Съдържание на bakhus - kaldata.com - Форуми\nВсичко публикувано от bakhus\nХъммм....... така като ви чета вече съм малко притеснен. Поръчах си видеокарта, наистина, цената беше най-ниската възможна, която открих, но най ме привлече 3 г. им гаранция.Дотук добре, ала наистина - по телефон са неоткриваеми. Доста се колебах преди да поръчам, имах някои въпроси, та за два дена 5-6 пъти звънях, но никой не ми вдигна. Другото, което ми е странно - проследих си поръчката през сайта на Speedy и с изненада видях, че е приета от офиса им във В.Търново. Другото, което ми е странно е къде са складовете им. Или поръчката ми е дошла от Румъния, но тогава, защо се е озовала в Търново, вместо в Русе например. Ще стискам палци всичко да е наред, че иначе ще почнат главоболията..........\nИ ще я задам тази стойност, и ще съобщя обезателно за резултата. Отново мерси и лека вечер!\nЩе пробвам препоръката, но през годините стойността ми винаги е била 7 МВ, с цел Mozilla-та да не ми гълта ресурси и никога досега не се е случвало да имам проблем, а вашата виждам е настроеа на 350 МВ, ала ще опитам. Ако сте сигурен, че в това е проблема, така или иначе ще пиша за резултата след седмица - две, или месец Ще оставя засега проблема отворен. Благодаря за помощта дотук и отделеното време. ПП Не помня някога да съм пипал по тези настройки. Използвам от 5 г. Mozilla, започнах със стара версия, в която има опция за "подпрозорците отдолу" и само я надграждам.\nЕто това е. Дано да e до някоя настройка тук.\nНе става дума да се връща, това ми е ясно, че няма да стане. Пак, както и към по-горния потребител обяснявам - искам да разбера на какво се дължи това и как да не се случва повече. Благодаря и на двама ви за коментарите, но те не са в помощ и не дават решение на проблема!\nБлагодаря за линка, но написаното там няма как да ми е полезно в тази ситуация. Дори и "System Restore" да свърши работа, това е временно решение. Пак ще се случи/ва и това не ме устройва. А, и моят последен restore point е отпреди 2 дена. Така че, очаквам други предложения и съвети.\nЗдравейте! Преди месец забелязах, че ми е изчезнала по-старата(отпреди година и нещо) история в Мозилата. Отметката винаги си ми е стояла на "Помни историята", но сега бяха останали само данни за месец назад. Примирих се, защото се сетих, че някъде в този период пусках WiseDiskCleaner и съм почти сигурен, че съм забравил да махна съответните отметки преди изтриване и от там е цялата работа. Добре, напсувах се малко, защото ми трябваше един отдавна посетен сайт, а не му помнех името. Преди 10-а дена историята пак се самоизтри и остана само последата за около месец назад. Почнах да я наблюдавам и днес видях, че без да съм използвал каквото и да е(CCleaner, Disc Cleanup или нещо друго), историята пак ми се изтрила - последната запомнена сега е само отпреди седмица. Ще съм благодарен за идеи на какво се дължи и как мога да оправя проблема. Със XP SP3 съм и 20.0.1 версия.\nbakhus отговори в добавена от bakhus тема в Програми - Проблеми и Дискусии\nБлагодаря на всички Ви за мненията и препоръките ! Оправих проблема и с Ваша помощ ! ПП Смятам темата за приключена!\nДа, вече се досетих , благодаря за съвета ,и то много! Предполагам правя отметката на ол драйв и после рестарт,след това я махам. Дали ще препоръчаш да премахна сис.ристора за дял Д ?!\nКакво имаш предвид с това да не трия през MalwareBytes?! С кой инструмент ще мога да го направя безопасно тогава? Ти спомена ATF Cleaner......... а имаш ли идея дали с някой Уиндоски инструмент би могло да стане? Както може би се досещаш нямам достъп до въпросната папка по нормалните пътища.


Начало Натурална козметикаКозметика за косаБилкова боя за коса - златистомеден цвят, 100 гр.\nПоръчай за 68.00лв. + Купете Билкова боя за коса - златистомеден цвят, 100 гр. или друг продукт от нашата промоционална секция за да получите безплатна доставка.\n100% растителна боя. Подхранва и придава блясък на косата. Подходяща при естествено светла и бяла коса - няма да промени цвета на тъмна коса.\nСъстав(INCI): Lawsonia inermis, Eclipta alba, Cassia obovata, Coffea arabica


Рецептите на Ζωή: Хлебчета-пухкави и мекички\nХлебчета-пухкави и мекички\nХлебчетата на Катето-още щом ги зърнах и знаех ,че ще ги направя при първа възможност.Толкова мекички и ароматни-Кате,благодаря,че сподели рецептата!\n1 пак. суха мая за 1 кг. брашшно\n2 жълтъка + 2 с.л. вода за намазване\nсемена и сол за поръсване.\nОмесете тесто от изброените продукти и оставете да втаса. Втасалото тесто извадете върху набрашнена повърхност и разделете на 16 топки.\nОформете правоъгълни хлебчета, които оставете да втасат. Намажете ги с разбитите с вода жълтъци и поръсете със семената и солта.\nПечете в предварително загрята с вентилатор на 180C фурна, средна решетка до златисто кафяво или около 12- 15 минути.\nОхладете върху решетка и завийти с кърпа.\nПубликувано от Живка в 2:05 ч.


Роберт Музил – „Човекът без качества“ (откъси) – Magnifisonz\nРоберт Музил е австрийски белетрист, есеист и драматург, роден в Клагенфурт в старо аристократично семейство на университетски професор. Роберт Музил – заедно с Джеймс Джойс, Марсел Пруст и Херман Брох – е един от основоположниците на модерния европейски роман.\n„Човекът без качества“ (откъси) „\nЕдин ден Улрих престана да иска да е надежда. Бе настъпил моментът, когато все по-често се говореше за гении на футболния терен или на боксовия ринг, но ако се съдеше по вестникарските информации, на поне десет гениални изобретатели, тенори или писатели се падаше най-много един централен защитник или превъзходен тактик в тениса. Новият дух пристъпваше все още неуверено. Ала тъкмо тогава Улрих изневиделица – като предивременно отвята лятна зрелост – прочете някъде израза “гениален състезателен кон”. Информацията съобщаваше за някакъв сензационен успех на хиподрума, а авторът й навярно изобщо не съзнаваше цялото величие на своята мисъл, вложена в перото му от колективния дух на времето. Улрих обаче отведнъж разбра в каква неизбежна връзка с гениалността на състезателните коне се намира цялата му кариера. Защото конят открай време е бил свещеното животно на кавалерията, а през казармената си младост Улрих не беше слушал да се говори почти за нищо друго, освен за коне и жени, и бе избягал от това, за да стане видна личност, а ето че сега, когато след разнообразни усилия може би се виждаше близо до върха на своите стремежи, оттам го приветстваше конят, който бе изкачил този връх преди него.\nТова положително има своето историческо оправдание, понеже до съвсем неотдавна хората си бяха представяли достойния за възхищение дух на мъжествеността като същество, чиято смелост е нравствената смелост, чиято сила е силата на убеждението, чиято твърдост е твърдостта на сърцето и на добродетелите, а бяха смятали бързината за нещо инфантилно, уловките – за нещо непозволено, гъвкавостта и порива – за нещо уронващо достойнството. Но ето че в крайна сметка това същество вече се срещаше не на живо, а единствено из гимназиалните педагогически съвети или във всевъзможни писмени изказвания, беше се превърнало в идеологически призрак и животът трябваше да си подири нов образ на мъжествеността. Като се озърташе за него, той направи обаче откритието, че хватките и хитринките, които находчивият ум прилага при логическите изчисления, всъщност не се отличават много от бойните хватки на сурово тренираното тяло, и че съществува всеобща душевна бойка сила, която трудностите и непредвидимите обстоятелства правят хладна и разсъдлива независимо от това, дали е тренирана да отгатва достъпната за атака страна на някоя задача, или на някой противник. Ако един гигант на мисълта и един национален шампион по бокс бъдат подложени на психотехнически анализ, вероятно тяхната изобретателност, тяхната смелост, тяхната точност и комбинативност, както и бързината на реакциите в областта, която им е важна, наистина биха се оказали еднакви, нещо повече – твърде е възможно по отношение на таланта и способностите, които определят особения им успех, те да не се отличават евентуално от някой прочут кон, който прескача препятствия, тъй като не бива да не се отчита колко забележителни умения се пускат в ход, когато се преодолява една бариера. А на всичко отгоре конят и шампионът по бокс превъзхождат гиганта на мисълта по това, че техните постижения и значимост могат да бъдат безупречно измерени и по-добрият от тях наистина да бъде признат за по-добър, така че спортът и обективността заслужено изтикват на заден план остарелите понятия за гениалност и човешко величие.\nКолкото до Улрих, трябва дори да се изтъкне, че в това отношение той беше изпреварил своето време с няколко години. Защото заниманията му с наука бяха построени тъкмо върху принципа на подобряването на собствения си рекорд с една победа, с един сантиметър или с един килограм. Умът му, длъжен да доказва своята острота и сила, бе подложен на къртовски труд. Тази наслада от мощта на ума беше очакване, войнствена игра, някаква неопределена, но властна претенция към бъдещето. Не беше наясно какво ще прави с тази мощ; можеше да я използва за всичко и за нищо, да стане избавител на света или престъпник. Така навярно в общи линии е устроена и човешката психика, чрез чието съществуване светът на машините и откритията непрекъснато се попълва. Улрих бе гледал на науката като на подготовка, закалка и един вид тренировка. Ако се окажеше, че този начин на мислене е прекалено сух, категоричен, ограничен и без перспектива, с него човек трябваше да се примири така, както се примирява с отпечатъка на лицето, оставен от лишения и умора след особено голямо физическо или волево напрежение. Години наред бе обичал духовната незаситеност. Ненавиждаше хората, неспособни, казано с думите на Ницще, “да търпят душевен глад заради истината”; онези колебливи, малодушни, мекушави хора, които тешат душата си с брътвежи за душата и я хранят – доколкото разумът уж й давал да яде камъни вместо хляб – с религиозни, философски и измислени чувства, които приличат на размачкана в мляко франзела. Придържаше се към мнението, че всичко човешко в това столетие е поело на път, че гордостта изисква на всеки безсмислен въпрос да се противопоставя девизът “Още не!” и да се живее с временни принципи, ала и със съзнанието за цел, която ще бъде достигната от потомците. Истината е, че науката е създала понятие за суровата, трезва сила на духа, което прави просто непоносими старите метафизични и морални представи на човешкия род, макар че може да ги замени единствено с надеждата, че някой ден расата на интелектуалните завоеватели ще се спусне в долината на душевните богатства.\nТова обаче е възможно само до момента, в който не се видиш принуден да преместиш взори от пророческата далнина върху непосредствената близост, като прочетеш, че някакъв си състезателен кон междувременно е станал гениален. На следващата сутрин Улрих стана с левия крак, а десният му нерешително зашари в търсене на пантофа. Това се случи в град и на улица, различни от тези, където живееше сега, но едва преди няколко седмици. По мътно проблясващия асфалт под прозореца му вече сновяха автомобили; чистият утринен въздух започваше да се изпълва с възкиселия привкус на деня и на млечната светлина, която се процеждаше през завесите, му се стори неизказано нелепо да заогъва, както обикновено, голото си тяло напред-назад, да го вдига от пода с помощта на коремните си мускули и после отново да го снижава, а накрая да блъска с пестници една боксова круша, както в този час постъпваха толкова много хора, преди да отидат на работа. Един час дневно – това е една дванадесета от съзнателния живот – е достатъчен, за да поддържаш тренираното тяло в състоянието на пантера, готова на всяка авантюра; той обаче се прахосва за безсмислено очакване, понеже авантюрите, достойни за такова очакване, не идват никога. Съвсем същото се отнася и до любовта, за която човек се готви с невероятен размах, и накрая Улрих осъзна, че и в науката прилича на пътник, покорявал връх след връх без цел пред очите си. Бе овладял нещичко от новия начин да мислиш и чувстваш, ала толкова могъщата първоначално картина на новото се бе разпаднала на многобройни детайли и ако някога бе вярвал, че пие от извора на живота, сега вече бе пресушил почти всичките си очаквания. Тук той прекъсна по средата една своя голяма и многообещаваща работа. Неговите колеги му заприличаха хем на неумолими прокурори и главни жандарми на логиката, хем на пушачи на опиум и консуматори на някакъв странно безцветен наркотик, който изпълваше света им с видения на числа и безпредметни връзки. “Боже господи – рече си той, – нали не възнамерявам цял живот да бъда математик?”\nНо какво всъщност бе възнамерявал? В този миг би могъл да се насочи единствено към философията. Но в състоянието, в което се намираше тогава, философията му напомняше историята с Дидона, където една бича кожа се разрязва на ремъци, макар да е твърде съмнително, дали с тях ще може да бъде овързано цялото царство; а новото, което настъпваше, беше подобно на онова, с което сам се бе занимавал и не го привличаше. Можеше да каже, че се чувства по-далеч, отколкото през младостта си, от това, което всъщност бе искал да стане, стига изобщо то да не бе останало напълно неизвестно за него. С удивителна яснота видя в себе си всички облагодетелствани от епохата му способности и качества – с изключение на печеленето на пари, което не му беше нужно, – но беше изгубил възможността за тяхното приложение; и след като футболисти и коне вече притежават гениалност, това означава, че пускането й в ход в края на краищата е единственото, което му остава, за да спаси своята самобитност. И той реши да си вземе едногодишен отпуск от живота, за да подири по-подходящо приложение за своите способности.\nВ следващия миг Кларисе и Валтер вече се бяха втурнали напред като два успоредно носещи се локомотива. Творбата, която свиреха, летеше към очите им като святкащи релсови ивици, изчезваше в грохотещата машина и полягаше зад тях като звънтяща, уловена със слуха, магично осезаема картина. По време на това неистово пътуване всичко, което чувстваха тези двама души, се бе сляло в едно; слух, кръв, мускули безволно се отдаваха на едно и също изживяване; проблясващи, люшкащи се стени от звуци насочваха телата им в общ коловоз, извиваха ги наведнъж, разширяваха и стягаха гръдта в общо дихание. В една и съща част от секундата през Валтер и Кларисе преминаваха веселие, скръб, гняв и страх, любов и омраза, желание и пресита. Това бе сливане, подобно на сливането при голям ужас, когато стотици люде, допреди малко различни във всичко, започват еднакво да гребат въздуха с ръце в опита си да избягат, надават еднакво безсмислени викове, еднакво раззейват уста и блещят очи, когато всички заедно са люшкани напред-назад, наляво-надясно от безсмислена сила, когато всички заедно крещят, изтръпват, блуждаят и треперят. Ала това сливане бе лишено от постоянната, негласна, всемощна сила, с каквато разполага животът, където подобни неща не се случват с чак такава лекота, но затова пък без съпротива унищожават всичко лично. Гневът, любовта, щастието, веселието и скръбта, които изпитваха Кларисе и Валтер по време на своя летеж, не бяха пълноценни чувства, а по-скоро възбудената им до буйство телесна обвивка. Седяха вцепенени и прехласнати на табуретките си и не бяха гневни на нищо, не бяха влюбени в нищо и не скърбяха за нищо или пък бяха гневни, влюбени и скръбни – но всеки от тях на нещо, в нещо и за нещо друго, мислеха за различни неща и всеки за своето си; повелята на музиката ги съединяваше във върховна страст, но като че ли в същото време и нещо им липсваше – така, както става по време на принудителния сън под хипноза.\nКларисе гризеше корена на любовта. Той е раздвоен, с целувка и ухапване, със срещане на погледите и мъчително отвръщане на очите в последния миг. “Нима доброто съжителство подтиква към омраза? – питаше се тя. – Нима благопристойният живот изисква грубост? Нима покоят се нуждае от жестокост? Нима порядъкът държи да бъде разтерзан?” Ето какво предизвикваше и в същото време не предизвикваше Мосбругер. Под громола на музиката край нея витаеше световен пожар, все още неизбухнал световен пожар; той глождеше гредите вътре в градежа. Но то беше и като в метафора, където нещата са еднакви и все пак съвършено различни, а от несходството на сходното и сходството на несходното израстват два стълба дим с приказния аромат на печени ябълки и хвърлени в огъня борови вейки.\n– Какво всъщност върши Улрих с тази математика? – попита тя.\n“Да можеше свиренето да трае до самия край – помисли си Кларисе. – Ако човек можеше да свири, без да спира до края на живота си, какъв би бил тогава Мосбругер? Нещо ужасно? Идиот? Черната птица на небесата?” Не знаеше.\nИзобщо нищо не знаеше. Веднъж – би могла да пресметне с точност до един ден кога се бе случило – се беше пробудила от съня на детството си с вече готовата убеденост, че е призвана да извърши нещо, да изиграе особена роля, че може би дори е избрана за нещо велико. Тогава все още не знаеше нищо за света. И не вярваше на нищо от онова, което й говореха за него родителите й или по-големият й брат: словата им бяха звънки, много мили и прекрасни, но не можеше да възприеме това, което й казваха; просто не можеше, както и едно химическо вещество не може да приеме в себе си друго, ако то не му “подхожда”. Сетне се появи Валтер и това бе чаканият ден; от този ден всичко започна да “подхожда”. Валтер имаше тънки мустачки; наричаше я “госпожица”; светът внезапно престана да бъде хаотична, неправилна, разнебитена повърхност, а се превърна в сияен кръг. Валтер стана средоточие, тя стана средоточие, двамата станаха съвпадащи се средоточия. Земя, къщи, нападали и непометени листа, причиняващите болка въображаеми въздушни линии (като най-мъчителни в детството тя си спомняше минутите, когато веднъж се взираше с баща си в “пейзажа” и той, живописецът, безкрайно дълго му се възхищаваше, а тя гледаше на света по протежение на тези въздушни линии с такава болка, сякаш прокарваше пръст по острия ръб на линеал) – от такива неща бе съставен светът по-рано, а сега изведнъж го почувства като свой, като плът от плътта й.\nОт този момент всичко потръгна. Колко бързо, сега вече не можеше да се каже. Колко лошо бе свирила по-рано на пиано, колко малко беше разбирала от музика; сега свиреше по-добре от Валтер. А колко книги бе прочела само! Откъде се бяха взели? Представяше си всичко това във вид на черни птици, пърхащи на ята около застаналото сред снега момиченце. Малко по-късно обаче видя черна стена с бели петна по нея; черно бе всичко, което не знаеше, и макар бялото да се събираше в островчета и острови, черното оставаше неизменно безкрайно. От тази чернота струеше страх и безпокойство. “Това да не е дяволът?”, мислеше си. “Дяволът да не е станал Мосбругер?”, мислеше си. Сега забеляза между белите петна тънки сиви пътечки: така бе преминавала в живота си от едно нещо към друго; това бяха събития: заминавания, пристигания, възбудени обяснения, борба с родителите, бракосъчетание, дом, неимоверна борба с Валтер. Тънките сиви пътечки се виеха и преплитаха. “Змии! – рече си Кларисе. – Замайват!” Тези събития я обвиваха, задържаха, не я пускаха там, където искаше да иде, бяха хлъзгави и я караха ненадейно да се насочва към точка, която не желаеше.\nЗмии, замайване, задържане: така течеше животът. Като живота започнаха да текат и мислите й. Крайчетата на пръстите й се потапяха във водопад от музика. В поречието на тази музика се стичаха змии и клопки. И ето че тъмницата, в която бе заключен Мосбругер, се отвори спасително като тих залив. Мислите на Кларисе влязоха разтреперани в килията му. “Трябва да се свири докрай!”, повтаряше си тя, за да се ободри, но сърцето й трепереше. Когато се успокои, цялата килия бе изпълнена с нейното Аз. Беше приятно чувство, като болкоуспокояващ мехлем, ала когато реши да го задържи завинаги, то започна да се разтваря и разпръсква подобно на приказка или сън. Мосбругер седеше, подпрял глава с ръка, а Кларисе снемаше оковите му. Докато пръстите й се движеха, в килията влетяха сила, смелост, добродетелност, доброта, красота, богатство, сякаш пръстите й бяха повикали вятъра от различни поляни. “Без значение е как така мога да го направя – почувства Кларисе, – важно е само, че сега го правя!” Тя положи длани, част от собственото си тяло, върху очите му и когато ги отмахна, Мосбругер вече се бе преобразил в прекрасен юноша, а тя стоеше редом с него като дивно красива жена, чието тяло бе сладко и меко като южно вино и съвсем не опърничаво, каквото бе инак тялото на малката Кларисе. “Това е нашият образ на невинността!”, заключи тя в някакъв далечен мисловен слой от глъбините на съзнанието си.\nО, каква болка изпита само! Все още уплашен, той разбра всичко. Идването на Улрих, дори самото съобщение за него – ето какво бе докарало Кларисе в такова неуравновесено състояние! Той й вредеше, като грубо разбунваше онова, до което Валтер едва смееше да се докосне, пагубната гениалност на Кларисе, скритата рана, където нещо злокобно напрягаше оковите, които един ден можеха и да не издържат.\nВниманието и възхищението, което Арнхайм срещаше навсякъде, навярно биха направили някой друг човек недоверчив и неуверен; би могъл да си внуши, че те се дължат на парите му. Арнхайм обаче смяташе недоверието за признак на неблагородни помисли, които човек от неговото равнище би могъл да си позволи единствено въз основа на недвусмислена търговска информация, а и бе убеден, че богатството е качество на характера. Всеки богаташ смята богатството за качество на характера. Всеки бедняк – също. Всички по света тихомълком споделят това убеждение. Единствено логиката създава известни трудности, като твърди, че притежаването на пари може и да придава определени качества, но само по себе си никога не може да бъде човешко качество. Онова, което виждаме, уличава логиката в лъжа. Всеки човешки нос непременно и незабавно помирисва нежния аромат на независимостта, навика да повеляваш, навика навсякъде да подбираш за себе си само най-доброто, лекото презрение към света и постоянното съзнание за неразривно свързаната с властта отговорност – аромат, който лъха от големия и сигурен доход. По самата външност на такъв човек може да се познае, че се храни и всекидневно се обновява от елита на световните сили. Парите циркулират на повърхността му като сокове в цвят; тук няма никакво заимстване на качества, никакво придобиване на навици, нищо косвено и получено от втора ръка: лишиш ли го от текущата сметка и кредита, богаташът не просто ще остане без пари, ами в деня, в който узнае за това, сам ще се превърне в повехнало цвете. Със същата непосредственост, както по-рано качеството на богатството, сега всеки ще забележи у него неописуемото качество на нищожността, която мирише на саждив облак от неувереност, безнадеждност, безпомощност и бедност. Оказва се, че богатството е личностно и просто качество, което не може да се разложи, без да бъде унищожено.\nАла въздействието и функциите на това рядко качество са неимоверно заплетени и е нужна голяма душевна сила, за да бъдат овладени. Само онези, които нямат пари, си представят богатството като мечта; ония, които ги притежават, твърдят при всяка среща с безпарични люде, че парите са неприятно бреме. Арнхайм например често размишляваше над факта, че всъщност всеки завеждащ техническия или търговския отдел във фирмата му значително го превъзхожда по специализирани умения, и всеки път му се налагаше да се уверява, че мислите, знанията, верността, талантът, благоразумието и тъй нататък, ако се обзрат от достатъчно висока гледна точка, са качества, които могат да се купят, понеже са в изобилие, докато способността да ги използваш предполага качества, присъщи само на малцината родени и израснали на върха. Друга, не по-малка трудност за богатите е, че всички им искат пари. Парите нямат значение; така е, и някоя и друга хилядарка или десет хиляди марки са нещо, чието наличие или липса богатият човек не усеща. Богатите използват всяка възможност да подчертаят, че парите не променят ценностите у човека; по този начин те искат да кажат, че и без пари биха стрували толкова, колкото струват сега, и винаги се обиждат, когато някой не ги разбере. За съжаление, това нерядко им се случва при общуване с хора на духа. Такива удивително често нямат пари, а само планове и талант, но това не ги кара да се чувстват непълноценни и смятат за напълно естествено да помолят някой богат приятел, за когото парите са без значение, да ги подкрепи с излишеството си в някакво хубаво начинание. Такива не разбират, че богатият приятел иска да ги подкрепи със своите идеи, с умението си и с личната си привлекателност. На всичко отгоре подобна молба го кара да върви против природата на парите, а тя повелява умножаването им точно така, както природата на животното се стреми към размножаване. Можеш да вложиш пари в калпаво начинание, тогава те загиват на полето на паричната чест; можеш да купиш с тях нов автомобил, макар старият да е почти нов-новеничък, можеш да отседнеш ведно с конете си за поло в най-скъпите хотели из международните курорти, да учредяваш призове за конни състезания и премии за произведения на изкуството, можеш в продължение на една вечер да похарчиш за стотина гости сума, с която стотина семейства биха живели цяла година – като вършиш всичко това, ти хвърляш парите си през прозореца така, както сеячът хвърля семената си, и те се връщат умножени през вратата. Но да ги раздаваш тихомълком за такива цели и на такива хора, от които нямаш никаква полза, е сравнимо единствено с вероломно убийство на парите. Напълно е възможно въпросните цели да са добри, а въпросните хора – забележителни; тогава би следвало да им се съдейства с всички средства, само не с парични. Така гласеше основното правило на Арнхайм, към което се придържаше толкова твърдо, че си извоюва славата на творчески и деен участник в духовното развитие на своето време.\nЗа себе си Арнхайм можеше да каже още, че разсъждава като социалист, мнозина богаташи разсъждават като социалисти. Напълно съгласни са да признаят онова, на което дължат капитала си, за природен закон и са твърдо убедени, че не собствеността придава значимост на човека, а по-скоро човекът – на собствеността. Спокойно дискутират как в бъдещето, когато вече няма да ги има, собствеността ще изчезне, а за мнението си, че са близки до социализма, намират подкрепа и благодарение на това, че в убеденото си очакване на така или иначе неизбежния преврат мнозина ярко изразени социалисти предпочитат да общуват по-скоро с богатите, отколкото с бедните. Дълго могат да се изреждат различните функции на парите, подвластни на Арнхайм. А понеже икономическата дейност не бива да се отделя от другите видове умствена дейност, той, естествено, даваше не само съвети, но и пари на свои приятели интелектуалци и творци, когато настойчиво го помолеха; даваше обаче невинаги и никога много. Уверяваха го, че на света нямало друг, към когото да се обърнат с такава молба, понеже единствено той притежавал и необходимите за това духовни качества, и той им вярваше, защото бе убеден, че нуждата от капитал пронизва всички човешки взаимоотношения и е толкова естествена, колкото и нуждата от въздух. От друга страна, той споделяше мнението им, че парите са духовна сила, поради което я прилагаше единствено с деликатна сдържаност.\n– Ама че безполезно каканижене! – възмутено укори той членовете на Събора и минута по-сетне, макар да не бе намерил подкрепа, започна развълнувано и все пак не без удоволствие да си излива душата. – Помниш – каза той, – че съм си поставил за цел да положа в нозете на Диотима спасителната идея, която тя търси. Оказва се, че съществуват голям брой значителни идеи, но в края на краищата една все пак трябва да е най-значителна; логично, нали? Значи, въпросът опира единствено до въвеждането на ред в тях. Сам каза, че това е решение, достойно за някой Наполеон. Помниш ли? После, както можеше да се очаква от теб, ми даде още куп полезни съвети, но не ми се наложи да се възползвам от тях. Накратко казано, сам взех нещата в свои ръце!\n– И тъй – продължи генералът, – поисках да ми издадат карта за нашата световноизвестна дворцова библиотека и под напътствията на един библиотекар, който любезно ми предложи услугите си, когато му съобщих кой съм, нахлух в неприятелските редици. Започнахме да обхождаме това колосално книгохранилище и мога да кажа, че не бях потресен кой знае колко – та тези редици от книги по нищо не отстъпват на гарнизонен парад! Скоро обаче започнах да пресмятам наум, при което се получи неочакван резултат. Разбираш ли, преди да дойда в библиотеката, си мислех, че ако чета по една книга дневно – това, естествено, ще бъде доста изнурително, но краят му все някой ден ще настъпи, – тогава ще бъда в правото си да претендирам за определено положение в духовния живот, дори да пропусна едно-друго. Но какво мислиш, че ми каза библиотекарят, когато, понеже на разходката ни така и не й се виждаше краят, го попитах колко тома има всъщност в тая смахната библиотека? Три и половина милиона тома, отговори ми той!! Когато го каза, се намирахме горе-долу на седемстотната книга, но от този миг спрях да пресмятам. Ще ти спестя труда, в министерството още веднъж проверих всичко с молив в ръка: биха ми трябвали десет хиляди години, за да осъществя плана си при такива условия!\nДраги ми приятелю, разсъждавах просто ей така: този човек, който живее сред тези милиони книги, знае къде стои всяка от тях – няма как, значи, да не ми помогне! Разбира се, не исках да го питам направо: как да намеря най-прекрасната мисъл на света? Та това би прозвучало съвсем като начало на някоя приказка, а аз не съм чак толкова глупав, че да не го схвана, пък и от детството си не понасям приказки; но какво да се прави, в края на краищата все трябваше да попитам нещо подобно! От друга страна, моята тактичност не ми позволяваше да му издам истината, като съпроводя молбата си, примерно, с няколко предварителни думи за нашата акция и го подканя да ме наведе на най-достойната за тази цел следа; не се смятах упълномощен за такова нещо. Така че приложих малка хитрост. “Ах – подхванах съвсем наивно, ах, забравих да се осведомя как всъщност винаги успявате да намерите в това безкрайно хранилище нужната книга?!” – и ако щеш вярвай, произнесох го точно така, както си представях, че би го произнесла Диотима, като вложих и нотка на възхищение, за да захапе стръвта.\n“Имам предвид, с кой въпрос или с кой автор се занимавате? Нещо военноисторическо?” – казва той.\n“Може и теологическа етика, но там трябва да има нещо и за старата австрийска култура, и за Грилпарцер”, настоявам аз. Разбираш ли, в очите ми сигурно трябва да е горяла такава жажда за знания, че оня внезапно се уплаши да не би да го пресуша до дъно; продумвам още нещичко за нещо като влаковите разписания, които би трябвало да позволяват установяване на връзка между отделните мисли, пряка или с прехвърляне, и ето че става до немай-къде вежлив и ми предлага да ме отведе в помещението с каталога и да ме остави в него сам, макар това всъщност да било забранено, понеже влизането там се разрешавало само за библиотекари. И ето че наистина се озовах в библиотечната светая светих. Да си кажа правичката, имах чувството, че съм попаднал в мозъчна кухина; около мен нямаше нищо освен тия лавици с клетки за книги, и навсякъде стълбички за катерене, а на стелажите и по масите – нищо друго, освен каталози и библиографии, сиреч самата квинтесенция на знанието, и нито една свястна книга за четене, а само книги за книгите: да, тук миришеше извънредно силно на мозъчен фосфор и хич не преувеличавам, ако кажа, че добих впечатлението за нещо вече постигнато от мен! Но, разбира се, когато оня реши да ме остави сам, се почувствах някак си странно, достраша ме малко; изпитвах хем благоговение, хем страх. А оня се катери по стълбичката като маймуна, понеже още отдолу буквално се е прицелил в един том, да, тъкмо в този том, не в някой друг, сваля ми го и казва: “Господин генерал, ето ви библиография на библиографиите” – знаеш ли какво е това? – тоест азбучен показалец на азбучните показалци на заглавията на онези книги и разработки, които през последните пет години са се занимавали с напредъка на етическите въпроси изключително в областта на моралната теология и изящната словесност – така или приблизително така ми обяснява той и се кани да изфиряса. Аз обаче успявам навреме да го уловя за ръкава и не го пускам. “Господин библиотекар – викам, – не ме оставяйте, преди да сте ми разкрили как сам се ориентирате в тази – по невнимание казах “лудница”, понеже изневиделица ме обзе тъкмо такова усещане, – та как сам – казвам, значи, – се ориентирате в тази лудница от книги.” Изглежда, не ме разбра правилно; по-късно се сетих, че лудите често смятат другите за луди; във всеки случай не сваляше очи от сабята ми и аз го удържах с големи усилия. А после здравата ме ужаси. Като видя, че не го пускам, внезапно се изправи, буквално израсна от своите люлеещи се крачоли и ми заговори с глас, който разтягаше всяка дума и й придаваше такава тежест, като че ли възнамеряваше да издаде тайната на тези стени. “Господин генерал – казва, – искате да научите как така знам всички книги ли? Едно мога да ви кажа: защото не ги чета!”\nЕ, това вече почти преля чашата! Но като ме видя колко съм потресен, човекът всичко ми обясни. Тайната на всички добри библиотекари била там, че от цялата поверена им литература никога нищо друго не четат, освен заглавията на книгите и страницата със съдържанието им. “Който реши да вникне в съдържанието, е свършен като библиотекар! – беше ми обяснено. – Той никога не ще успее да обзре всичко!”\n“Разбира се. Дори преподавам в университета, като частен доцент по библиотекознание. Библиотекознанието също е самостоятелна наука – осведоми ме той. – Колко системи съществуват според вас, господин генерал, по които книгите се разполагат и съхраняват, подреждат се по заглавия, поправят се печатните грешки и неверните данни на титулните страници и тъй нататък?”\n– Трябва да ти призная, че когато по-късно останах сам, имаше всичко на всичко две неща, които ми се искаше да направя: да се разплача или да запуша; на това място обаче не е разрешено нито едното, нито другото! И какво според теб стана по-нататък? – продължи генералът с удоволствие. – Стоя, значи, там ошашавен, и, не щеш ли, ме наближава възрастен служител, който вероятно ни беше наблюдавал, вежливо се суети около мен, спира се, поглежда ме и заговаря с глас, твърде мек било от книжния прах, било от предвкусването на бакшиша. “Какво ще обича господин генералът?”, пита ме. Дръпвам се настрана, но старчето продължава: “Господата от военното училище често ни навестяват. Достатъчно е господин генералът само да ми каже от каква точно тема се интересува в момента господин генералът. Юлий Цезар, принц Ойген, граф Даун? Или нещо по-съвременно? Законът за военната повинност? Дебатите за бюджета?” Уверявам те, толкова смислено приказваше и така добре знаеше какво пише в книгите, че му бутнах бакшиш и го попитах как успява. И какво мислиш? Пак захвана да ми говори и разказва, че курсантите от училището, като получат писмено задание, понякога идвали при него и търсели тази или онази книга; “случвало се е да ругаят, когато им донеса някое книжле – продължава той, – понеже що за глупост било това, дето трябвало да го учат, и тогава до ушите на нашего брата стигат какви ли не работи. Или идва някой господин депутат, който трябва да изготви доклад за образователния бюджет, и ме пита какви материали е използвал господин депутатът, изготвял този доклад миналата година. Или идва някой господин прелат, който вече петнадесет години пише за определени буболечки, или някой от господата университетски професори се оплаква, че вече трета седмица поръчва определена книга и все не я получава, и тогава се налага да се проверят всички съседни лавици, че може книгата да не е поставена на мястото й, а после се изяснява, че същият господин професор си я е занесъл още преди две години вкъщи и не я е върнал. Така е вече четиридесет години; щеш-не щеш, тук от самосебе си забелязваш кой какво иска и какво да чете по този въпрос.”\n“И все пак, драги – казвам му, – не ми е лесно да ви обясня какво търся за четене!”\n– Сега те моля да се съсредоточиш за миг, доколкото ти е възможно, искам да те питам някои неща. Всички бездруго сме убедени, че нашата епоха като че ли е най-подредената измежду всички, които е имало. Вярно е, че веднъж в присъствието на Диотима нарекох това предразсъдък, но, естествено, и самият аз не съм лишен от този предразсъдък. А сега ми се наложи да се убедя, че единствените хора, на които е свойствена действително надеждна духовна подреденост, са библиотечните служители, та затова те питам – не, не те питам, и по-рано сме говорили на тази тема, а след последните ми впечатления аз наново си поблъсках главата над нея, – не те питам, значи, а ти казвам: представи си, че пиеш ракия, а? Полезно занимание в определени ситуации. Но ти пиеш тая ракия още, и още, и още; разбираш ли ме? Отначало ще се напиеш, после ще ти се запривиждат бели мишки, и накрая ще бъдеш погребан с почести, а военният свещеник ще произнесе на гроба ти няколко думи за желязната вярност към дълга. Представи ли си го? Е, след като си си го представил, забрави го сега и си представи вода. Представи си също, че трябва да пиеш все повече от нея, докато накрая се удавиш. Или си представи, че ядеш до пръсване. Хайде сега лекарства, хинин, арсен или опиум. Защо? – ще попиташ. Сега обаче, драги ми другарю по оръжие, ще ти направя наистина забележително предложение: представи си, че всичко е в идеален ред. Или по-добре първо си представи някоя велика мисъл, после втора, още по-велика, после някоя още по-велика от втората, и тъй нататък; по същия образец си представи и все повече и повече ред в главата си. Отначало това е нещо спретнато като стаята на стара мома и подредено като армейска конюшня; после става великолепно, като бригада в боеви строй; по-късно пощурява, като тебе, да речем, когато на връщане от офицерския клуб през нощта командваш на звездите: “Космос, мирно! Равнение надясно!” Или да кажем, че този ред отначало е като у редника, който преплита крака, а ти го учиш на строева крачка; после обаче се чувстваш така, сякаш насън са те произвели във военен министър. Е, а сега си представи само всеобхватния, универсалния, всечовешкия, с една дума – съвършения граждански ред. Твърдя, че това е смърт от премръзване, вкочанен труп, лунен пейзаж, мор в геометрична прогресия!


Бежови дамски обувки с отворени пръсти и кожена стелка 5731923bj - Sisi-bg.com\nДамски обувки в бежов цвят, изработени от естествена кожа, стелката също е кожена. Ходилото е на висок ток. Интересен дизайн с отворени пръсти и прорези, осигуряващи циркулация на въздуха.\nОписание: Дамски обувки в бежов цвят, изработени от естествена кожа, стелката също е кожена. Ходилото е на висок ток. Интересен дизайн с отворени пръсти и прорези, осигуряващи циркулация на въздуха.


Сутеньор, ограбил клиент на проститутка, застава пред съда - DC news\nСутеньор, ограбил клиент на проститутка, застава пред съдаИзбраноКримиПловдив03.02.2016\nОбвинителен акт срещу 20-годишния пловдивчанин Александър А. е внесен в съда, съобщиха от Районна прокуратура – Пловдив. Повдигнати са обвинения за отнемане на чужда движима вещ от владението на друг с употреба на сила – престъпление по чл. 198, ал. 1 от Наказателния кодекс.На 28 юли 2014 г. Александър откраднал мобилен телефон и пари от 32-годишния Х. М. Потърпевшият вървял вечерта към 22.30 часа по бул. „Васил Априлов“ в Пловдив в посока към Централна гара. Когато минал покрай спирката на бул. „Христо Ботев“ срещу гарата, към него се приближила 18-годишната П.А. Тя се опитала да го спре и да му предложи секс срещу заплащане.Х.М. продължил по улицата. В това време получил съобщение по мобилния си телефон и спрял да го прочете. Тогава проститутката отново се приближила до него, мъжът опитал да я отблъсне, но тя не си тръгнала.По-късно констатирал, че от джоба на дънките му липсвали пари. Настигнал момичето и поискал да му ги върне. Тя отвърнала, че не е взела пари. Мъжът настоявал да отвори дамската си чанта, но проститутката отказала и повикала сводника си Александър, който бил наблизо.Х.М. все пак успял да издърпа със сила чантата от момичето и избягал към коловозите на Централна гара. Прескочил близката ограда, за да отиде на паркинга и да отвори чантата, но паднал и си ударил дясната ръка.В това време Александър и още няколко души, неустановени по делото, го подгонили. Х.М. изхвърлил чантата в кош за боклук. Той бил настигнат от обвиняемия и другите лица, които го повалили на земята и започнали да му нанасят удари по цялото тяло с ръце и крака.Александър А. взел мобилния телефон и дребни банкноти от джоба на панталона на Х.М. и побягнал заедно с останалите. Пострадалият по-късно отишъл в болницата, където лекарите установили, че ръката му е счупена.Същевременно П.А. се оплакала в полицията за грабеж на дамска чанта от Х.М., в резултат на което е било образувано отделно досъдебно производство.Фактическата обстановка по делото се установява от свидетелски показания, стоково-оценъчна експертиза и др. Предстои Районният съд да насрочи съдебно заседание по делото. Подобни статии\nDC news – Новини от Пловдив, Асеновград и регионаИзбрано Сутеньор, ограбил клиент на проститутка, застава пред съда


За ползите от шоколада | здраве.bg\nШоколадът, оказва се, е от полза, но в определено количество.\nШоколадът може буквално да лекува, но трябва да сме внимателни.\n15 юли 2011, здраве.bg\nПопулярен факт е, че съдържащото се в шоколада какаово масло е в състояние да повиши нивото на холестерола в човешкия организъм, както и да доведе до редица сърдечни проблеми. Ако пък редовно се прекалява с консумацията на шоколад, съществува опасност от напълняване заради съдържащите се в него немалко калории.\nВ същото време обаче, последните изследвания на група швейцарски учени извеждат доказателства за това, че шоколадът е в състояние да предпази организма от рак и инфаркт.\nГолям брой публикации на изследвания разглеждат ролята на шоколада по отношение на различните заболявания както като предизвикващ фактор, така и от гледна точка на лечебните му свойства. Немалко учени разглеждат въпроса за ефекта, който шоколадът оказва по отношение на намаляване на кръвното налягане, по отношение на повишаване на добрия и понижаване на лошия холестерол.\nДоказано е, че флавоноидите и стеариновата киселина, които се съдържат в шоколада, ограничават развитието на исхемичната болест на сърцето като в същото време предпазват и от мозъчен инсулт. Съдържащите се в шоколада катехини и феноли предпазват от рак и съвсем скоро бе доказано, че концентрацията им в черния шоколад е 4 пъти по-висока от тази в черния чай.\nИменно поради това черният шоколад е идеален лек среща атеросклерозата. При нея се наблюдава натрупване на плаки по стените на артериите, а антиоксидантите в шоколада възпрепятстват този процес и намаляват риска от усложнения.\nЗдравословната доза шоколад, която учените препоръчват, е 6,7 грама на ден, тъй като както и при всяко друго вкусно изкушение, така и при шоколада съществува риск от прекаляване.


Safir Villas Apartment - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nTurgut Özal Bulvarı 22 Cumhuriyet Mh. Göcek, 48310 Göcek, Turke, Гьочек, Гочек, Турция, 48310 - Покажи на картата\nРазположен на централно място в Гьочек, Safir Villas Apartment е идеално начало за Вашaта екскурзия из Гочек. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nSafir Villas Apartment предлага безупречно обслужване и необходимите удобства, за да удовлетвори гостите си. Подбор на съоръжения от най-висока класа като безплатен WiFi достъп във всички стаи, паркинг, летищен трансфер, семейна стая, коли под наем, са на разположение за Вас в хотела.\nВсички стаи се отличават с грижливо замислени удобства, което гарантира неповторимо усещане за комфорт. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Safir Villas Apartment е един чудесен избор в много отношения.


Нека започнем от човека - „Либерален преглед“\nТази книга е шедьовър.\nСлед срещата с толкова много герои и съдби, с толкова много страдание и мъдрост, след гледката на клетниците в сибирския ГУЛАГ и на обезумелите евреи, радващи се на „банята“, очакваща ги в крематориума, след като е надникнал в главата на Хитлер и е изтръпнал при Сталиновото „Добър ден, другарю Щрум“, след като е доловил неземната възбуда на войнишкото съществуване по време на Сталинградската битка и празнотата на мира, последвала оргазма на победата, след като е присъствал на зловещия „коктейл“ за Айхман в новопостроената газова камера или е проследил смразяващата кръвта голгота на комисаря Кримов в подземията на Любянка, готов дори и там да „помогне“ на партията, след удивлението пред „баналността“ на доброто посред развалините на войната и в лагерите на смъртта, и накрая, при това богатство на мисли, остри като сентенции, и разтърсващия драматизъм на сцени и епизоди, нижещи се в продължение на повече от хиляда страници, рецензентът може само да се присъедини към чутото и прочетеното за този роман и да каже: Живот и съдба на Василий Гросман е един шедьовър.\nЗа пръв път чух за тази книга някъде в началото на ’80-те години. Доволен съм, че не успях да я прочета тогава, защото неизбежно щях да я прочета като дисидентска, тоест политическа литература. Живот и съдба е много повече от това. Не само защото в романа става дума в еднаква степен за кошмара на комунизма и на нацизма, а битката за Сталинград през зимата на 194243, обратът в хода на Втората световна война, е фокусът, в който се събират всички други съдби и събития в разказа, но защото това е преди всичко епопея на човешкото и на хуманизма – свода, окръглящ моралния, тоест вечния хоризонт на човека. Това сродява Живот и съдба на Гросман с Война и мир на Толстой, като самото сравнение е мяра за величието на неговия епос.\nИздателската одисея на Живот и съдба прилича на одисеята на героите от романа. Произхождащият от асимилирано еврейско семейство Василий Гросман, известен писател и журналист, който като първо перо на армейския вестник Красная звезда отразява победоносния поход на Червената армия от Сталинград до Берлин, завършва произведението си през 1960 и го предлага на списание Знамя. Главният редактор е ужасен и през следващата година КГБ конфискува всички налични ръкописи. Дали Гросман е бил чак толкова наивен? Дали е бил готов да прекрачи чертата, деляща го от откритото дисидентство? Или просто е споделял надеждите на съветската интелигенция за културно размразяване след развенчаването на Сталин през 1956?\nПисателят Владимир Войнович, автор на послеслова към новия, коригиран немски превод на романа, припомня, че навремето скандалът около Доктор Живаго на Пастернак се разразява едва след като книгата е публикувана на Запад. Затова в случая с Гросман властите взимат предохранителни мерки, като „арестуват“ книгата, но оставят Гросман на мира. През 1962 – годината, в която излиза повестта на Солженицин Един ден на ИванДенисович – авторът се осмелява да напише писмо до съветския ръководител Хрушчов, в което обяснява, че в романа си е описал „само това, което съм мислил, чувствал и изстрадал“. Той завършва писмото си с драматичния призив: „Моля за свобода за моята книга.“ Писателят е приет от шеф-идеолога Михаил Суслов, който слага точка на дискусията, като му казва, че книга като Живот и съдба ще може да излезе най-малко след двеста години. През 1964 петдесет и деветгодишният Василий Гросман умира от рак.\nКнигата му обаче оцелява в два екземпляра, укрити при негови приятели. През ’70-те години Владимир Войнович преснима конволута на Гросман на микрофилм, който след нови перипетии, в които има участие и Андрей Сахаров, е изнесен от страната от един западен дипломат. В 1980 Живот и съдба излиза на руски в Швейцария, а осем години по-късно романът е публикуван и в родината на автора.\nЖивот и съдба е книга в толстоевската традиция на руската литература. В нея няма заден план, няма модернистки двусмислия. Философско-историческите отклонения на автора са пестеливи и клонящи към морални обобщения, а миниатюрите на реални фигури, особено на Хитлер и Сталин, са връх в портретната психология. Гросман пресъздава един съвсем малък отрязък от време, но успява да филтрира в него цялата истина за характера и духа на XX век. Многобройните нишки на повествованието не се събират накрая, както би могло да се очаква; някои се докосват или кръстосват наистина, а поне две от тях (затворниците в\nГУЛАГ-а и руските военнопленници) авторът според мен просто е изпуснал, тоест забравил, но всички остават с отворен край – готови сякаш да бъдат продължени в един следващ том. Тази недовършеност придава известна формална модерност на произведението.\nТолстой може да е бил образецът, който Гросман е следвал, но Чехов е онзи, когото цитира. През устата на един от героите си авторът обяснява защо той е така важен: „Чехов казва: нека оставим настрана Бог и всички онези големи, прогресивни идеи. Нека започнем от човека. Нека бъдем добри и отзивчиви към отделния човек – без значение дали е епископ, селянин, промишлен магнат, заточеник в Сахалин или келнер.“ Това е философията, която бива потъпкана от нацизма и комунизма. „Историята на човечеството – поучава монахът Иконников – не е борбата на доброто за преодоляване на злото. Това е опитът на един голям зъл принцип да унищожи и последния остатък от човешката доброта.“\nВойната и тоталитарният терор са двете универсални злини, които си дават среща в романа на Гросман. Битката за Сталинград поражда у защитниците на града, у съветските хора изобщо смътната, оказала се измамна надежда, че след победата нещата ще се променят. Крахът на илюзията, че човек може да е господар на живота си, докато съдбата му е в лапите на една анонимна и всемогъща сила, е разкрит в образа на комисаря Кримов, стария, убеден болшевик, който бива наклеветен и директно от фронта се озовава в една килия на Любянка, централата на НКВД в Москва. В този „рентгенов институт за социална диагностика“ – според оруеловското сравнение на Гросман – разсипаният от побои Кримов мъдрува как при комунизма Министерството за дьржавна сигурност ще продължи да съществува, но ще събира само доброто за хората: „Всичко, свързано с вярност, честност, доброта, ще се събира от агентите в досиета. Само доброто! Тук ще се укрепва вярата в човека, а няма да се разрушава както сега.“ Съкилийникът му, старият чекист Еленбоген, който е загрижен пък как да се подобри функционалността на лагерната система, има едно още по-перверзно видение: трябва животът в лагерите да се рационализира до такава степен, че да се слее един ден с живота отвъд телената мрежа. „При всички недостатъци – обяснява Еленбоген – лагерната система има едно предимство. Само в лагера на принципа на личната свобода противостои в абсолютно чиста форма върховният принцип, разумът.“ Този принцип може да доведе лагера дотам, че да се самозакрие и да се слее с живота на селото и града.\nАз не познавам по-силно художествено свидетелство за патологията на комунизма и за причинената от него деформация на здравия смисъл. Върху същото израждане се гради и системата на нацизма, кулминираща в крематориума и в Холокоста. Затова на лагерния комендант Лис не е трудно да убеди болшевика Мостовской, че „който гледа с отвращение на нас, гледа с отвращение и на вас. (...) Между нас няма пропаст. Тя е измислена от хората.“ Гросман слага знак за равенство между „обикновения фашизъм“ (Михаил Ром) и „обикновения комунизъм“.\nГросман не е бил партиен член, но преди войната и той е засегнат от патологията на комунизма в онази специфична форма, в която ентусиазъм, вяра и страх преливат едно в друго и стават неразличими. През 1937 той слага подписа си под едно отворено писмо, искащо смъртна присъда за обявените за предатели стари болшевики. Години по-късно той сублимира отвращението от собственото си малодушие в аналогичната постъпка, която кара да извърши атомния физик Виктор Щрум в Живот и съдба. Щрум, който живее само за науката и току-що е направил важно откритие, е главният герой на Гросман. В неговия образ са фокусирани колебанията, угризенията, сложността на моралния избор на един човек, който се бори да остане човек под похлупака на съдбата, наречена тоталитаризъм.\nКогато кажем произвол, обикновено разбираме само зло. Гросман отива по-надълбоко и показва, че истинският произвол е многопосочен: той включва и доброто, но тъй като стои извън волята на човека, последствията от това добро са трудно различими от злото. Щрум, подложен на тормоз заради еврейския си произход и свободомислието си, очаква всеки момент да бъде откаран в Сибир и живее в ежедневен страх от всяко позвъняване на телефона. И един ден телефонът иззвънява: „Добър ден, другарю Щрум. (...) Струва ми се, че работите в едно интересно направление. (...) Желая ви успех.“ Обаждането на Сталин променя радикално положението му. Но много скоро става ясно, че новопридобитата сила го е превърнала в роб. Щрум подписва писмото с убийствени клевети срещу лекарите евреи, съзнавайки, че извършва предателство срещу самия себе си, срещу принципите и съвестта си: „Той беше станал силен, но бе изгубил вътрешната си свобода.“ Изходът, който Гросман посочва, не е по силите на всеки: „Човек трябва да се бори всеки ден, всеки час за правото си да бъде човек. В тази борба не бива да има нито гордост, нито честолюбие, а само смирение. А когато в един ужасен час няма повече изход, човек не бива да се бои от смъртта, не бива да се страхува, ако иска да остане човек.“\nФилософията на смирението на Гросман придобива най-избистрен вид във вътрешния монолог на възрастната Александра Владимировна, която във финала на романа, застанала пред развалините на своята къща, се радва, защото с цялата си душа е прозряла смисъла на живота, своя и на най-скъпите й хора: „...въпреки че в тези ужасни времена човекът не може да бъде повече ковач на собственото си щастие, на световната съдба, на тайнствения ход на историята, на гнева на държавата, на славата и позора на бойното поле не им е дадено да променят съществата, наричащи се хора. Каквото и да ги очаква, те ще живеят като хора и ще умрат като хора, а онези, които са мъртви, бяха успели вече да умрат като хора.“ В този горчив оптимизъм се състои нейната „вечна, горчива, човешка победа над всичко възвишено и нечовешко, което съществува и ще съществува на този свят, което идва и си отива.“ Това е оптимизмът, това е победата и на Василий Гросман.\nWassili Grossman: Leben und Schicksal. Claassen Василий Гросман: Живот и съдба. Факел експрес/Жанет 45


Дамски часовник SANTA BARBARA POLO & RACQUET CLUB B029\nДамски часовник SANTA BARBARA POLO AND RACQUET CLUB B029\nДамски часовник SANTA BARBARA POLO & RACQUET CLUB с красив и функционален дизайн, плетена верижка в черно и корпус в цвят розово злато с активни малки циферблати. Механизма е японски, верижката е от неръждаема стомана, а стъклото е минерално за по-голяма устойчивост при надраскване. Часовника се предлага с 2 години гаранция и безплатна доставка. Всички дамски часовници SANTA BARBARA POLO & RACQUET CLUB получавате с кутия и подаръчна торбичка на марката.\nДамски часовник SANTA BARBARA POLO & RACQUET CLUB с каталожен номер B029 е 100 % оригинален продукт на марката SANTA BARBARA POLO & RACQUET CLUB. Всички малки циферблати са активни като показват дата, ден от седмицата и 24-часов формат и второ време. Дамски часовник SANTA BARBARA POLO & RACQUET CLUB e изработен от качествени и дълготрайни материали, механизмът е японски на марката Epson, а батерията е Sony със среден живот 3 години. Верижката е от неръждаема стомана, а стъклото е устойчиво при надраскване.


Пуснаха дъвка с витамини и женшен / moetodete.bg\nПуснаха дъвка с витамини и женшен\n14.02.2011 • от moetodete.bg 0 коментара\nВ магазините в САЩ се появи нова дъвка, съдържаща витамини и женшен. Уникалната особеност на дъвката е в енергията, с която тя обладава.\nСпоред производителите в продукта е добавена дневната доза вит. B-6 и B-12, както и витамин С. Предвижда се в бъдеще да продуктът да бъде подобрен чрез съставки, съдържащи се в енергийните напитки. По този начин се очаква той да спомогне за подобряване здравословното състояние на потребителите.\nОсновната целева аудитория на витаминните дъвки са младите хора на възраст от 23 до 27 години.\nОще за: витамин B, витамин С, витамини, дъвка, женшен, здраве\nКоментари за “Пуснаха дъвка с витамини и женшен”


Кюстендил: Слаб сняг вали в региона, пътните настилки са заснежени и хлъзгави – Радио Верига Фокус\nНачало | Кюстендил | Трафик | Кюстендил: Слаб сняг вали в региона, пътните настилки са заснежени и хлъзгави\n4 януари 2017 | 08:35 By Радио "Фокус" Кюстендил\nКюстендил: Слаб сняг вали в региона, пътните настилки са заснежени и хлъзгави\nКюстендил. Слаб сняг вали в региона, пътните настилки са заснежени и хлъзгави. Това съобщи за Радио „Фокус“ – Кюстендил дежурният в Областно пътно управление. Екипи на фирмата за пътно поддържане са извършили опесъчаване на участъци от републиканската пътна мрежа. Без ограничения се извършва движението по автомагистрала „Струма“ и път Е-79. Спокоен е трафикът в посока ГКПП-Гюешево, преминаването през българо-македонския граничен пункт става без затруднения и забавяне. Шофьорите да се движат с повишено внимание в участък от пътя Бобов дол – Жедна. При километър 14+900 движението на моторни превозни средства се осъществява само в едната лента, поради активизирало свлачище. Мястото е сигнализирано с пътни знаци. Срокът за действие на временната организация на движението е до 31 март 2017 година. Поради свличане на голямо количество земна маса е въведена временна организация на движението в участък с дължина от три километра на пътя Рила – Рилски манастир, мястото е сигнализирано с необходимата знакова маркировка. Срокът за действие на временната организация е до 10 януари 2017 година.\n24 февруари 2017 | 20:41 By Радио "Фокус" Велико Търново\nЗатворен за движение на моторни превозни средства над 10 тона е проходът „Твърдица – Елена“\nВелико Търново. Добри са условията за пътуване на територията на област Велико Търново, предаде репортер на Радио „Фокус“ – Велико Търново. Пътнтие настилки са сухи. Времето е ясно. Отворен за движение е Проходът на Републиката. Въпреки това там остава в сила предупреждението за опасност от падащи камъни. От Агенция „Пътна инфраструктура“ съветват шофьорите да карат […]\n21 февруари 2017 | 11:04 By Радио "Фокус" Кюстендил\nДва района в Кюстендил са без водоподаване заради авария\nКюстендил. Два района в Кюстендил са без водоподаване заради авария. Това съобщиха за Радио „Фокус” – Кюстендил от местното ВиК дружество. Едната авария е на улица „Липа”, в района на Шесто основно училище. Втората повреда на водопровода е на кръстовището между улиците „Охрид” и „Цар Освободител”, където е затруднено и преминаването на автомобилите. На двете […]\n26 февруари 2018 | 07:48 By Радио "Фокус" Благоевград\nБлагоевград: Усложнена е пътната обстановка в областта, но пътните настилки се почистват\nБлагоевград. Усложнена е пътната обстановка в областта. Сняг вали навсякъде, но пътищата са проходими при зимни условия. Това съобщиха за Радио „Фокус“ – Пирин от Областно пътно управление – Благоевград. По -интензивни са валежите във високопланинските участъци като прохода Предел, Банско и село Попови ливади. Прохода Предел и Юндола са затворени за МПС над 12 тона, като […]\n13 юли 2017 | 17:25 By Радио "Фокус" Велико Търново\nВелико Търново. До 40 км/ч е ограничена скоростта в участък от пътя Севлиево – Велико Търново / на входа на старата столица/. Движението се извършва в свободната лента, а причината е изграждане на крайпътен обслужващ обект. Срокът за приключване на дейностите е до 29 август. Това съобщиха за Радио „Фокус” – Велико Търново от пресцентъра на […]\n25 март 2019 | 08:34 By Радио "Фокус" Велико Търново\nВелико Търново. Сухи и нормално проходими са пътищата във Велико Търново, предаде репортер на Радио „Фокус“ – Велико Търново. Времето в града е ясно и слънчево. Трафикът в началото на работната седмица е интензивен. Движението е натоварено по булевардите „България“ и „Никола Габровски“, в района на двата пътни възела – Южен и „Качица“, по „Беляковско […]


Нестандартна лампа от... порцеланови съдове - Comfort.bg\nНачало › Интересно › Направи си сам › Нестандартна лампа от... порцеланови съдове\nВероятно сте виждали по магазините подобни винтидж аксесоари, направени от порцеланови детайли, и може би те са грабвали вниманието Ви със своя нестандартен чар. Ето и един проект, който ще Ви покаже как можете да си направите сами подобна лампа за дома. За проекта ще са Ви необходими подръчни материали, като за основа можете да използвате части от стара настолна лампа.\nПреди да започнете работа по проекта, изберете порцелановите детайли – стари или нови съдове, чинийки, чайници, чашки и прочее. Ако искате да подсилите винтидж излъчването на аксесоара, изберете съдове с различни шарки, а ако предпочитате еднородния дизайн, подберете едноцветни детайли. Подредбата трябва да стане по големина – най-големите детайли трябва да се поставят в основата, а по-малките трябва да изграждат горната част на настолната лампа.\n*закупен от магазина или взет от стара лампа комплект части за настолна лампа (окабеляване и конструкция) – абажура можете да добавите отделно по свой избор\n* силно лепило за керамика\n* порцеланови съдове без дефекти\n* голяма чинийка с вълнообразна периферия – тя ще играе ролята на база на лампата и затова трябва да е достатъчно голяма и стабилна, за да издържи\n* дрелка с бургия за порцелан и стъкло\n1. Потопете всички части от порцелан в съд със студена вода – това ще намали рисковете порцеланът да прегрее, докато го пробивате с дрелката. Внимателно подсушете съдовете, измерете средата им и пробийте в тях отвори, достатъчни да премине окабеляването. Ако усетите, че порцеланът се загрява, докато работите с дрелката, потопете съда в студената вода, изчакайте, подсушете и продължете да пробивате. За да предпазите повърхностите, под съда можете да поставите парче дървесина.\n2. Основната техническа част вече е зад гърба Ви – време е за малко дизайнерски вкус. Изберете начина, по който ще бъдат подредени детайлите на основата, като вземете предвид размерите на комплекта за настолната лампа. Когато вече знаете местата на всеки съд, започнете да залепвате парчетата едно за друго, като намествате отворите им така, че да можете да прокарате кабелите. За да го направите, най-добре е да работите на сектори и да поставяте окабеляването на момента.\n3. Когато лепилото стегне довършете окабеляването и сглобете всички части на лампата според инструкциите в комплекта. Добавете крушката, тествайте за безопасност и инсталирайте желания абажур.\nЕто и още два варианта на този проект:\nнастолна лампа, проекти, порцелан


Калин Терзийски скочи срещу Григор Димитров / Новини DataBG\nДата: 2017-11-22 16:46:00, видяна 1193 пъти\n"Защо всеки казва: Ти знаеш ли какъв страшен труд и талант трябват за тениса? Обаче никой не се замисля какъв труд трябва за истинската литература. Знам отговора. Защото дори и най-жалките хейтъри, тия, които просто си пишат някакви мръсотийки във Facebook смятат, че и тяхното писане е нещо като писането на писателя. Нали - просто си пише човекът? Тогава и аз мога да си мисля, че ако си подхвърлям тенис топка - също съм голям тенисист. Но аз не си мисля такива неща", пише dnes.bg\nЕтикети: Димитров, Григор, скочи, Калин, Терзийски\nако тенисистите които печелят турнири са колкото писателите които пишат разкази щеше да взимат еднакви хонорари\nTOVA KOETO TOI KAZVA E ISTINA......RAZLIKATA E TAM CHE GRIGOR E EDIN V SVETA V OBLASTA NA TENISA, A TAKIVA KATO TOZI SA MNOGO. AKO TOI PISHESHE NE RAZKAZCHETA V NIAKAKAV TAP VESTNIK ZA EMIGRANTI, KOITO NIKOI NE GO CHETE ZA 20 PAUNDA, A "HARI POTER" ILI SIUJETI ZA FILMI KOITO STAVAT "BEST-SELLER" SLED TOVA I DA E NA NIVOTO NA GRIGOR V TENISA TOGAVA IMA PRAVO DA GOVORI. SEGA SAMO MU OSTAVA DA GLEDA GRIGOR I DA CAKA S EZIK!!!!\nСмятай колко си добър,щом ти дават 10 лири?\nАко беше щеше да му кажеш да го духа и 1000 да ти дава,но......ти сам знаеш какъв си и пишеш за 10.Една неизвестна никому госпожа написа няколко книги за Х.Потър и е милионерка отдавна а ти от колко време драскаш и за колко? И като се мислиш за умен не знаеш ли,че навсякъде спортистите са по-известни от ..........май само актьорите ги надминават по слава. Кой е виновен за това? КОй ще го промени? Ти с мърморене и злоба ли? Най малко ще те напсуват тук и където и да е ,мен лично ме боли дедовия за теб и волгин и ития дето имат малки и злобни душички,ай чаУ\nТоя Калин мани го него... ама верно тоя Григор стига ми го вряхте в лицето! В интернет и по телевизията само за Григор бате незнам тоя пич плаща ли си да се шуми около него. Нямам против даже е много хубаво да се отбележи успеха му..... ама 5 дена едно и също аре баста. Всеки ден да слушам колко пари печелел, коя била жена му и колко пъти ходи до тоалет. Ебати клюкарската история..... да му бройш парите и жените на момчето, че се натрапва това и на хората. А за "големите му фенове и защитници" няма нужда да говорим...... където до вчера не бяха гледали тенис през живота си и дори не знаеха правилата. Същата история като Пулев за една вечер изникнаха 3 милиона големи познавачи и експерти в бокса, нищо че една седмица преди това не знаеха даже кой е шампиона и не бяха гледали един мач.\nЖив и здрав да е Григор а тия в медийте дето му броят парите и лъжиците може само да му правят вятър на топките с тенис ракета.\nОтговор до humama mamahu [x] [x]\nАбе стига с тези Димитър Бербатов и Григор! На хората им писна вече! Не им е до тях! Има хора хляб нямат на масата да ядат а вие само с глупости се занимавате!!!\nАз на алкохолик и 10 лв няма да дам , защото само спонсорирам алкохолизма му.\nА най-чудно ми беше Колева какво видя в тоя Дамаджан Бъчваров?\nСигурно е била омаяна от алкохолен полъх по време на разстройство.


Шестте жени на крал Хенри VIII | Sanovnik.bg\nsanovnik.bg»Статии»Загадки на древността»Шестте жени на крал Хенри VIII\nКрал Хенри VIII е една от най-противоречивите и скандални фигури в европейската история. За своя 56-годишен живот този монарх успява да смени цели шест съпруги, а сред наследниците му са емблематичните за английската история кралица Мери или по-известна като Кървава Мери, както и една от най-прочутите кралици – Елизабет Първа.\nБратът умира скоро и през 1509 г. Катрин става първата съпруга на 18-годишния Хенри Осми. От брака им се раждат шест деца. Петте от тях умират, а жива остава единствено Мери, която по-късно става популярна като кралица Кървава Мери - Наречена е Кървава, защото искала всички да приемат католицизма и много хора, които й се противопоставили, намерили смъртта си само за една нощ.\nЗа своя трета съпруга Хенри избира Джейн Сеймур, която е придворна дама на Ан Болейн, а преди това и на Катрин Арагонска. Самата Ан Болейн също е придворна на Катрин. Както и предходната и тази венчавка е тайна (през 1536 г.). Случва се след по-малко от две седмици след обезглавяването на обвинената в кръвосмешение. Хенри просто не си губи времето. През 1537 г Джейн умира по време на раждане.\nМакар и белязано от това нещастие събитието е велико, защото Хенри най-накрая има син (единствен). Става въпрос за Едуард, по-късно крал Едуард Шести. Той управлява малко Англия, защото почива от туберкулоза. Интересно е, че именно Едуард вдъхновява Марк Твен да създаде образите от „Принцът и просякът”. Говори се, че Джейн е съсипала краля, защото той остава без съпруга цели 2 години.\nСъпруга номер 4 е Ан от Клийвс, за която Хенри се жени през 1539 г. Бракът бил политически, тъй като братът на Ан е водач на протестантите в западна Германия. Целта на краля била съюз с тях срещу католическа Франция и Свещената Римска империя. След 1 година Хенри отново е без жена. Развежда се, защото политическото статукво не изисква двамата да са съпрузи.\nСледващата дама, която очарова сърцето на Хенри е Катрин Хауърд, която е с 30 години по-млада от него. Двамата минават под венчило 20 дни след развода с Ан, като се твърди, че кралят бил влюбен в нея. След година обаче тя е обвинена в изневяра. Обвинените за нейни любовници са обезглавени, както и тя самата. Смъртта й се случва в Лондонската кула.\nПоследният брак на Хенри VIII, шести поред и последен, е с Катрин Пар през 1543 г. Именно тя погребва краля и даже успява да се омъжи още веднъж след това. На всичкото отгоре Катрин е женена два пъти преди да се омъжи за краля.\nПроклятие дебне върху гробницата на хавайския крал2\nГрешите, Фани, точно Катрин Пар прави това, което мислите, че е правила Джейн Сиймор. Има доста исторически източници за това. Хенри е обичал Джейн, но тя се е страхувала от него. В крайна сметка умира сама след раждането, той не е пожелал да влезе при нея (някои източници пишат, че дори е бил на лов). Той започва да я "обожествява" по-късно, точно защото му е родила единствения жив син. Останалото за Катрин Пар, което сте написала е вярно. Наскоро дори показаха документ, че е имало и издадена смъртна присъда за Катрин Пар, с подписа на краля. По някаква причина този документ не е видял бял свят.\nЕдинствената съпруга, която е обичал Хенри е Джейн Сеймур. За разлика от Катрин Пар, тя се разбира с Мери ( именно тя сдобрява Хенри с дъщеря му) и взима и Елизабет в двореца, като така събира цялото семейство. Ражда му и единствения син. Не случайно е заповядал, когато умре да бъде погребан до Джейн Сеймур. Където лежи и до днес...\nЗа мен жена, която пред очите на съпругата, успява да отмъкне сърцето на съпруга, освен очевидното е и изключително умна и умела в интригите. Съвременниците не отричат амбицията и интелигентността на Ан Булин (както е правилното произношение). Да устоиш пред изпитанията и да оцелееш в един двор, в който единственото, което няма, е спокойствие - какво да кажем... Опитвам се да съчувствам на Катерина Арагонска, която умира сама и в бедност, но не мога - харесвам силата и хъса на Ан, не обвинявам нея, а Хенри.\nХаресвам и Ана от Клев, защото е единствената, която оцелява до дълбока старост (преди да умре Хенри е искал да убие и Катрин Пар) в една страна, където е нежелана от краля, нежелана от политиците, сама, без възможност за връщане в Клев и за какъвто и да било брак, за деца. Единствено ловкостта ѝ я спасява във време, когато политическият съюз с Клев става неизгоден, а тя самата - пречка пред желанието на Хенри да се ожени за малката Катрин. Между другото, последното се е знаело от всички и Ана е била за посмешище в двора. Даже се стига дотам да я обвинят във вещерство и да има процес с/у нея, защото .. Кралят не може да го вдига! Защото тя, забележете, го била омагьосала да няма деца(подтикната от неговите врагове иска гибелта на Англия) , а неговият премъдър разум и интуиция му казвали това. В крайна сметка обявяват Ана за "сестра" на Краля и той ѝ отпуска един замък и рента, от която да се издържа. Е, той по всяко време може да си ги вземе...\nПредпоследната съпруга, наричана "Роза без нито един трън" също ми е симпатична. Макар да не е невинното момиче, което се опитват да я изкарат, и да е предала брака си, за мен тя е едно обикновено 16-годишно момиче, което за пръв път в живота си се влюбва - в Томас Кълпепър. А там, където има любов , камък не се хвърля. Не мога да не се замисля какво е политическата амбиция на семейството ти да те пъхне в лапите на егоцентричен маниак, отдавна загубил мярка в желания и страсти, мъж, който може да ти бъде дядо, който не може да те задоволи, но и не върви да си го признае, мъж, който няма хигиена (вижте порядките за този период), мирише зле, има огромна гнойна рана на крака, лениви черва и е изключително капризен и мнителен... Погледнете писмата на момичето до Томас, ще видите и усетите трепетите на младото влюбено сърце. Как да забраним на това сърце да обича?\nСъгласна съм с теб! До някъде тоя Хенри 8 сам си е виновен! Кой го е карал да си взима 16 годишно момиче за съпруга! Май го е хванал кризата на средната възраст! А онова за импотентността на Хенри 8,през средновековието, ако един крал е импотентен,той е негоден за крал! За това той не си е признал!\nВинаги съм била очарована от Ан Болей (финес , искуство , интелигентност) а и резултатът е очеваден - Елизабет !\nзнам всичко за управлението на хенри 8 и 6 те му съпруги,но двете ми фаворитки са Ан Болеин и Катрин Пар,като Катрин Пар е била тази която успява да даде на краля спокоен семеен йивот и е до него до смъртта му.Катрин Пар е единствената англииска кралица която обича трите деца на краля като свои.м/у катрин и елизабет се поражда силна връзка.принцеса мери и принц едуард 6 ти нямат особено желание да приемат катрин пар за своя маика,но в последствие и това става.Катрин Пар ще остане в английската история като единствената от 6 те супруги на хенри 8 като майка на 3 те мъ деца.\nЯвно само си мислиш, че знаеш... Катрин Пар до последно не успява да се сближи с Мери (първата му дъщеря) защото (както би следвало да знаеш) Мери е католичка, а Катрин - протестантка... Да била е близка, но само с Елизабет и Едуард. Освен това мнителността и подозрителността на краля започват да придобиват заплашителен характер. Кралят на няколко пъти взема решение Катрин да бъде арестувана, но после се отказва от тази стъпка. Причината за кралската немилост е, в основата си, радикалното протестантство на Катрин, която е увлечена от идеите на лутеранството.\nБраво за Катрин.


future - kaldata.com - Форуми\nВсичко за future\nfuture отговори в добавена от Pifi Pedolino тема в Телевизори, Видео и Фото техника, Видео наблюдение\nДа си жив и здрав, Друже! Благодаря!!!\nТова е специално за тези, които се мръщят на паролите! Тук си има изграден модел на споделяне! Ако на някой не му харесва как си общуваме в тази тема да отива на линка, който съм шернал и да се наслаждава на избора-там!\nготови изкопани! Няма нужда да сканирате!\nГимнастиката и при XtreamCodes скоро ще приключи!😎\nСъгласен съм, Марто! Но при STB EMU все още не е така!\nКой е казал, че новата версия има това за цел? Новите правила изискват нови данни за въвеждане, които ако ги знаем ще вършат работа и при предишни версии!😉\nНякой да сподели работещ конфиг за порталите съвместим с куршума? Виждам, че има картечари! На ЛС😉\nКуршума, като гледам е някакво подобие на Сентри МБА!Нищо ново под Слънцето! Важен е конфа-той формира таргета и степента на поражение!😉\nМмм….- Огледалото в преобладаващата част от случаите, го използват единствено да се оглеждат колко са привлекателни и дали не са се оцапали, но има и такива дето се сещат, че върши работа да погледнеш какво има...зад "оглеждащия се"! 😎\nСега...-да добавя и аз нещо Сега....- да добавя и аз нещо от мен-във връзка с цитираното! Причините да не се дават току-така неща на ЛС са няколко! Основната е, че получателят вместо да я ползва единствено за себе си или я пльосва по другите сайтове или я препредава на уж доверени хора!...И какво следва?!-Клонът се огъва под тежестта на вируса и кепенците хлопват! За това не се сърдете, че съществува недоверие! Доверието се печели бавно...и трудно! Ако го спечелите-ще получите желаното! Поздрави и Успех!!!


Пребиха и обраха 82-годишен мъж в дома му - Новини 24 часа от България и Света. Здраве, Клюки\nПребиха и обраха 82-годишен мъж в дома му\nHome »Всички Новини » Пребиха и обраха 82-годишен мъж в дома му\nПребиха и обраха 82-годишен мъж в дома му в град Славяново.\nСигналът в полицията бил подаден тази сутрин, около 2.30 часа. 82 – годишен мъж от Славяново разказал пред органите на реда, че малко по-рано в дома му неизвестен му нанесъл побой и му отнел 120 лева. Веднага на мястото била изпратена дежурно-оперативна група, която извършила оглед. Установено било, че неизвестният проникнал в дома на възрастния мъж през незаключена врата, след като му нанесъл побой и му взел пари, избягал в неизвестна посока. Пострадалият бил транспортиран в болнично заведение с множество фрактури по тялото и главата, както и със счупена скула.


Residenze Piandaccoli - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nВиж всички 69 места за настаняване в Ластра а Синя.\nVia di Piandaccoli 10, Ластра А Синя, Ластра а Синя, Италия, 50055 - Много добро местоположение - вижте на картата\nПовече за Residenze Piandaccoli\nPiandaccoli е елегантна сграда от 18-ти век и разполага с парк с площ 1000 кв. метра с плувен басейн и барбекю. Той се намира в тихата провинция Тоскана. Центърът на Флоренция е на 25 минути с кола. Апартаментите са в битов стил и имат таван с дървени греди. Всеки от тях има отделен хол с диван, плоскоекранен телевизор със сателитни програми и напълно обзаведен кухненски бокс. Има и веранда. Residenze Piandaccoli произвежда собствен зехтин и органично вино. Хотелът е на пет километра от Синя и на по-малко от 15 минути с кола от летище Емполи.\nНеобходимо е гостите да уведомят хотела за очаквания час на пристигането си. Това може да се посочи в полето за специални заявки по време на резервацията или директно по телефона. Басейнът работи само през лятото. Моля, имайте предвид, че отоплението се заплаща отделно според потреблението.\nЛастра а Синя Къщи за гости