vegada més, una recomanació sense reserves.\n‘Teoria general de l’oblit’\nTraducció de Pere Comelles Casanova\nLa mascareta serà obligatòria al carrer a les Balears encara que es pugui...\nAlbiren 44 catxalots al nord de Menorca\nEs Mercadal desafia el covid-19 programant concerts i cercaviles per les festes...\nUn home mor en caure d'un quart pis quan ajudava una veïna que s'havia deixat les...\nSetién: "Ansu no volia fer mal a ningú"


La plataforma "Salvem l'Empordà" lloga un tren per reivindicar a Barcelona un pla director\nLa plataforma "Salvem l'Empordà" recorrerà el proper 23 de març totes les estacions de tren empordaneses amb un comboi que ha llogat a la companyia Renfe, que arribarà fins a Barcelona. A la capital catalana hi tindrà lloc una marxa reivindicativa a favor de la redacció del pla director de l'Empordà. El "Tren de l'Empordà" té capacitat per a 600 persones que s'han d'unir, segons reclamen els membres de la plataforma cívica, als empordanesos que viuen a Barcelona.\n22/02/2003 - 00.00 Actualitzat 09/11/2006 - 09.57\nLa plataforma cívica "Salvem L'Empordà" ha llogat a Renfe un tren de sis vagons al qual pretén que el pròxim 23 de març hi pugin "tots els empordanesos que vulguin anar a Barcelona a defensar el seu territori", segons ha explicat el portaveu de la plataforma, Lluís Benejam. El tren sortirà al matí des de Portbou i farà parada a totes les estacions empordaneses i anirà fins al passeig de Gràcia de Barcelona. Ja s'han posat a la venda per 10 euros els bitllets per agafar aquest tren, el denominat "Tren de L'Empordà", amb cabuda per a 600 persones. El tren sortirà de Portbou a les 9,40 del matí i està previst que arribi a Barcelona a les 12,07 hores, quan també s'espera que els empordanesos que viuen a Barcelona s'uneixin a la marxa reivindicativa. Les principals reivindicacions d'aquesta agrupació són que es redacti el pla director de l'Empordà, amb la participació social, i que es basi en criteris tant socials com econòmics, paisatgístics i culturals. Durant el trajecte entre Portbou i Barcelona hi haurà sessions informatives i es faran tallers per als més petits, i també música en directe. El viatge en tren és també, segons Benejam, una manera de "reivindicar l'ús d'aquest mitjà de transport com alternativa al cotxe i de demanar que la línia Barcelona-Portbou augmenti la seva freqüència de passada". Els bitllets per viatjar al "Tren de l'Empordà" ja poden comprar-se a Figueres, Llançà, Roses, la Jonquera i Girona. Aquest singular viatge en tren pretén recuperar el Tren de les Nacions que el 1982 va partir de Barcelona i va recórrer totes les nacions sense estat fins arribar a Estrasburg, segons ha manifestat Benejam.


Una experta en Seguretat Social afirma que “s’alarma en excés” del risc de col·lapse del sistema - Altaveu el diari digital d'Andorra\nUna experta en Seguretat Social afirma que “s’alarma en excés” del risc de col·lapse del sistema\nLa catedràtica Yolanda Valdeolivas, proposada pel PS, explica que, al seu entendre, el gran problema a Andorra és la manca de finançament per les baixes cotitzacions que, afirma, tenen recorregut per ser incrementades\n21/09/2021 (12:04 CET)\nValdeolivas, parlant amb els consellers generals del PS. PS\n“Hi ha un risc de sobredimensionament de la crisi del sistema”. És l’advertència de la catedràtica de Treball i Seguretat Social de la Universitat Autònoma de Madrid, Yolanda Valdeolivas a la comissió d’estudi per a la sostenibilitat de les pensions. L’experta, proposada pel PS, ha indicat que, mentre que “fa dècades que s’alarma en excés”, en canvi, a cap país s’ha produït un col·lapse. Parlant específicament d’Andorra, ha apuntat que un dels principals problemes és un infrafinançament del sistema, que es pot solucionar perquè els salaris poden assumir cotitzacions més elevades.\nValdeolivas ha participat en una nova sessió de l’òrgan i ha volgut llançar diferents advertències. Una primera és l’avís que “cal ser conscients de la responsabilitat que s’assumeix” a l’hora d’impulsar una reforma del sistema, ja que es troba al moll de l’os de l’estat del benestar. Per tant, si s’ha de fer ha de ser de “forma reflexionada, acurada i sent conscients de tots els interessos en joc”.\nI és aquí on ha apuntat el risc de fer més urgent i alertat en excés dels problemes de les pensions. “Fa dècades que s’alarma de la crisi dels sistemes de protecció social, amb el suport de xifres que jo em permeto posar en dubte i en discussió, ja que els números es poden manipular tant com les paraules i poden amagar darrere intencions i objectius”, ha apuntat, tot recordant que “en cap país de l’entorn hi ha hagut col·lapse, malgrat que les reformes no han tocat les línies vermelles del sistema”.\nValdeolivas, qui va ser secretària d’Estat de Treball amb l’anterior govern socialista, no ha amagat quina és la intenció al darrere. “No s’amaguen els guarismes reformes ideològiques, que volen debilitar l’Estat per entregar part del que és públic a les entitats financeres?”, s’ha demanat.\nSobre el sistema andorrà de pensions, ha apuntat que el principal problema és la falta de finançament, a causa d’unes cotitzacions per sota del nivell de vida. En aquest sentit, ha assegurat que hi ha recorregut per apujar-les. “Els salaris són capaços de suportar més cotització”, ha afirmat, tot recordant que “menys del 4% del PIB es destina” a aquest objectiu.\nI, al seu entendre, s’ha de recórrer, ja que “la solució no és reduir despeses sinó adequar els ingressos”. En aquest objectiu, ha comentat, no s’ha de descartar la possibilitat d’instaurar una figura fiscal destinada a aconseguir més ingressos. El que sí que ha criticat és el fet que part de les cotitzacions es destinin a la branca sanitària. També ha posat el focus en el fet que “hi ha un desequilibri entre el que correspon al patró i al treballador, quan la capacitat contributiva de les empreses és molt superior a la dels empleats”.