Дневен хороскоп за зодия Скорпион - 10 Септември 2021 година -\nДневен хороскоп - Скорпион - 10.09.2021 - Проявете упоритост\nПостъпите ли така, ситуацията със сигурност ще се промени, защото някой ще ви помогне. За други от зодията възникват смущения в партньорските взаимоотношения. Редно е да ги отстраните преди въпросните събития да са се превърнали в неуправляем или необратим процес. Отдайте се на почивка, дори и да намирате сили за работа. Способни сте да стигнете предела в стремежа си да работите, но не бива да го допускате. Погрижете се за отмората си, слушайте музика, спортувайте на открито.\nНе изхвърляйте нищо, което за момента не ви е нужно. Скоро ще му обърнете внимание. Разберете още сега какво е подготвила съдбата за вас в личен и любовен план. Не пропускайте да прочетете вашият личен хороскоп според датата на раждане за 2021 година, или вашият личен любовен хороскоп според датата на раждане за 2021 година. Разкрийте тайните на зодиака още сега и винаги бъдете една крачка пред всички останали. Успех!


Броят на констатираните административни нарушения е 1 125 бр. Издадени са 973 бр. наказателни постановления, от които 755 бр. са влезли в сила. В резултат на контролните дейности са иззети 95 километра мрежи и 10 615 кг риба, от която почти 4,5 тона е дарена.


Ангел Кунчев: Ако заразените паднат под 200 на 100 000 може да отпуснем мерките – News 20\nЗасега имаме договор и очаквани доставки на ваксината на Пфайзер. От тях ще получаваме по 150 000 дози месечно, но се правят и корекции. Още няколко региона у нас очакват доставка на ваксини. Това заяви пред Нова главният държавен здравен инспектор и член на Националния оперативен щаб доц. Ангел Кунчев. „След разрешение ще поръчаме и препарата […]\nЗасега имаме договор и очаквани доставки на ваксината на Пфайзер. От тях ще получаваме по 150 000 дози месечно, но се правят и корекции. Още няколко региона у нас очакват доставка на ваксини.\nТова заяви пред Нова главният държавен здравен инспектор и член на Националния оперативен щаб доц. Ангел Кунчев.\n„След разрешение ще поръчаме и препарата на „Модерна“ и „Астра Зенека„, допълни още той.\n„На 4 януари получаваме още 20 000 ваксини. След това всяка седмица ще има доставки със самолет“, разкри доц. Кунчев.\n„Ако достигнем 70% от ваксинация, то тогава епидемия от този вирус няма да има повече“, заяви главният държавен здравен инспектор.\n„Щеше да има проблем, ако не се спазват правилата за доставки на ваксини. Никой не може да ми докаже, че в буса за кренвиршите температурата не е била правилната. Защо да не ползваме всички налични ресурси и фирмите, които предлагат бусове? В САЩ ваксини се разнасяха с камиони за месо и риба тон. Няма смисъл да купуваме камиони с -70 градуса, а само след месеца те няма да се ползват“, коментира доц. Кунчев.\nМоже би лятото или преди това – март, април, ще има ваксини и за гражданите, които не са от засегнатите групи, разкри главният държавен здравен инспектор.\n„Получаваме мейли и заплахи, как сме съсипали живота на някои хора, но и днес изпращаме годината със 110 жертви“, коментира доц. Ангел Кунчев.\n„Ако паднем на заразени под 200 на 100 000 може да отпуснем мерките – не всички, но например да отворим училищата. Не затворихме МОЛ-овете, защото хората пазаруват, а защото пият кафе, общуват си активно“, разкри здравният експерт.\nPreviousАко ви кажа истината за COVID-19, ще трябва да ви застрелям!\nNextНАП спира до 10 януари плащанията чрез ПОС терминал


Ремонт във вила - дограма, предстенна обшивка с | Мисия Моят Дом\nПредварителната обработка на отвора на прозореца e задължителна при монтаж със системата за изолация. Обработеният отвор позволява плътното залепване на вътрешното и външно изолационно фолио към зида. При необработен зид, това е почти невъзможно.\nСистемата за изолация при монтаж на дограма се състои от няколко продукта, с максимална съвместимост – вътрешно и външно изолационно фолио, полиуретанова пяна и монтажно лепило.\nПреди монтирането, на рамката на прозореца се залепват външното и вътрешно текстилно изолационно фолио. Ширината на фолиото е 9 см. При необходимост могат да се съединят две ленти за по-голяма ширина. За по-голямо удобство самото фолио има самозалепваща лента.\nМонтажът е важен етап от цялостния процес на подмяна на старата дограма с нова. След като сме обработили отвора, рамката се поставя и се нивелира хоризонтално и вертикално. За укрепването се използват пластмасови, а когато е необходимо и дървени трупчета.\nСлед монтирането на крепежните елементи и преди да се нанесе монтажната пяна външното изолационно фолио се залепва към зидарията. За целта се използва монтажно лепило. То се полага така, че да осигури минимална ширина на лепилния слой около 30 мм. За постигане на оптимално залепване е необходимо дебелината на слоя да е поне 1 мм, след притискането на лентата към основата.\nСлед залепването на външното изолационно фолио, рамката на прозореца се фиксира с монтажната пяна. Преди това е добре стената да се напръска с вода.\nИзолационното фолио от вътрешната страна също се залепва към зидарията с монтажно лепило. За осигуряване на по-добро прилепване, фолиото се притиска към основата с валяк.\nВътрешното текстилно изолационно фолио е паронепропускливо. Така то не позволява на влагата да преминава и да се натрупва около дограмата.\nИзграждане на предстенна обшивка\nПредстенната обшивка се състои от конструкция от метални профили и едностаранно положени гипскартонени плоскости. При планирани едновременно предстенна обшивка и окачен таван, работата започва от изграждането на предстенната обшивка.\nСлед оразмеряването, към гредите на пода с рапидни винтове се захваща Уде профил. При класическата схема за изграждане на предстенна обшивка Уде профил се захваща и към тавана.\nС ударна бормашина се пробиват отвори за захващане на директните окачвачи. С рамкови дюбели те се захващат към стената.\nНа перпендикулярната стена се захваща Уде профил.\nКъм така монтираните профили се захващат вертикално разположените ЦеДе профили. Те се фиксират към директните окачвачи с така наречените копчета.\nСлед като всички електрически кабели са вече прокарани можем да преминем към поставянето и на каменната вата. Тя се полага плътно между профилите. При запълването обикновено не остават празни, непопълнени места, които представляват топлинни мостове.\nОбработка на дървените греди\nГрундът трайно импрегнира дървесината без да променя цвета на дървото. Защитава го от дървояди и плесени и осигурява добра адхезия за следващото покритие, като същевременно намалява и разхода на материал при последваща обработка.\nКонсервиращият импрегнант се нанася с четка по цялата повърхност на дървенията, която предварително трябва да бъде добре подготвена, както направихме и ние. Характеризира се с добра разливност и лесно нанасяне.\nТой е задължителен при обработката на дървените греди и мертеци в подпокривното пространство. Така дървесината е защитена ефикасно от проникването на дървояди, микроорганизми, плесени и други вредители.\nГрундът изсъхва за около 2 часа след нанасянето в зависимост и от атмосферните условия.\nФинишният лак се тонира в почти неограничено количество цветове по каталог или мостра на клиента.\nЛакът прониква в дълбочина в дървесината като подчертава естествената красота на дървото. Дълбоко проникване в структурата осигурява сигурна защита от напукване и влиянието на влагата. Освен това лакът защитава дървесината от стареене и всякакви вредители и плесени.\nЛакът се нанася неразреден. Има добра адхезия към дървесината.\nUV филтрите, го правят изключително подходящ и за външно нанасяне, защото основната причина за разрушаването на лаковите покрития са силните слънчеви лъчи. Пигментните вещества в лаковете съдържат тези УВе филтри и затова за външна употреба се препоръчва използването на оцветени, а не безцветни лакове.\nМеханична обработка на дървото\nЗа по-прецизна работа се използва електрическо ренде. Изключително ергономичният дизайн на този инструмент прави работата с него лесна и ефективна и осигурява оптимално удобство при рендосването.\nЕлектрическото ренде се използва за рендосване на дървени повърхности, скосяване на ръбове и прорязване на канали бързо и точно.\nАлуминиевата основа е много издръжлива и свърхгладка, което улеснява движението на уреда по повърхностите без особено усилие.\nЕргономичният дизайн включва и допълнителна предна ръкохватка за оптимален контрол при рендосване – както при хоризонтално, така и при вертикално използване. Ръкохватката може да се регулира до най-удобното положение за работа.\nШирочината на рендосване 82 мм с дълбочина от 0 до 2 мм.\nМаксималната дълбочина на прорязване на канали е от 0 до 8 мм.\nСкоростта на въртене при празен ход е 16 000 оборота в минута.\nЗа получаването на още по-гладка повърхност ще използваме вибрационна шлайфмашина.\nВгадената система за прахоулавяне с двоен филтър намалява до минимум изхвърлянето на прах при работа.\nПри работа виброшлайфът има голямо осцилиращо движение и висока скорост, което осигурява бързо и равномерно отнемане на необходимия слой за получаване на идеално гладка повърхност. Плавното регулиране на скоростта позволява непрекъснат контрол по време на работа. Двойният филтър улавя малките частици прах, отеляни при работата на машината.\nПредаване 30 / 2008


болест Archives | 9 999 999 views\nВълната от летни зарази от антракс и бруцелоза накара хората да се сетят за пророчествата на Ванга, свързани с болестите. Туристка от Русия, която лично е познавала Рупската Касандра, тези дни разкри как Ванга е …\nБългарско хапче печели 20 години живот на болни от рак\nАко светът открие лекарство против рака, това ще бъде събитие, излизащо извън мащабите за новина. И може да не се случи скоро. В същото време обаче на пазара започнаха да се появяват препарати, които удължават …\nЗа пациент не е важно колко получава и колко някой дава, важно е дали ще му решиш проблема. Това Коментира в студиото на „Здравей, България” по Нова телевизия Нана Гладуиш, водеща на предаването „Съдебен спор” …\nНашето тяло е проектирано да ни даде перфектна обратна връзка. Понякога различни неочевидни симптоми могат да бъдат причина за други, по-сериозни заболявания. Например – рак. В тази статия на КО4 ще откриете първите 7 признака …\nПетя Дикова разказа за тежката болест която има докато е бременна\nДъщерята на Аня Пенчева и Сашо Диков отдавна искала да стане майка, но никога не е мечтала да е булка, твърдят нейни познати. Тя била наясно, че подписът не гарантира вечна любов, а напротив. Горчивият …\nПонякога истинският живот ни поднася истории, които са много по-силни от тези на екрана. Такава е и днешната. Тази история разтърси мрежата преди две години. Малкият Андрей от Черкаси (Украйна) сам шие снежни човеци-играчки за набиране …\n6 знака, че черният ви дроб не …\n5 фатални грешки, които съсипват косата!\nСтара тибетска рецепта пречиства организма от ненужните …\nВасилиевите молитви помагат при магия


КлиВенТо – партньор на HITEMA Италия за водоохладители | КлиВенТо\nС цел обогатяване на нашата продуктова гама КлиВенТо договори сътрудничество с италианския производител на климатична техника Hitema.\nСъздадена преди 30 години Hitema разполага с 5 производствени предприятия, разположени в района на Падова с обща площ 18 750 м². Дистрибуторската мрежа е разпростира в 45 държави от Европа, САЩ, Близкия изток, Русия.\nПродуктовата гама включва водоохладители въздух-вода и вода-вода с мощности от 1,6kW до 3000 kW.\nHITEMA разшири своето портфолио с нова серия не само с помощта на екологични хладилни агенти като HFO R1234ze , HFC с нисък GWP (потенциал за глобално затопляне) като R513A, R32, R454B, R449A и естествения хладилен агент ПРОПАН ( R290 ), но също така разработва новата серия TURBOCOR.\nШироката гама от приложения, задоволяват сектори като хранително-вкусовата промишленост, медицинската и фармацевтичната промишленост, металообработващите машини, обработката на пластмаса, винарските изби, автомобилната индустрия.\nОсновно предимство на HITEMA е разработването на специални технически решения по “мярка на клиента”, т.е. отговарящи на всички специфични изисквания и параметри, съобразени с конкретна среда и технология.\nПрилагаме таблици с моделите на различните съоръжения. За повече информация на:\nДата на добавяне: 2021-03-30\nТермопомпи вода-вода HP 90 с естествен хладилен агент (R744-CО2)\nГазов котел DIVACONDENS F24\nПелетни камини и котли на пелети Ambiente & Calore\nЕлектрически котел LEB 6kW


мускулна маса Архиви | Страница 5 от 7 | Тренирай.БГ\nНачало » Tag Archives: мускулна маса (page 5)\nЦелта – отправна точка към успеха!\n31.07.2013\t5 коментара\nЗдравейте приятели, днес искам да засегна една тема, която аз лично смятам за много важна. Дори нещо повече, без цел няма посока, без посока няма път, а без път няма да стигнем до никъде. Често получавам запитвания от сорта „искам да кача“ или „искам да сваля“. До тук добре, това са си въпроси, които вълнуват всеки. Но на мен веднага ...\tПрочети повече »\nЧаша кафе за по-здрава тренировка!\n27.01.2013\t7 коментара\nЗдравейте приятели! Трябва ви стимулант за по-добра тренировка? Отговора е както се казва на една ръка разстояние. Чаша кафе. Хубаво кафе, а не някое менте, и по-възможност без захар. Какво пък му е толкова специалното на кафето. Тук отговора отново е с една дума – КОФЕИН. Той е естествен стимулант на централната нервна система. Кофеина е отговорен за повишаване на ...\tПрочети повече »\nКолко повторения да правим в една серия\n23.01.2013\t5 коментара\nТози въпрос е толкова често задаван,че напълно си заслужава да му се отдели внимание. И така приятели, тези от вас с по-сериозен стаж със сигурност са разбрали за себе си кое число е най-добро. Кой колко повторения в серия ще прави зависи най-вече от индивидуалните особености, но има и някои общо валидни правила. Нека разгледаме първо тях, а после ще ...\tПрочети повече »\nОт незапомнени времена, късната есен до ранна пролет приятелите на желязната игра се стремят да повишат силата и теглото си. Или с други думи влизаме в „основен период“ както биха се изразили културистите. Теории за това как да се случат нещата много, програми още повече. Днес ще ви представя една програма която може да ви помогне за целта. Тя се ...\tПрочети повече »\n11.12.2012\t13 коментара\nВсеки един, който тренира с тежести е наясно за важността на правилното хранете.Не зависимо да ли искате да качите мускулна маса или да стопите излишните мазнини, то каузата е загубена ако не обърнете внимание на това как се храните. Нека днес разгледаме 5-те най-важни момента когато се стремим към повече мускули. Хубаво е да ги знаем или поне да си ...\tПрочети повече »


Криминогенният профил на прехода мина през борците и мутрите и стигна до държавата | Анализи и Коментари | Новини от България и Света | OFFNews.bg\nКриминогенният профил на прехода мина през борците и мутрите и стигна до държавата\nКоментар на доц. Г. Лозанов за събитията от изминалата седмица\nДоц. Георги Лозанов Последна промяна на 04 юни 2017 в 22:26 6010 3\nКоментарът на доц. Георги Лозанов за съботията от седмицата е от предаването му "Необичайните заподозрени" по телевизия Bulgaria ON AIR. Заглавието е на OFFNews.\nТази седмица завърши по особено драматичен начин. Светът става все по-опасно място за живеене. Което изисква от политиците глобално мислене и нетрадиционни решения.\nТова обаче не попречи депутатите от БСП и ГЕРБ да се скарат в Народното събрание, не за друго, а пак за вината на БКП – с риторика и патос от началото на прехода. Кой от тях и доколко трябва да я понесе. Разгорещеността на спора им беше обратнопропорционална на интереса към него. Усещането беше за театър пред празна зала. И по-лошо – за задочен заговор между спорещите да заобикалят в паралелни скандали вините с днешна дата. Например, рискът (подсказан този път от Германия), че ще ни бъде отнет достъпът до еврофондовете заради липса на реформи и върховенство на закона. А фондовете фактически са единственият ресурс, донесен на страната, от политиците на прехода. И то не от тези, които се караха от парламентарната трибуна.\nСлед всички дебати кои паметници от комунизма трябва да останат и кои да се махнат, в крайна сметка ще бъде демонтиран този пред НДК. Нищо че той като естетика е далеч по-модерен от редица други и е с далеч по-предпазливи идеологически внушения. Да речем от паметника на Съветската армия – фалически символ на тоталитарната власт, еректирал в центъра на София.\nНо проблемът не е кой точно паметник ще се събори, а че продължаваме да гледаме на паметниците, вместо като шанс за диалог с идващите поколения, като разправия с настоящи идеологически врагове. Просто една деспотична идеология – комунистическата, е заменена с нова – националистическата. И това личи не по съборените, а по построените паметници. И по светещите им очи. Така че е въпрос само на време да започне дебатът и за тяхното събаряне…\nСъздаването на измислени врагове бе в основата и на още един скандал – отсъствието за първи път на наши духовници в делегацията ни за 24 май в Рим, водена от президента.\nМоже наистина Ватиканът по своя крайно дипломатичен начин да е подсказал някак промененото си отношение към България, което, впрочем, се усети още по времето на Орешарски. И по-специално към Българската Православна Църква заради непредизвиканите с нищо нападки срещу католиците от страна на местни духовници като дядо Николай, който в непремерените си изказвания си е присвоил правото да съди без да бъде съден. Или заради ксенофобски жестове като изгонването от Белене на италианския пастор Паоло Кортези. Въобще заради пренебрегването на споделените ценности между двете църкви и използването на различията като повод за вражда.\nА може причината да е в президентската институция, решила така да направи реверанс по Православната дъга, която отвежда към Кремъл и отдавна вече много повече принадлежи на политиката, отколкото на вярата.\nИ в двата случая съставът на тазгодишната ни делегация е знак, че може да загубим междукултурната привилегия на добрите отношения с Римокатолическата църква, за които много допринесе посещението на папа Йоан-Павел Втори в страната през 2002 година. Днес сякаш удобно забравено…\nИ пак създаване на врагове – в спорта. И то от нищото. Фенове на различни отбори, които иначе са съвсем на един акъл, са готови да се пребият по седалките на стадионите. И го правят.\nТази седмица пък направо се нахвърлиха върху играчите на терена и прекратиха в 82-а минута футболен мач в Своге.\nРазбира се, намеси се полиция, защото това е нерегламентирано насилие. Значи ли обаче, че не трябва да се питаме с какво регламентираното насилие е по-добро. Защо, ако направиш на някого аркада на улицата, може да лежиш в затвора, а ако я направиш на ринга, можеш да станеш шампион.\nДоводите вероятно са много, но, мисля си, никога не стигат, за да приемем насилието за спектакъл. Нека не забравяме удобно и че криминогенният профил на прехода започна от спортните школи и борците, мина през мутрите, за да стигне до държавата.\nВатикана Георги Лозанов делегация коментар мутри Народно събрание Необичайните заподозрени паметници преход Рим събития от седмицата\n05.06 2017 в 11:36\nДоводите вероятно са много, но, мисля си, никога не стигат, за да приемем насилието за спектакъл.\nОт мисли като тази разбирам, че има хора на които главата им служи единствено като аксесоар и допълнение на задника.\nгого, насилието беше превърнато в спектакъл, промишлен тип "холивудски" с първото изнесено студио на cnn, от което "предаваха на живо" събитията и военните действия на първата война в Гълфа. Само един нещастен прожектор, който някой тъп кубинец не беше закрепил добре и едва не уби единия водещ тогава, изкара на яве цялата пошла истина, че това студио се намира във Флорида. гого, гого, мой нещастен гого... обречен да лиже докато умре.\n05.06 2017 в 10:03\nОфнюз, от Америка за България задължават ли ви да му публикувате и може би плащате на този безмислен човечец глупавите размисли?


Текстове като предмет на анализа на литературния критик - статия от раздела Допълнителен анализ на произведение на изкуството, Анализ на текста на произведението, Литература. Правила и друга полезна информация онлайн :: Textologia.ru\nНеобходим е английски език, за да можем да се задоволим в съвременните условия. ...\nTekstologiya.ru литература Анализ на текста Допълнителен анализ на произведение на изкуството Текстове като предмет на анализ на литературния критик\nТекстове като предмет на анализ на литературния критик\nТекстовете като литературен жанр се противопоставят на епичната и драматургия, така че в своя анализ е необходимо да се вземат под внимание общите особености в най-висока степен. Ако епичната и драмата възпроизвеждат човешкото същество, обективната страна на живота, тогава текстовете са човешкото съзнание и подсъзнанието, субективен момент. Епосът и драмата изобразяват, текстовете изразяват.\nМожете дори да кажете, че текстовете принадлежат към съвсем различна група от изкуства, отколкото епичното и драматичното изкуство - не графичното, а експресивното. Ето защо много методи за анализиране на епични и драматични произведения не са приложими към лирическата работа, особено по отношение на нейната форма, а за литературен анализ литературата развива свои собствени методи и подходи.\nГорното се отнася преди всичко до изобразения свят, който в текста не е конструиран по същия начин, както в епичната и драматичната. Доминиращият стил, към който се стреми лирическата поезия, е психологията, но психологията е особена.\nВ епичната и отчасти в драмата, ние се занимаваме с образа на вътрешния свят на героя, сякаш отвън, в текстовете същият психологизъм е изразителен, предметът на изказването и предметът на психологическия образ съвпадат.\nВ резултат на това лиричният поет изучава вътрешния свят на човек в специална перспектива: той се възползва от сферата на опит, чувства, емоции и го разкрива по правило, но по-дълбоко и по-ярко, отколкото в епичната.\nСферата на мисълта също е обект на лирикизъм; Много лирични произведения са изградени върху разгръщането не на опит, а на отражения (въпреки че винаги се оцветяват от това или онова чувство). Такива текстове ("Аз се скитам по улиците на шумни ..." Пушкин, "Дума" Лермонтов, "Вълна и мисъл" Туйчев и т.н.) се нарича медитативен. Но във всеки случай изобразеният свят на лирическо произведение е преди всичко психологически свят.\nТова обстоятелство трябва да се вземе предвид особено, когато се анализира индивидуалното изображение (би било по-правилно да се наричат "псевдо-снимки") подробности, които могат да бъдат намерени в текстовете. Първо, нека да отбележим, че лирическото произведение може да се направи без тях изобщо - например в стихотворението на Пушкин "Обичах те ...", без изключение, подробностите от психологическата, детайлна тема напълно липсва.\nАко се появят визуалните детайли, те изпълняват същата функция на психологическия образ: или индиректно създавайки емоционалното настроение на произведението, или да се превърне в впечатление за лиричния герой, обекта на неговото отражение и т.н.\nТова са по-специално детайлите на ландшафта. Например, в поемата на А. Фет "Вечер" очевидно няма нито една психологическа подробност, а само описание на пейзажа. Но функцията на пейзажа тук е да създаде настроение на мир, със спокойствие, тишина, с помощта на подбор на детайли.\nПейзажът в стихотворението на Лермонтов "Когато жълтеникавото поле е развълнувано ..." е обект на разбиране, дадено в възприемането на лиричния герой, променящите се снимки на природата съставляват съдържанието на лирическото мислене, което води до емоционално-фигуративно заключение - обобщение: "Тогава душите на моето безпокойство се примиряват ...".\nНека да отбележим, че в пейзажа на Лермонтов не е необходима точност от пейзажа в епиката: момина сълза, слива и жълтеникаво поле не могат да съществуват в природата, тъй като принадлежат към различни сезони, от които може да се види, че пейзажът в текстовете, но само впечатлението за лиричния герой.\nСъщото може да се каже и за детайлите на портрета и света на нещата, които се срещат в лирическите произведения: изпълняват чисто психологическа функция в лирическата поезия. Така че "червеният лале, лале в копчето ти" в стихотворението на А. Ахматова "объркване" става ярко впечатление от лиричната героиня, индиректно обозначаващо интензивността на лиричното преживяване; в нейното собствено стихотворение "Песента на последната среща" подробностите на предмета ("сложих ръкавицата си от дясната ми ръка") е форма на косвено изразяване на емоционалното състояние.\nНай-трудните за анализ са тези лирични творби, в които се срещаме с известна прилика на парцела и системата от герои. Тук има изкушение да се прехвърлят към текста принципите и техниките за анализиране на съответните явления в епичната и драма, което е фундаментално неправилно, защото както "псевдо-историята", така и "псевдо-личностите" имат в текста напълно различна природа и друга функция - преди всичко психологическа.\nТака че в стихотворението на Лермонтов "Просякът" изглежда, че има образа на герой, който има определена социална позиция, външен вид, възраст, т.е. признаци на определяне, характерни за епичната и драмата.\nВсъщност обаче съществуването на този "герой" не е независимо, а е илюзорно: образът е само част от подробното сравнение и следователно служи за по-убедително и изразително изразяване на емоционалната интензивност на произведението. Просякът като факт на съществуване не е тук, има само отхвърлено чувство, предавано чрез притчи.\nВ стихотворението Пушкин "Арион" има нещо като сюжет, се планира някаква динамика на действия и събития. Но би било безсмислено и дори абсурдно да се търси в този "заговор" начало, кулминация и изход, да се търси конфликтът, изразен в него и т.н.\nВеригата на събитията е разбирането на събитията от неотдавнашното политическо минало, дадени в алегоричната форма от лирическия герой на Пушкин; на преден план тук не са действия и събития, а фактът, че този "заговор" има определено емоционално оцветяване. Следователно сюжетът в текстовете не съществува като такъв, а действа само като средство за психологическа експресивност.\nТака че в лирическата работа не анализираме нито парцела, героите, нито тематичните детайли извън тяхната психологическа функция - тоест, ние не обръщаме внимание на това, което е фундаментално важно в епиката. Но в лириката, анализът на лиричния герой става от основно значение. Лиричният герой е образ на човек в текстовете, носител на опит в лирично произведение.\nКакто всеки образ, лиричният герой носи не само уникални уникални личностни черти, но и известна генерализация, поради което идентифицирането му с истинския автор е неприемливо. Често лиричният герой е много близък с автора по отношение на личността, характера на преживяванията, но въпреки това разликата между тях е фундаментална и се запазва във всички случаи, тъй като във всяка конкретна творба авторът реализира в лиричния герой част от личността си, пише и обобщавайки лиричните преживявания.\nБлагодарение на това читателят лесно се идентифицира с лиричния герой. Може да се каже, че лиричният герой е не само авторът, но всеки, който чете дадената творба и изпитва същите преживявания и емоции като лиричния герой.\nВ много случаи лиричният герой само в много слаба степен се свързва с истинския автор, разкривайки висока степен на конвенционалност на този образ. Така в стихотворението на Твърдовски "Аз съм убит под Ржев ..." лиричният разказ се води от името на падналия войник. В редки случаи лиричният герой се появява дори като антипода на автора ("Моралният човек" на Некрасов).\nЗа разлика от характера на едно епично или драматично произведение, лиричният герой не може да има сигурност: няма име, възраст, характер на портрета, понякога не е ясно дали принадлежи към мъжкия или женския пол. Лиричният герой почти винаги съществува извън обичайното време и пространство: преживяванията му са "навсякъде" и "винаги".\nТекстовете се притеглят към малък обем и вследствие на това към напрегнат и сложен състав. В текстовете по-често, отколкото в епичната и драмата, се използват съставни техники за повторение, опозиция, усилване и редактиране.\nИзключителното значение в състава на лиричния продукт придобива взаимодействието на образите, което често създава двуизмерен и многостранен артистичен смисъл. И така, в поемата на Есенн "Аз съм последният поет на селото ..." напрежението на състава се създава, първо, от контраста на цветните образи:\nПо пътя на синьото поле\nСкоро ще излезе железен гост.\nОвесено брашно, което потънах,\nТой ще събере една черна шепа.\nНа второ място, получаването на усилване привлича вниманието: изображенията, свързани със смъртта, постоянно се повтарят. Трето, противопоставянето на лиричния герой на "железен гост" е със значителна композиционна значимост. И накрая, принципът на ориентиране на естеството на природата обединява индивидуални пейзажни образи. Всичко това заедно създава доста сложна фигуративна и семантична структура в работата.\nОсновната ориентировъчна точка на композицията на лиричната творба е в нейния финал, който се усеща особено в произведенията с малък обем. Например, в миниатюрата на Туйчев "Умът не може да разбере Русия ..." целият текст служи като подготовка за последната дума, която включва идеята за работата.\nНо дори и в по-обширни същества този принцип често се запазва - ние ще посочим като примери Пушкинския "Паметник", "Когато жълтеникавото поле е развълнувано ..." Лермонтов, "На Железниците" на стихотворенията на Блок, където композицията е пряко възходящо развитие от началото до последната шокова станция.\nТекстовете като обект на анализ на литературния критик - продължение ...\nДоминиращите стилове на текста в областта на художествената реч са монологията, реториката ...\nЛироепика като обект на анализ на литературен критик ...\nЛире-епичните произведения са, както подсказва и името, синтезата на епичните ...\nИнтерес към историята в руската литература от XVII век. Нови тенденции в драмата\nТърсенето на оригинални литературни форми, засиленото внимание към националния фолклор отразява тези процеси на перестройката ...\nЖанр на проза миниатюри в Русия през първата половина на 19 век\nВ началото на XIX век. жанрът на прозаичните миниатюри все още е широко развит. Пейзажни скици, медитации, ...


27 деца, включително и бежанци, са пребивавали в приюта на БЧК\nНачало/Новини/27 деца, включително и бежанци, са пребивавали в приюта на БЧК\nМария Иванова 09/12/2013\n0 33 Преди минута\nДанните за приюта бяха изнесени на отчетно събрание на ОбС на БЧК\nБежанци от Афганистан, Сирия и Ирак са минали през Приюта за безпризорни на БЧК, става ясно от отчетния доклад на организацията. Девет бежанци – предимно деца и майки са били настанени в приюта с прокурорска заповед до изясняването на случаите и произнасянето на съда.\nПрез 2013-а общо 27 деца са пребивавали в приюта на БЧК. Осемнадесет са настанени там през тази година, а 23 са изведени от него, като част от тях са върнати в семейна среда, в приемно семейство, дом за деца, лишени от родителски грижи, а четири от тях са били настанени, заедно с родителите си, в бежански лагер.\nЗа нуждите на всички потребители на приюта са закупени дрехи и обувки, подходящи за сезона, медикаменти и лекарствени средства по рецепта, канцеларски материали, дидактични материали и пособия.\nНа децата, ползващи Дневния център към приюта, пък са предоставяни ежемесечно хранителни семейни пакети. А на други, живеещи и учещи в отдалечени от Дневния център райони, се осигурявани ежемесечно карти за градския транспорт. Работата на екипа към Приюта за безпризорни е насочена към пряка помощ и подкрепа за възстановяване и укрепване на семейните връзки на децата и евентуалното им връщане в семейна среда или настаняване при роднини.\nбежанци БЧК здраве да е приют


I Мемориален шахматен турнир "Божидар Генчев" | Трявна - официален туристически и бизнес портал.\nВ памет на Божидар Генчев, всеотдаен шахматист и дългогодишен председател на Шахматен клуб „Трявна-2001“, на 18 декември 2021 г., при спазване на Заповед №РД-09-1042/01.12.2021г. на министъра на младежта и спорта, се проведоха два шахматни турнира – по ускорен шах и блиц. Мемориалното събитие бе уважено от 14 шахматисти от Трявна, Габрово и Велико Търново.\nИ двата турнира се проведоха в пет кръга по Швейцарската система, съответно с контроли на игра 15 минути + 10 секунди добавка на ход и 3 минути + 2 секунди на ход. Състезанията бяха отлична възможност за въвеждане в експлоатация на новия инвентар на клуба.\nВ основния турнир най-добре се представиха: 1. Емил Петков (Габрово) – 4 точки; 2. Борислав Атанасов (Габрово) – 3,5 т.; 3. Петър Христов (Трявна) – 3,5 т. В блиц турнира на челните места застанаха: 1. Николай Йорданов (В. Търново) – 4,5 т.; 2. Петър Христов (Трявна) – 3,5 т.; Борислав Атанасов (Габрово) – 3,5 т.\nТурнирите преминаха в приятелска обстановка и хармонична атмосфера, за които допринесе фактът, че, поради характера на събитието, предварително беше решено, вместо да има купи, медали и грамоти за победителите, всички участници да бъдат наградени поравно. Това бе изцяло в духа на мотото на Световната шахматна федерация „Gens una sumus“ – „Ние сме едно семейство“. Всички си тръгнаха доволни от щедростта на Община Трявна за осигурените награди.\nОсновният турнир бе закрит със слово от международния съдия Николай Йорданов, който от дълги години се грижи за безупречното провеждане на Международния детски шахматен турнир „Слънцата на Трявна“. Г-н Йорданов отдаде почитта си към Божидар Генчев и подчерта, че Божидар е бил един от най-безкористните и добросъвестни шахматисти в България.


Екатерина Захариева: България не разнася шербет по време на европредседателството - Труд\nПетък 27.11.20 / 01:44\nПетък / 27.11.2020 / 01:44\nЕкатерина Захариева: България не разнася шербет по време на европредседателството\nПредстоящото посещение на турския премиер Реджеп Тайип Ердоган на 26 март е съвместна инициатива на българския премиер Бойко Борисов, като председателстващ Европейския съвет, председателя на Европейския съвет Доналд Туск и председателя на Европейската комисия Жан-Клод Юнкер. Въпросите, които президентът Румен Радев призова премиера да зададе на Ердоган, са много важни, но те се поставят на двустранните срещи, не на ниво медиатори. На тази среща ще има възможност да се обсъди като цяло отношенията ЕС – Турция, в това число, разбира се, въздържането от намеса във вътрешните работи на всички държави, в които има турски граждани. Това коментира външният министър Екатерина Захариева пред БТВ.\nПрезидентът каза, че няма да се натрапва там, където не е канен, но призова премиера да постави пред Ердоган въпросите за ненамеса в нашите вътрешни работи, в изборния процес, духовния живот на българските мюсюлмани и за компенсациите на тракийските бежанци.\nСпоред Захариева фактът, че България успява да организира такава среща е голям успех за българската външна политика.\nНа въпрос дали Радев е поканен, тя посочи, че президентската администрация е информирана за всяко действие. Когато има посещение на ниво премиер или външен министър, винаги информираме президента и той, ако има желание, се среща с тях, каза първият ни дипломат.\nЗахариева посочи, че тепърва предстои да се уточни форматът, но „така или иначе това е формат по време на българското европредседателство и в него се срещат председателството с институциите и съответната държава, не е формат на лидерите“. Ако президентът има желание да се види с Ердоган, това ще се осъществи, подчерта тя.\n„В никакъв случай България не разнася шербет или чай, или кафе по време на българското председателство, напротив“, каза тя.\nЗа поредния скандал между премиера и президента министърът коментира: „Не е приятно, мислех, че институциите работят добре и се надявам това напрежение да се успокои и да продължим за доброто на България“. Тя самата не може да си обясни какво е предизвикало тази реакция. „Мисля, че премиерът беше доста доброжелателен (в интервюто си по БТВ), така че се надява да се изчистят тези напрежения и не бих казала, че е полезно за никого“.\nЗахариева каза още, че не може да коментира думите на Делян Пеевски (Радев и Борисов да се разбират като „големи момчета“) и добави, че „за съжаление, се завърта неговото име постоянно“.\nЗа изказването на говорителя на руското външно министерство Мария Захарова, че на премиера Борисов може да му се даде руско гражданство, за да гласува на президентските избори в Русия Захариева каза, че това е „нелепа шега“. Тя подчерта учудването си, че Захарова е повдигнала въпроса близо три седмици след изказването на Борисов, че „в света има две неща, които не се избират – родителите и президента на Русия“.


Снегът отново изненада България – десетки пътища са непроходими АМ Тракия също | Всичко За Дупница, Новини, Коментари, Анализи, Спорт, Страна, Свят, Обяви, Видео\nХоум » Страна » Снегът отново изненада България – десетки пътища са непроходими АМ Тракия също\nСнегът отново изненада България – десетки пътища са непроходими АМ Тракия също\nВ Благоевградска област пътят Симитли – Разлог – Банско – Гоце Делчев /през Предела/ е затворен за товарни автомобили над 12 тона поради опасност от свличаща. Обходният маршрут е Симитли – Петрич –местност „Попови ливади” – Гоце Делчев.\nВ Пловдивска област на пътя Асеновград в посока Бачково има паднали клони и свлачища, спират се временно тировете. Пътят Троян – Кърнаре е затворен за товарни автомобили с ремаркета и полуремаркета. Временно е затворен за почистване и Проходът на Републиката в двете посоки, след възстановяване на движението всички автомобили трябва да се движат с вериги. Затворени за почистване поради паднали дървета са и пътищата Твърдица-Елена и Белово –Юндола. Проходът „Петрохан“ в момента е отворен само за леки автомобили. На пътя Хасково-Пловдив при с. Бяла река е спряно движението на леки автомобили поради наводнение на платното. 25 см сняг и паднали дървета затрудняват движението в Родопите.\nНепроходим е пътят Пещера – Свети Константин – Цигов Чарк. Няма машини, които да почистват снега и преминаването в района е силно затруднено. Сняг продължава да вали във високите части над град Пещера, каза пред радио "Фокус"-Пазарджик Георги Киев. Според него, в самия град дъждът е примесен със сняг, а обилният снеговалеж започва на около 470 – 480 метра надморска височина. "На летовище "Свети Константин" снежната покривка е почти 30 сантиметра. Електричество няма от снощи, тъй като в района е имало голяма буря, която е прекъснала и комуникациите. Снегът се чисти само на територията на самото летовище. Предполагам, че ще има още паднали клони, защото в тази част на Пазарджишко все още дърветата са с много шума. Пътищата в останалата част от района не се чистят и е възможно да има затруднения", каза също Георги Киев. Видимостта в планинските шосета е намалена, в по-ниските части на планините е облачно, а в по-високите има мъгла. Дебелината на снежната покривка в Пампорово варира между 5 и 20 см. В Пирин снежна покривка се образува на от 1 800 метра надморска височина.


Хамънд Инис — Големите стъпки (10) — Моята библиотека\nГолемите стъпки (10)\nОколо Мисията атмосферата беше странна, дървените части на постройките бяха изядени от термити и гората беше навлязла между тях, имаше следи от животни и техните изпражнения бяха навсякъде. Както в Хотела по време на Конференцията ние бяхме чужди хора в един комплекс построен със специфична цел, но тук сега усещането за изоставеност беше обладаващо, нашите стъпки отекваха в празните помещения изпълнени с призрачни останки от едно общество посветено на християнството. Разпадането на сградите не беше в резултат от война; беше времето и мълчаливото настъпление на природата, които бяха оставили своите следи, така че, аз не почувствах това като нашествие. Но тъгата на цялото това погубено усилие на надеждата правеше мястото странно потискащо и мисля, че всички ние с удоволствие го напуснахме и отидохме до края на гората откъдето се виждаше пътя и езерото, сградите на Мисията останаха извън обсега на гледката.\nЗапалихме огън и докато Мери се занимаваше с останалото месо аз минах през откритата поляна, за да напълня с вода пластмасовата туба, която бяхме намерили в изоставените кухни. Мястото около тръбата беше толкова плътно покрито с кал и мръсотия от животински изпражнения, че аз събух обувките и чорапите си и навих крачолите на панталона, преди да нагазя в нея. Беше топло на слънцето и когато напълних тубата с вода свалих ризата си и пъхнах глава под тръбата, залях с чистата, хладна вода лицето си с набола брада и я оставих да се стича по гърба ми като си мислех колко прекрасно е, че тук горе на Кулал има вода, докато целия Северен район умираше от суша. След това се затичах бос нагоре по склона до билото. Клекнал между скалите имах ясна гледка на пътя извиващ се надолу по склона на планината, оцветен в жълто-кафяво, до равнината.\nПолежах там доста време, слънцето изсуши голия ми гръб и цялата тази пуста, пустинно жълта страна в омарата на жегата и планината Мара проблясваща в далечината. Мисля, че напрегнах зрението си срещу блясъка, но не се виждаше нищо, никакво движение, освен тук-там малките пясъчни вихрушки.\nВсичко беше пусто, нямаше никакъв прах от преминало превозно средство, пътят нагоре по планината също беше безлюден. И аз удовлетворен от това се отпуснах, наслаждавайки се на самотата, усещането да бъдеш издигнат до един връх на невероятна отдалеченост, един отделен свят недокоснат от човека. А зад мен, планината със своята девствена гора, източникът на вода и на бурите, които разпенваха езерото. Като си лежах там чувствах, че не ми пука дали някога ще се върна в цивилизацията.\nСтанах постепенно и с голяма неохота, когато осъзнах, че чувам звука от далечни викове и обърнах глава. Малко стадо бикове, черни на слънцето, стояха неподвижни на половината разстояние между гората и мястото за водопой, главете на всички тях обърнати към мъглата от дим, която се стелеше над нашия огън. Изправих се на крака и отново изведнъж седнах, като съзнавах, че съм сам и невъоръжен, откъснат от другите. Виковете бяха спрели, но биковете останаха с вдигнати глави и продължаваха да се взират във фигурите около огъня. Нямаше никакъв намек за враждебност, само съсредоточена наблюдателност, а и те изглеждаха толкова обикновени, като едър рогат добитък.\nНай-накрая се раздвижиха и като черен прилив обградиха водата, газеха калта под копитата си като се бутаха един друг да стигнат до водоизточника. Не можех да направя нищо, освен да се стоя там и да чакам да си тръгнат. Един от тях, след като се беше напил с вода тръгна натам, където бях оставил тубата и започна да я души с мокрия си нос и да бута обувките ми с муцуна. Нещо се раздвижи в края на гората, една окаляна форма се провираше през листата и се появи слон, като се движеше бавно, с онази мека, тиха стъпка, с която сякаш покриваше земята, без да я докосва. Той видя биковете и спря, наостри уши, хоботът му нерешително изследваше тревата. След това бавно се плъзна напред, с повече пръхтене и отстъпване назад биковете му направиха място. Сцената ми напомняше за това, което Ейб разказваше за близането на сол в Трийтопс, и въпреки че и слона и биковете правеха демонстрация, в държанието им нямаше нищо агресивно. Слонът подаде върха на хобота си към тръбата и започна да засмуква, след това я прехвърляше в устата си и след като се напи започна да пръска вода по главата и ушите си докато всичката кал изчезна и предната част на тялото му излъчваше тъмен блясък на слънцето.\nТова стана, когато небрежно се опитвах да преброя биковете и се чудех колко време ще мине докато си прибера нещата и ми се стори, че край огъня имаше повече от две фигури. Но когато отново погледнах натам огънят беше почти угаснал, слаби проблясъци от пламък излизаха от купчината пепел, Ейб и Мери не се виждаха, нито пък някой друг. Опитах се да си спомня какво бях видял когато обърнах глава при техните викове, но всичко, което си спомнях, беше шокът от тъмното стадо, което стоеше там.\nОгънят угасна и нищо не помръдваше, слънцето жареше голите ми рамене. Най-накрая слонът приключи своето ритуално измиване и се изправи. Пи за последен път от тръбата, след това се обърна и с лека походка се отдалечи. В момента, в който той изчезна между дърветата, аз се стърчах надолу по склона, обух обувките и облякох ризата си, грабнах тубата и се отправих към огъня. Ресните от листа в гората бяха провиснали и леко потрепваха в горещината, не срещнах никакво животно, Ейб и Мери не се виждаха, когато стигнах до изгорелите въглени на огнището.\nПостоях за момент, чувствах се изоставен, само заслонът от дърветата ми даваше увереност и аз извиках, гласът ми прозвуча силно в изгарящата неподвижност.\nОт посока на Мисията се чу отговор и после Мери се появи на пътеката, помахвайки вървеше разсеяно към мен.\n— Къде бяхте — попитах я. — Защо не ме изчакахте?\n— Не знаехме колко ще се забавиш. — Тя се смееше. — Този слон можеше да остане там цялата сутрин, а ние искахме да прегледаме картата на Кулал направена от преподобния Малинсон. Тя е там в онзи къща.\nТа хвана една от дръжките на тубата, като така облечи тежестта й както си вървяхме надолу по склона към пътя.\n— Караджа се появи докато ти се наслаждаваше на гледката.\n— Каранджа ли?\n— Каранджа и Дима, двамата дойдоха заедно.\nПогледът й беше насочен към пътя спускащ се по билото на планината.\n— Ако знаехме за тази карта…\n— Разбираш ли, има път нагоре от този пролом. Показан и на картата, пътека на дивеча. Тези слонове сега са в безопасност в планината.\nЗначи нямаше смисъл ван Делдън да се връща в равнината.\n— Ти трябва да си добре, като си гледал онези скали горе. Забеляза ли някакво превозно средство?\nТя промени захвата на дръжката.\n— Моля се Господ, той да го разбере навреме… Ако е помислил, че слоновете са все още там и Алекс ще ги срещне… — Гласът и заглъхна. — Сигурен ли си, че не видя нищо? Нищо, а Ленд Ровъра? По-голямата част от пътя нагоре, по който дойдохме, трябва да се е виждал…\n— Казах ти, нищо — бях все още ядосан, че ме оставиха да се оправям сам. — Ейб къде е? Защо не ме изчака?\n— Щом Дима спомена за тази карта, той настоя веднага да я види. Сега, разбира се, иска да отиде в гората и да види отблизо онези слонове. — И добави като се усмихваше: — Онзи слончо не беше заплаха за теб и освен това те наглеждах.\nТогава попитах за Каранджа. Той и Дима явно са се срещнали през нощта, следвайки слоновете по тясната пътека на дивеча виеща се нагоре по почти отвесния склон на пролома.\n— Каранджа каза ли защо е вървял след тях?\n— Не съм го питала.\n— Но, със сигурност трябва да…\n— Той е прекалено загрижен за себе си в момента.\nБяхме стигнали до пътя и тя тръгна наляво към мисионерската къща, глава наклонена встрани, потънала в мислите си.\n— Не го ли попита защо стреля по твоя Ленд Ровър?\n— Ленд Ровърът не е мой, а и той не знаеше, че аз го карам.\n— Какво общо има това, по дяволите? — казах изнервено. Това не обясняваше мотива му, или защо се беше опитал да спре Ленд Ровъра да не отклони слоновете. Но когато казах, че е важно да разберем какво се върти в главата му тя се обърна ядосано към мен.\n— Значи не ти е пукало, че можеше да ме убият?\nИзтръгнах ръкохватката на тубата от ръката й и я прехвърлих на другата си ръка.\n— Всичко, което искам да знам, е защо той го направи. Ако армията го настигне има голяма вероятност да го убият.\n— Може да го направят министър вместо Кимани.\nПогледнах я, мислех, че се шегува. Но, тя не се шегуваше.\nМотивът му беше политически, направи жест, за да привлече вниманието към себе си. Това ли искаш да кажеш?\n— Всичко в тази страна, което има нещо общо с дивеча е политика. Казах ти го и преди.\n— Но той е африканец, държавен служител. Единственото, което може да направи ван Делдън е да вземе закона в свои ръце…\n— Така ли? Той уби двама чернокожи и е роден в Южна Африка. Няма да оставят това да му се размине.\n— Ами Каранджа? Отива да предупреди ван Делдън, стреля по Кърби Смит…\n— Каранджа е един от тях и Алекс е бял ловец. Ако го подкрепи той ще има подкрепата на всички, които вярват в Африканизацията.\n— Но със сигурност…\n— Невъзможно е — извика тя, — да ти говоря за Африка.\nБяхме стигнали до входа на мисионерската къща и тя влезе бързо вътре.\n— Попитай Каранджа — каза тя. — Може би той ще ти обясни.\nВратата на полуразрушената къща беше отворена и можех да чуя гласове. Те бяха в стаята в ляво, Ейб и Дима стояха пред карта закачена на стената. Каранджа беше седнал на бюрото на мисионера, пушката му беше опряна на дървената облегалка на стола и когато влязохме той каза:\n— Не тръгвам от тук, докато не говоря с Тембо.\nВ гласа му имаше решителност, маниерът му беше смътно различен — по-уверен, почти началнически.\n— Важно аз говоря с него. — Той ни видя и завъртя стола си. — Вие, господин Тейт, кажи на свой американски приятел, че опасно да ходи в гората сам.\n— Няма страшно, Каранджа, ако ти дойдеш с мен — каза Ейб. — Ти знаеш също толкова за слоновете…\n— Казвам ти, не идвам. Оставам тук и чакам Тембо — и заповяда на Дима да застане на вратата и да наблюдава пътя. Ейб се обърна към мен: — Ела и погледни тази карта. И ти Мери. Сега сме точно тук.\nТой заби пръст в хартията. Тя беше пожълтяла от слънцето и влагата, оцветяването беше избеляло, но можех да различа сградите и пътят, който се извиваше нагоре в планината. Бяха отбелязани всички клисури, пътеките и трасетата на дивеча се виждаха лошо, прекъснатата водопроводна тръба и точно в центъра самият връх, височината му в стъпки беше изписана до него.\n— Слоновете излязоха от клисурата на тази пътека.\nТой проследи с пръст зигзагообразната линия и спря на едно място на север от Мисията.\n— Тук Дима и Каранджа са ги оставили. Мащабът на картата е инч към миля, така че това е само на малко повече от четири километра от тук. Да кажем, че ще го вземем за два часа, това означава, че те са ги оставили преди девет часа. Не може да са се отдалечили толкова много.\n— Може би слизат тук долу за вода — каза Каранджа. — В този случай можеш да ги видиш, без да ходиш в гората.\n— Вода има на Камби я мавинго — каза Мери. — Сигурно и на други места.\n— Добре, ти какво ще кажеш? — попита ме Ейб. — Ако намерим Уандробо, тогава може би ще решиш своята археологическа загадка.\nПоклатих глава, мислех си за слона на водната тръба и за двата, които ни нападнаха предишната нощ.\n— Ван Делдън ни помоли да го чакаме тук.\n— Той може да не дойде.\n— Тембо, ако каже дойде, дойде — каза Каранджа.\n— Добре Колин, ти и Мери останете тук с Каранджа, аз ще тръгна с Дима…\n— Не — Мери тръсна енергично глава. — Няма да остана тук докато вие обикаляте да изследвате планината.\n— Ще го направим само за няколко часа.\n— Аз също искам да видя тези слонове и Каранджа също ще дойде с нас…\nТя ме погледна с намръщен поглед.\n— Ако Ейб иска да отиде в гората пеша… — Тя замълча и после ядосано продължи. — От какво се плашите, Дима има пушка с него.\nЗамълчах, не можех да й обясня чувството на неспокойство, което планината предизвикваше у мен, или да й кажа за съпругата на Ейб и отношението, което имах към неговото привикване с опасностите и то беше близко до желание да умре. Но накрая се съгласих.\n— Добре — казах. — Ще дойда.\nКаранджа се изправи.\n— Не е добре да се делим.\nМожеше да изгубим още време в спорове, на внезапно Дима подаде глава през вратата.\n— Патрул — изсъска той и във внезапно настаналата тишина можахме да чуем шума от камион идващ нагоре по хълма.\nДокато грабнем нещата си стигнем до портата той беше спрял и повече от дузина африкански войници тичаха нагоре по хълма към Мисията. Ейб се втурна обратно в къщата и когато отново се присъедини към нас на пътеката водеща в гората той беше пъхнал картата на Кулал отпред под маскировъчното си яке.\nПо пътеката стигнахме до мочурливия поток обрасъл гъсто с тръстика и там Каранджа се отдели от нас като се върна да види какво прави патрула.\n— Ти каза, че долу в равнината няма никакви превозни средства — прошепна с укор Мери. — Нямало нищо на пътя.\n— Може би са били скрити зад билото на планината.\nНяколко минути по-късно Каранджа се върна търчешком с новината, че патрулът е близо зад нас по пътеката към гората. Той ни накара да се забързаме по една тясна дивечова пътечка, която право нагоре между дърветата. Това беше същият път, по който той и Дима бяха дошли до мисията и скоро следобед ние стигнахме до мястото, където те бяха оставили слоновете. Сега те не се виждаха никъде, само прясно стъпкани храсти и изпражнения, които бяха топли при допир. Каранджа спря за момент и се заслуша съсредоточено. Но гората беше тиха, мълчание като в катедрала и той ни накара да побързаме, като следвахме големите стъпки на слоновете през изпочупените клони, които той смяташе, че ще направят по-трудно за патрула да ни последва.\nПътеката се разшири, стъпките се увеличиха на брой. И после земята стана равна и ние изведнъж излязохме на открито под горещото слънце. Беше малка горска поляна пълна с пеперуди и бързо прелитащи птици, тревата сънливо полегнала и през зелените листа под нас се откриваше гледка към Чалиби, пясъкът на пустинята проблясваше в бяло, като голям пустинен тиган до синия хоризонт в омарата на жегата. Пътеките продължаваха до височината и след това навлязохме отново в гъста гора, между огромни маслинени и други високи дървета, които се преплитаха едно в друго с ажурни въжета от лиана приличащи на украса.\n— Къде мислиш сме сега?\nЕйб стоеше с картата разгъната в ръка, подаде я на Каранджа, който се взря в нея и поклати глава.\n— Скоро стигнем до пролома — промърмори той.\nКаранджа беше навел глава на една страна и слушаше.\n— Може би, ако слезем в този пролом никой няма да ни последва.\n— Има маркирана животинска пътека, но тя непрекъснато върви на зигзаг и си мисля, че е много стръмна. Могат ли слонове да слязат по такава пътека?\nТой все още мислеше за слоновете, а не за армейския патрул, който ни следваше.\nКаранджа сви рамене.\n— Ние продължава — каза той троснато. — Вече близо.\nДърветата станаха по-малки, гората се разреждаше като се изкачвахме и изведнъж пред нас проблесна светлина, бяла и ослепителна. И след това излязохме от храстите на зелена ивица груба африканска трева, която се спускаше надолу по склона на планината, прескачаше стърчащите скали към далечното и замъглено езеро Рудолф. Точно пред нас ивицата свърши, изчезна внезапно в пространството и зад празнотата след нея един голям планински връх, всички отсенки на сиви, зелени и черни сенки, се очертаваха ясно върху синьо-белия фон на безоблачното небе. Един орел се стрелна през лицевата му част, спря се за момент като мръсно петънце на цветен слайд, и на преден план, на тази зелена морава, лежаха купчини слонски изпражнения като футболни топки на празно игрално поле. Орелът се спусна надолу и изчезна. Нещо загина издавайки далечен вик и ние тръгнахме през тревата към ръба на този пролом. Един Бог знае колко беше дълбок. Хиляда, хиляда и петстотин метра. Беше невъзможно да се измери, защото нямаше какво, височина или разстояние, тъй като ние стояхме на една скална платформа и се взирахме надолу към затревени тераси с храсти пропадащи надолу в пукнатини в сянка, дъното на пролома не се виждаше.\nЕйб поклати глава.\n— Не е възможно слон да може…\nНо Каранджа сочеше вдясно от нас, където на една площадка осеяна с камъни кафявата почва беше отъпкана и имаше оформена пътечка.\n— На животни — каза той. И след това той се втренчи във върха на отсрещната страна, очите му присвити срещу светлината.\n— Има ли маркирана пътека нагоре по отсрещната страна?\nЕйб извади картата.\n— Не, няма. Има пътека по дъното на каньона, това е всичко.\n— Може би се качва нагоре от другата страна на каньона зад Кулал.\n— Нагоре по склона тя ще мине над равнината и после да тръгне надолу по склона на планината на изток.\nТой погледна нагоре към върха.\n— Това не е място за слонове.\n— Аз не мисли за слонове, господин Финкел.\n— За какво тогава — ние трябва да слезем долу и да се качим нагоре от другата страна? Мислиш ли, че патрулът ще ни последва долу в каньона? След няколко часа ще се стъмни.\nКаранджа не каза нищо, а Мери промърмори:\n— Иска ми се Тембо да беше с нас. Няма начин той да знае къде сме. — Тя се взираше в далечната страна на пролома. — Освен… — Тя се обърна към Каранджа. — Мислиш ли, че ще види огън, ако го запалим горе близо до върха? Няма облаци. Ще се вижда от километри.\nКаранджа изглеждаше изпълнен със съмнение.\n— Така давахме сигнал, преди да имаме уоки-токи — призна той. — Но е опасно.\nДали имаше предвид патрула или планината, не бях сигурен, но усещах силното му притеснение.\n— Това е вулкан и скалите бъдат опасни на места.\nМери отново се взираше във върха, свалила шапката си надолу, за да прави сянка на очите си.\n— Не съм сигурна за най-високата част, но до тази скална ивица точно под върха…\nТя отново се обърна към Каранджа.\n— Мислиш ли, че ще го види?\n— Може има облаци по-късно.\nТя внезапно стана нетърпелива.\n— Ще намерим път нагоре. И ако той види огъня, може би няма да бъде прекалено късно.\nГласът й заглъхна, неохотата му ставаше ясна.\n— Поне имаме някакъв шанс — каза тя. — Ако той е някъде на склона на планината, извън гората.\nКаранджа кимна несигурно с притеснение в очите.\nПосле тръгнахме надолу, сред разпилените камъни, пътеката слизаше стръмно, извивайки и криволичейки по лицевата част на първата от многото подпрени от скала тераси и там се виждаха следите от големи тела, които бяха минали по този път преди нас. Когато слизахме по извиващата се все по-надолу пътека в каньона стана по-топло, редки храсти бяха провисили листа в безветрения въздух и чувството, че сме затворени се засилваше. Писък от останалото в сянка дъно на каньона ни спря изведнъж, но не можехме да видим никакъв признак за слонове и нищо не се помръдваше. Няколко секунди по-късно, от един гъсталак под отвесна скала, се откри гледка надолу в пролома към същия „скален остров“, който бяхме видели предишната сутрин да се издига от дъното и зеленината на стръмните ливади беше осеяна с движещи се точки. Дима се ухили.\nИ аз като фокусирах погледа си в слънчевия блясък можах да различа павиани, едни клекнали, други движещи се в четирите посоки, имаше и малки хванали се за козината на своите майки. Островът изглеждаше по-близо отколкото преди, тъй като бяхме изминали повече от половината път надолу и моето впечатление беше, че една голяма скала и тревна маса беше блокирала пролома. Мери оглеждаше противоположната страна, което сякаш отиваше отвесно нагоре, върхът на Кулал не се виждаше от скалните пояси.\n— Там със сигурност има животинска пътека.\n— Не за слонове — каза решително Каранджа.\n— Не, за куду.\n— Място добро и за по-голямо куду.\n— По дяволите, кудуто! — каза Ейб. — Дайте да намерим тези слонове.\nИ сякаш в отговор на думите му отдолу се чу тънко квичене.\n— Ндову — кимна Дима.\nНо, квиченето не се повтори, всичко затихна в безжизнения въздух, само грухтенето на бабуните се чуваше в далечината.\nОтне ни още половин час да стигнем долу и въпреки че от време на време можехме да чуем слонове, ние така и не ги видяхме. По дъното имаше вода, наистина течаща вода, която преминаваше в един канал в дълбоката сянка и се извиваше като мъничък каньон между скалите и подпорите, а имаше и внезапно разширяващи се пространства, които бяха равни и покрити с остатъци от буйна растителност. Влажността беше много висока и от нас течеше пот. Каранджа изпрати Дима напред, след това се спря и започна да оглежда стръмната пътека, по която бяхме слезли. Ейб и аз последвахме примера на Мери, свалихме обувките си и потопихме босите си крака в един гьол. Малки птички излитаха навън или се мушкаха в скалите. Нямаше никаква следа от патрула и единственият звук беше слабото боботене на слонове, чупене на клони много по-надолу в клисурата.\nДима се върна след около десет минути, газеше с калните си черни крака в средата на потока. Той съобщи за една много ползвана животинска пътека със слонове на нея, но не тези, които бяха следвали през нощта. Била малка група от три майки и две почти пораснали слончета, и добави, че имало ще по-натам в пролома — бил ги чул, но не ги видял.\nЕйб искаше да продължим, но сега Каранджа носеше отговорност за нас и се притесняваше от патрула. Единственият начин да разберем, че не ни следват в каньона беше да се изкачим нагоре на удобно място за наблюдение на отсрещната страна. Седяхме там и дъвчехме някакво жилаво слонско месо и пиехме колкото можехме вода докато обсъждахме.\nИзкачването изглеждаше трудно, остри скали заобиколени от пукнатини пълни със заоблени камъни и заплетена растителност и Ейб усещаше, че това надхвърляше неговите възможности. Най-накрая Каранджа взе решение. Дима щеше да остане с Ейб и двамата щяха да тръгнат по течението на потока, придържайки се постоянно към него. Мери и аз заедно с Каранджа щяхме да опитаме да преценим склона на каньона. Ако патрулът ни настигнеше, тогава щяха да следват само нашите следи, а до тогава ние щяхме да сме доста по-нагоре. Оставих чантата си на Ейб с всички филми в нея и когато тръгнахме нагоре по склона той ме извика:\n— Ако намериш някакъв стар град горе на върха, дай ми знак и аз ще дойда да го снимам.\n— А ако той има перлени врати — викнах му в отговор. — Ще ги отворя, за да можеш да минеш с твоя слон през тях.\nБеше глупава забележка, нищо повече, но по-късно трябваше да си я спомня.\nТой вече пляскаше надолу по потока зад Дима. Видях, че маха в знак на признателност и след това изчезна от поглед зад една скала и ние започнахме да оглеждаме северната стена, търсейки път нагоре. Но всяка една пукнатина, която пробвахме се оказваше непроходима, всички бяха запълнени с паднали камъни и растителност. Най-накрая остатъци от стари изпражнения на куду ни дадоха посока Мери ги забеляза, едва видими върху купчина разпаднали си камъни под една надвиснала скала. Разпилените скали и камъни стигаха до надвисналата скала и след няколко минутно катерене почти отвесно от скала на скала ние излязохме на тревиста тераса с надвиснали стърчащи безразборно над нас скали. Сякаш разрушителна група от гиганти беше работила на планината и ако не беше една самотна антилопа, която пасеше там, нямаше да можем да открием изход. Животинските изпражнения бяха като пътни знаци и както Каранджа така и Мери изглежда имаха странния инстинкт, който им даваше възможност да следват следата от една бледа, изсъхнала купчинка до друга.\nОтново бяхме на парещото слънце, изкачването вървеше трудно и изтощително, и аз бях доволен от честите спирания, които Каранджа правеше, за да огледа внимателно отсрещния скат. Всеки път, когато спирахме, се виждаше нова част от пътеката, по която бяхме слезли, докато накрая видяхме и ръба на самия каньон, назъбена линия на фона на слънчевия блясък. През цялото това време не видяхме никакъв признак на движение никъде по пътеката.\nЗа кратко склонът стана по-лесен за изкачване, пътят ни се извиваше между заоблени скалисти ръбове и когато отново спряхме слънцето вече беше доста по-ниско и цялата отсрещна страна на пролома беше в дълбока сянка. Изведнъж Каранджа прошепна:\n— Войници. Никой да не мърда.\nТой никога не би ги видял, ако бяха на пътеката, но те се очертаваха на ръба на пролома, фигури движещи се като силуети, катерещи се по стърчащите скали и взиращи се надолу.\nНие останахме така, и тримата абсолютно безмълвни, изложени на полегатата слънчева светлина и ясно осъзнавахме, че каньонът беше толкова тесен и бяхме в обхвата на техните пушки. Тогава Мери, която стоеше точно над мен, се наведе внимателно и ме хвана за рамото.\n— Виждаш ли ги? — прошепна тя. — Тръгват надолу по пътеката.\n— Разбира се, че ги виждам.\nТе скачаха надолу по скалите, пълзяха по терасите, търсеха пътеката.\n— Не войниците, слоновете — в зеленината на първата тераса.\nЛицето й беше близо до моето, гласът й дрезгав от вълнение.\n— За това всички те гледат надолу.\n— Ш-шът — изсъска Каранджа над нас. — Не мърдайте и не говорете!\nПървоначално не можех да ги видя. Слънцето светеше право в очите ми и понеже и двете страни на каньона бяха в тъмна сянка, беше трудно да се различи дори очертанието на пътеката.\n— Почти наравно с нас — каза тя и тихо и плъзна ръка по рамото ми като сочеше.\nТогава ги видях, по пътеката, по която бяхме слезли, там, където тя извиваше между скалите и рязко надолу — сиво-кафяви форми покрити с кал, се движеха бавно и внимателно.\nЕдин хобот се размаха над шубраците, една голяма глава се обърна назад, и ето един слон седеше на задните си крака сякаш изпълняваше някакъв абсурден номер в цирка. Той се плъзгаше по задник, двата големи предни крака протегнати напред. Той спря на ръба на една отвесна скала, зад него едно младо слонче квичеше нещастно, докато друг слон зад него го държеше с хобота си.\nНие стояхме сковани, невярващи, докато цялото стадо — общо седемнадесет — направи това опасно слизане до отвесната скала, направиха го сигурно и изчезнаха зад една подпорна скала и се изгубиха в горичката, покриваща съседния хребет.\n— Не бих си помислила, че това е възможно — промълви тя. — Тембо ми е разказвал как слизат и се изкачват по стръмни планински пътеки, в планините Абердарес и Нгоронгоро, но никога не бях го виждала и никога наистина не повярвах.\nТя се смееше тихичко на себе си.\n— Патрулът вече нямат никакъв шанс да слязат в каньона, с това стадо блокирало пътеката. Те изцяло ще заличат следите ни.\nСлоновете бяха започнали да пасат и тя ми прошепна в ухото.\n— Преброи ги, нали?\nКимнах, молейки се на Бог да носех камерата със себе си. Ако слънцето беше зад нас и този глупав патрул не ни търсеше, какви снимки щях да направя — нещо уникално. Нещо, което не можех да си спомня да бях виждал на филм до сега.\n— Преброих ги, точно колкото и снощи.\n— Изглежда сега Ейб, най-накрая, може да срещне своя слон.\n— Надявам се да не стане — промълви тя. — Ще бъдат изтощени и изплашени. И като видят, че там има вода…\nКаранджа отново изсъска да мълчим и ние спряхме да говорим, просто гледахме войниците застанали на ръба на каньона и слоновете бавно слизащи по пътеката. Мислех си за Ейб, представях си го отпуснат край някакво езеро, с крачоли навити нагоре и крака потопени във водата изведнъж тези слонове се появяват на последните слънчеви лъчи. Не бях сериозно притеснен. Дима беше с него.\nБяхме приковани на склона на планината повече от половин час. Най-после патрулът се събра в група и се отправи обратно в гората. Но дори когато всички те вече не се виждаха, Каранджа настоя да останем абсолютно безмълвни, докато той се убеди изцяло, че те наистина са се върнали в Мисията за през нощта. Най-накрая той се размърда и слезе при нас.\nВ гласа му имаше настоятелност, когато той оглеждаше удължаващите се сенки на скалите, които ни заобикаляха.\n— Трябва да се качи по-високо — каза Мери. — Достатъчно, за да може Тембо да го види. И небето е ясно. По-късно няма да има луна. Можем да се върнем надолу на лунна светлина.\nТе поспориха за кратко, Мери изтъкваше това, че огънят няма да се вижда от мисията и Каранджа все още несъгласен, въпреки че не бяхме заплашени от патрула. Той стоеше нерешително, като се взираше в пътеката на отсрещната страна на пролома, където слоновете отново бяха в движение, представяйки отново своя изключителен цирков номер при всяко спускане от една тераса на следващата. После рязко кимна и се обърна отново към склона на планината, една здрава фигура пълзяща по пътя нагоре. Следвайки го от близо усещах неговото нежелание, напрежението у него се покачваше и знаех, че той се страхува. Гледката, на която бяхме свидетели не беше с нищо забележителна за него. Неговото въображение работеше на различна плоскост, старите религиозни суеверия на неговата раса биваха усещани по-дълбоко от всякакво чудо на животинския свят. Както се изкачвахме по-високо и по-високо, светът слизаше под нас, в клисурата, дългите тревни полета на склоновете на планината, тъмнозелената шапка на екваториалната гора беше като мантия полегнала на широки рамене, всички те видими като на развита топографска карта, сега, когато приближавахме самия връх.\n— Лошо място — промърмори той, когато се покатерих до него на един стърчаща скала.\n— От къде знаеш? Никога преди не се бил тук.\nГласът ми беше бездиханен, височината притискаше дробовете ми.\n— Не. Но това казва всички. Никой харесва Кулал. Облак. Буря. Вятър.\nОчите му се извърнаха към небето сякаш всеки един момент очакваше ураган да се хвърли върху нас от безоблачното небе.\n— Дори Тембо не харесва Кулал. Много опасна планина.\nСлънцето клонеше на запад, осветявайки повърхността на езерото Рудолф в тъмно, нефритено зелено, скалите на далечния бряг на Туркана очертаваха бледа кафява линия, никакъв порив на вятъра. След още триста метра стигнахме до една широка тераса под маса скали. Имаше пукнатини и дълбоки теснини запълнени с растителност и излинели дървета. Спряхме за момент, гледахме как слънцето става по-голямо и небето се оцвети в невероятно прекрасно зелено, когато червения диск слезе под земния ръб.\nДългите, равни планински вериги зад езерото потъмняваха, пухчета бели облаци внезапно почервеняваха над Мара, небето потъмняваше до пурпурно, когато започнахме да търсим сухи дърва в цепнатините и ги трупахме на голямата тераса.\nПреди да приключим се появиха звезди и когато стана прекалено тъмно да събираме още дърва Каранджа се зае със задачата да запали купчината. Първоначално всичко, което се получаваше бе дим, тъй като дървата бяха зелени и влажни, но постепенно купчината се загря и се появиха пламъчета. Имаше не повече от два часа докато луната се покажеше и ние седнахме и подклаждахме с клечки, като се грижехме за тези слаби проблясъци, докато изведнъж цялата купчина пламна.\nТогава пламъците с рев тръгнаха нагоре, облаци искри полетяха в пурпурната тъмнина, отблясъкът освети лицевите скали. Сенки танцуваха и проблясваха, лицата ни червени от пламъците. Каранджа беше сглобил с широкия си нож дълги клони във формата на вилица и когато цялата купчина засвети и заблестя в пламъци той започна да разстила въглените на запад по терасата, така че от разстояние щеше да има формата на стрела сочеща надолу в каньона към езерото. Не можах да видя звездите да гаснат една по една над Мара. Бях като дете на Гай Фокс Найт, изцяло съсредоточен върху гарото, което бяхме запалили и гледах как искрите яздят топлината нагоре в нощта, червените пламъци топлеха скалите зад нас, сенките ни изглеждаха огромни. Беше вълнуващо, страшно ободряващо — един бушуващ огън на планински връх, където никой преди нас не беше стъпвал.\nИ после всичко изчезна, сигналната стрела от горящи въглени, която отдалече би изглеждала червена като разтопена лава, изтичаща от скоро появил се вулканичен кратер, и ние стояхме там, тримата, наблюдавайки я, чувствайки топлината върху телата си, наслаждавайки се на лъжливото примитивно чувство за мощ, завладяната планина, ние господарите изпращахме нашето съобщение на света. Мога да си спомня лицето на Мери осветено от пламъците, тъмната й коса падаща по раменете, нежните й ръце протегнати към огъня, седеше там с кръстосани крака, пламъците проблясваха в очите й. И Каранджа със своите бели зъби видими в усмивката му, и лицето му, с неговия широк сплескан нос, вече не черен, а тъмно бронзовочервен.\n— Мислиш ли, че ще го види? — попита го тя.\n— Ако гледа към Кулал.\n— Трябва да го види.\nДалече на изток пустинята започна да се разкрива в мека светлина като зарево от далечен град. Вече нямаше пламъци, само огненочервени горящи въглени, така че виждахме доста ясно луната, когато се подаде над ръба на Чалиби, един голям фенер за Хелоуин, нейното леко изкривено лице на тиква светеше оранжево сякаш осветено отвътре. Каранджа отиде за още дърва. Луната беше африканска и той беше африканец, приемаше го за даденост, но за мен това беше една неземна гледка как тя се издигаше над пустинята като един призрачен феникс, който придаваше на далечните пясъци цвят на изсъхнала кръв. Мери виждаше това по различен начин, както си седеше до мен, прегърнала коленете си се взираше омаяна.\n— Красиво е — каза тихо и аз си помислих, че почувствах планината да потрепери сякаш се смееше.\nЕдна искра отлетя и чух звука на мачетето отсичащо дърво дълбоко в цепнатината зад нас.\n— Бих искала той да е тук с нас — промърмори тя.\n— Кой, баща ти ли?\n— Ако така ти се иска?\nБеше ми на върха на езика да попитам кой от тях, но знаех — знаех също, че в този момент тя не мислеше за него като за нейния баща. Топлината на огъня, която сгряваше телата ни, не беше за сигурността на ван Делдън, а само за това да го отдалечи от Кърби Смит. Тогава се отдалечих от нея и отидох да помогна на Каранджа. Имаше нещо, за което исках да го попитам. И когато той замахваше към клоните на едно полумъртво дърво и стояхме рамо до рамо в цепнатината, аз го попитах:\n— Ти не харесваш тази планина, нали?\n— От какво се страхуваш, от дяволи?\nТой ме погледна и се засмя, очите му проблясваха в бяло.\n— Не дяволи, господин Тейт. Тази планина е била вулкан и е изригвала много пъти.\nТой се обърна, мачетето провисна в ръката му.\n— Не искам армията да го залови в тази котловина, и ако той убие майор Кърби Смит… И в двата случая ще бъде зле, политически. — Той поклати глава. — По-добре аз съм с него.\n— Какво можеш да направиш ти?\nТой сви рамене, повдигането им едва се забеляза в приглушения блясък на въглените.\n— Може би, нищо. Не знам.\nТой стоеше, една тъмна сянка, съвсем неподвижна, и беше направил гримаса, мислите му бяха скрити вътре в него.\n— Трудно за мен. Аз съм африканец и никакво влияние извън наша страна. Аз не мога да пиша за слон. Но сега, като знам какво става тук, как те ще излязат от тази котловина, всички заедно на тази планина и ще тръгнат към езерото Рудолф… — Той спря. — Той и аз, сега мислим еднакво, и аз имам приятели в Правителство. Когато те разберат, че аз също се опитвам да спра избиването… — Той се взря в тъмнината на пролома и след миг продължи: — Това е част от нашето наследство и един ден, може би, аз отново видя същите слонове отново да пресичат Кулал, но да се движат в друга посока, да се връщат в земите, където те живели, когато аз бил малък, да отиват в защитените райони, където светът отново ще ги види. Тихи, горди слонове, живеещи в мир и отглеждайки своите малки. И не се чувстват полугладни и уплашени и нападат всичко.\nТой поклати глава и се засмя на себе си.\n— Може би това сън, но на това се надявам.\nЗа момент не отговорих нищо, изумен от дълбочината на чувствата му, начинът, по които той звучеше като ван Делдън. Но да се обявиш против избиването на слоновете тук в твърдината Кулал беше едно, да го направиш на практика беше доста различно и ако отново започне да стреля по Кърби — Смит…\n— Ще те убият — казах аз. — Можеш да имаш приятели политици, но те са много далеч от тук.\n— Добре тогава, убит съм. — И той се засмя, зъбите му проблеснаха. — Но ако аз убит, тогава това докладва се на пресата и всеки знае Каранджа умира, защото се противопоставя на политиката на изтребление.\nТой все още се смееше, сякаш смъртта нямаше никакво значение и когато видя, че аз съм шокиран от начина, по който го приемаше, той ме потупа по гърба.\n— Няма нужда да се плашиш.\nТой не разбра това, което ме беше ужасило. Това беше този груб чужд свят, където изглежда всеки си ходеше и смъртта надничаше над раменете им.\nПриключихме с чупенето на дървото и завлякохме клоните до огъня, но те не горяха и сега луната осветяваше скалите, светлината й бяла, прекрасна, пустинята побеля сякаш покрита със сняг.\n— Достатъчно светло е, за да можем се върнем долу — казах аз. Но Мери поклати глава, сви се по-близо до огъня взирайки се в звездите. Каранджа сякаш също беше омагьосан от нея и аз изведнъж осъзнах, че около нея имаше светъл кръг и въздухът беше по-студен, подухваше лек бриз. Дори когато тръгнахме ореолът се виждаше още по-ясно, един огромен кръг, изпълващ половината небе. Пустинята се замъгли и изчезна, яростта на луната отслабна и след миг ореолът изчезна и самата луна също я нямаше, беше останало само бледо сияние.\nВлажен студ докосна лицето ми и след миг се озовахме в облак и всичко потъмня, само огънят просветваше в червено в заобикалящата ни пелена от влага.\n— Това значи ли, че ще останем тук през нощта? — попитах и Мери кимна утвърдително.\nОслепителна светкавица прободе клисурата, следвана мигновено от оглушителен гръм, който сякаш разтресе цялата планина, и тогава задуха вятър, идващ откъм пустинята в посока на езерото Рудолф и заваля. За кратко дъждът беше силен и беше непрогледно тъмно, докато ние опипвахме пътя си до цепнатината. Трясъкът от гръмотевиците беше непрекъснат, блясъци от светкавици непрекъснато осветяваха скалите, под които се бяхме подслонили. Каранджа се беше свил като новородено, лежеше покрил глава с ръце, очите плътно затворени и тихо стенеше. Вятърът утихна и въздухът се зареди с електричество. Усещах го по щипането по тялото както бях клекнал във влажната вътрешност на скалния заслон и чувах бурята, която ни приближаваше през каньона. Беше като преграден артилерийски огън, трясъкът оглушителен. Пропълзях до входа, полежах там, земята трепереше под мен, гледах с притворени очи как свръх заредените вихри се удряха в скалите и цвърчаха, ослепителни светкавици в прекрасно електрическо синьо. И в отразения им блясък виждах черния корем на облака надвиснал над планината, виещ и разкривяващ се. Ослепителна светкавица удари точно зад бледия блясък на огъня, нейната гръмотевица се смеси с разчупващите се скали в един гигантски трясък. Земята се разтресе и парещата миризма от изпарена скала се издигна във вихрушка.\nТова беше най-лошото и аз лежах там и слушах как ядрото на електрическата буря премина през върха над нас, шумът от нея постепенно намаля до бумтеж на преграден огън върху далечните склонове. Тогава изпълзях навън да се погрижа за огъня, тялото ми беше силно охладено от влажния въздух въртящ се около нас.\nМери се присъедини тъкмо когато бях успял да раздухам въглените до пламък и ние седнахме възможно най-близо до огъня, гледахме как неговия блясък се отразяваше върху облаците гъста мъгла, която се издигаше от каньона като дим. Една светкавица се заби зад върха над нас, ревът на гръмотевицата накара скалите да вибрират. Тя се претърколи взирайки се в мен, очите й широко отворени и отразяващи огъня.\nНе отговорих, внезапно осъзнах, че тя се протегна, хвана ръката ми и ме придърпа до нея.\n— Да, аз се уплаших — прошепна тя, лицето й зачервено, устните й разделени, в очите и отблясък от въглените.\n— Не знаеш ли какво се прави, когато едно момиче е уплашено?\nВ гърлото й клокна смях, блясъкът в очите вече не беше отражение от огъня, страстта на нейната природа преливаше. Усетих как кръвта пулсира във вените ми, внезапна ужасна болка и тогава ризата й се разтвори, гърдите й голи, тя хвана главата ми с ръцете си и ме притегли към нея, явното нетърпение на нейните уста стигна и мен. Целувката ни премина през мен като огън, докосването на езика й, допирът на ръцете, които разкъсваха дрехите ми, и тези гърди, пълнотата на нейната плът притисната към мен. Някакъв наследствен пуритански остатък у мен ме накара неволно да се отдръпна, в главата ми проблесна спомен за предупреждението на Ейб.\n— Ами Каранджа? — промълвих аз, устните ми заровени в косата й.\n— Каранджа ли? — Смехът й отново изклокоти. — В Африка чифтосването е нещо нормално.\nИзведнъж тя се отдръпна и се вторачи в мен.\n— Нормален си, нали?\n— Добре, тогава защо…\nИ след това вече ни ми пукаше, когато търсехме разтуха и топлина, от които се нуждаехме, увереността за нашето физическо съществуване. Това не беше любов. Беше нещо диво, първобитно, напълно примитивно, телата ни отнесени от естествени сили извън контрол, и в стремежа да отбележим факта на нашето оцеляване ние сякаш бяхме заредени със същия пробождащ ток, като този във въздуха, който дишахме. Сякаш бурята беше ни обзела. Превъплътихме нейната ярост в нашата страст и когато бяхме напълно изтощени ние лежахме по гръб, голи до огъня, над нас имаше звезди, а гръмотевиците звучаха отдалечено като замиращо бучене в далечината.\nЗа един кратък миг луната ни се усмихна между разкъсани облаци, но после изчезна и ние още веднъж бяхме обвити в одеяло от мъгла. Спах здраво и се събудих със зората. Във въздуха имаше студена влага и двамата лежахме напълно облечени толкова близо до изгасналите въглени на огъня, че рамото на фланелата ми беше обгоряло в кафяво. Нямаше вятър и мъглата беше плътно увиснала над нашето убежище, сякаш бяхме затворени в празно пространство, нищо не се виждаше, само скалите над нас се издигаха в облаците. Лежах там и оглеждах скалното лице, чудех се какво беше скрито зад този покров от мъгла, когато Мери попита:\n— Успял ли е Питър ван Делдън да стигне до върха на Кулал?\n— Не — отговорих. — Никога не е успял да мине от тази страна на каньона.\n— Добре, това е твоят шанс.\nТя се изправи на крака, изтръска капчици вода от дългата си коса, обви ръце около тялото си и се загледа нагоре. Но тогава Каранджа каза:\n— Сега тръгваме надолу.\nПо някое време през нощта той се беше измъкнал от тъмната утроба на цепнатината, за да потърси топлина до огъня. Сега се беше свил близо до угасналите въглени, треперещ в тънката си риза, черната му кожа беше посиняла от студа и единственото, което искаше беше да се върнем долу в котловината.\n— Ти води, ние ще те последваме — каза му Мери.\nТой поклати отрицателно глава и упорстваше, че е по-добре да слезем докато все още можем. Но в момента имаше въздушни течения, които въртяха мъглата около нас, слънцето леко проблесна.\n— Облакът скоро ще се разсее — каза Мери.\nТой изглежда го прие, оставихме го там да се опитва да разпали отново огъня, а ние започнахме да се изкачваме по скалата от страната на цепнатината, където ерозията беше оформила стъпала в камъка. Беше по-лесно отколкото предполагах и над скалния пояс наклонът беше по-полегат, беше хаос от обвити в мъгла стърчащи скали и камъни, разхвърлени останки от планина разтърсвана от вулканични вълнения. Когато се изкачвахме облакът стана по-тъмен и в края на краищата никой от нас не беше сигурен, дали бяхме стигнали върха на планината, тъй като всичко около нас беше един кошмар от скални кули и цепнатини всички те неясно видими в гъстата сива миазма на движещия се облак.\n— И така, къде е твоя древен град?\nМери стоеше и ми се смееше, косата й развявана в облака и лице блестящо от влагата.\n— Добре де, поне сме на върха. Сам го виждам.\nОбърнах се настрани, като знаех, че никоя ранна човешка раса не би била толкова глупава да строи на това нестабилно място. И тъй като, това не беше Кулал, трябваше да е Пор. Той беше другият забележителен връх наоколо и когато започнахме да слизаме надолу се чудех дали някога ще стигна до тази самотна планина като пирамида по средата на пътя до езерото Рудолф. Като мислех за това изгубих всякаква представа за посока. Облачният похлупак на планината се беше просветлил до бяла прозрачна мъгла. Започна да ръми и двамата спряхме, като внезапно осъзнахме, че нямаше по какво да се ориентираме в тази безредица от трудно видими каменни форми. Единственото сигурно нещо беше, че бяхме на склона, който слизаше надолу в клисурата и така ние продължихме докато изведнъж се озовахме на ръба на една пропаст. Бяхме стигнали до края на скалния пояс, една вертикална скала пропадаше надолу в нищото. Стояхме там и викахме Каранджа, виковете ни потъваха в мъглата и нямаше никакъв отговор. Но на около стотина метра вляво, зад една остра разтрошена скала чухме звукът на някакъв отговор.\nЕдва когато стигнахме до огъня разбрахме, че и двамата треперехме от студ.\n— Сега по-добре да слезем надолу — каза Каранджа. — Преди мъглата да се вдигне.\nТой мислеше за патрула, който можеше да е тръгнал от Мисията призори, но когато го погледнах от погледа му разбрах, че между нас имаше внезапен проблясък на разбирателство. Не беше само патрулът; и двамата имахме някакъв подтик — да слезем от тази проклета планина, преди да ни удари друга буря.\nМисля, че и Мери се чувстваше така, защото скочи на крака веднага и плътно следваше Каранджа, когато той започна да слиза от тази скална тераса. Той се движеше бързо като безпогрешно следваше пътя, по който се бяхме качили и когато бяхме слезли почти на половина лек бриз докосна лицата ни, мъглата се вдигаше и просветляваше докато се превърна в интензивна, бяла, хваната в капан слънчева светлина, почти ослепителна.\nДалечната страна на каньона се появи първа като тъмна сянка, след това стана видима, но замъглена. Миг по-късно мъглата изчезна като дим. Слънцето ни огря и изведнъж стана топло. Тази рязка промяна беше поразителна, всичко беше свежо от влагата и брилянтно чисто, въпреки че го гледахме леко увеличено. А слънцето грееше в небето, което беше бяло, не синьо и имаше голям кръг светлина около него. Леден ореол, помисли си Мери. Беше виждала това веднъж на Килиманджаро.\nСтигнахме дъното и тръгнахме по течението; нямаше нищо, което да покаже, че тук преди нас са идвали хора, само следи от слонове. Мяркахме един остров от скала и трева, който постепенно приближаваше докато изведнъж сякаш препречи пролома пред нас и от време на време тази гореща неподвижност беше пронизвана от крясък на павиан. Бяхме точно под този остров, вятърът духаше в гърба ни, когато изведнъж се чу рев и пискане на слонове, вик на болка и след това сблъсък на тела с гъсти храсти. Тишина и Каранджа се придвижи внимателно с пушка готова в ръка.\n— Какво беше това — павиан ли? — попитах.\n— Не, не е павиан — той поклати отрицателно глава.\n— Прозвуча като човек — добави Мери.\nСега имаше стърчащи скали, пътеката се стесняваше и изведнъж стана много тихо, горещината беше потискаща. Каранджа леко извика:\nПреминахме завой, пътеката отново се разшири, от двете страни на потока имаше гъсти храсти и внезапно поле. Скрит зад една скала се появи Дима с пушка насочена към нас. Като ни видя се изправи и ни повика настойчиво и когато стигнахме до него видяхме Ейб да лежи в краката му, лицето му побеляло, от една цепнатина на челото течеше кръв и дясната му ръка беше извита по абсурден начин. Очите му бяха отворени, погледът втренчен и аз тогава си помислих, че е мъртъв.\nНо устните му се раздвижиха и той прошепна:\n— Камерата добре ли е Колин?\nТой явно не осъзнаваше, че все още я държеше с другата си ръка върху корема. И когато му казах той отговори.\n— Би ли я взел, моля те. Има заснети около минута и половина, всичко съвсем отблизо.\nБеше затворил очи, по челото му имаше капчици пот.\nМери се върна от потока с кърпичка потопена във вода. Тя изми главата му, после внимателно започна да навива нагоре ръкава му. Тя изглеждаше така сякаш беше срязана с моторен трион, месото ожулено, костта счупена точно над китката. С бързо, сръчно движение тя я изправи, костта изстърга, устата му се отвори с лек писък.\n— Ще трябва да я шинираме.\nТой беше припаднал и тя погледна към Дима.\n— Какво, по дяволите, стана?\nОбяснението му беше като поток на суахили и когато той спря тя каза на Каранджа.\n— Можел е да го застреля.\nДима поклати упорито глава.\n— Патрул дойде бързо, ако чуе пушка.\n— Патрулът да върви по дяволите! — каза тя ядосано. — Можеше да бъде убит. И този патрул, или каквото е, е достатъчно далеч, за да чуе.\n— Той не е знаел това — напомни й Каранджа. — И ако ние не бяхме слезли надолу по каньона…\n— Слонът ни е заобиколил, това ли казваш?\nКаранджа кимна нещастно и аз попитах:\n— За какъв слон говорите? Слон не може да направи това.\n— Не! Дори едногодишно слонче може да тежи близо половин тон, а тази голяма слоница сигурно е поне пет; това е средно между ражданията.\n— Но, какво точно е станало?\nТя се вторачи в мен, раздразнена, че не съм разбрал и дума от казаното от Дима.\n— Бил е слон, който той нарича Сали. Те се били скрили в скалите и ни чакали и тогава дошло стадото и тя го водела. Тя била точно там на тази открита полянка и той не могъл да се въздържи да не използва възможността. Изпълзял от скалите с камерата си…\nТя се обърна към Каранджа им му каза да отреже няколко пръчки, които да използва като шина.\n— Дима казва, че се опитал да го спре, но Ейб се направил, че не чува. Слоницата дошла направо към водата и странно, но изглеждало, че не му обърнала никакво внимание. Той бил точно пред нея, когато започнала да пие и да се полива с вода. Между тях бил само потокът и той бил коленичил и снимал какво става. Изведнъж тя наострила уши, вдигнала глава и бързо се завъртяла към пролома и затръбила. Точно тогава, зад него, от гъсталака изскочило слончето. То се подчинявало на заповедите на майка си и се опитвало да се върне при нея, Ейб се оказал на пътя му. С един замах на хобота си то го запратило във въздуха, прегазило потока и след миг цялото стадо се втурнало надолу в каньона.\n— Вината беше моя. — Ейб отново отвори очи, гласът му беше настойчив като се опита да се изправи на левия си лакът. — Бях между малкото и майка му. Трябваше да го предположа…\nТой се отпусна изтощен, устните му напукани от болката.\n— Забравих, че има малко — и прошепна: — Тя беше толкова тиха и спокойна — докато не усети опасност. Явно разбираше, че не съм заплаха, че не съм въоръжен.\nТой затвори очи срещу блясъка.\n— Радвам се, че Дима не стреля — промълви той. — Не можем да виним слончето.\nТой се протегна и хвана Мери за ръката.\n— Много ли ще боли — докато слагаш шината? Аз съм един ужасен страхливец.\n— Ще бъдеш добре — каза тя ободрително. — Всичко ще стане за секунда, и край.\nНо това отне доста повече от секунда, ние тримата го притискахме докато той крещеше и крещеше. Тогава, благодаря ти Боже, той припадна и тя можа да си довърши работата, без да се налага да се борим с него през цялото време. Цялата беше облята в пот, когато се облегна назад на петите си и гледаше шината обвита с кърпи.\n— Надявам се е добре. Правила съм го и преди, но само с животни и обикновено имахме упойка.\nТя се огледа отпуснато.\n— Колко път има до Лойангалани? Там има самолетна писта и ако дойде някакъв самолет… Къде е онази карта?\nНамерих я в чантата. Лагерът — оазис Лойангалани беше на повече от десет километра.\n— Той няма да може да извърви толкова.\n— Ще му се наложи. Иначе ние ще го носим. По някакъв начин трябва да стигне до болница.\nТръгнахме веднага щом Ейб дойде в съзнание. Предложих да изоставим всичкия си багаж, но Ейб не искаше и да чуе и Каранджа взе камерата и всичките филми, сякаш бяха по-ценни от тубата с вода. Заради слоновете трябваше да вървим по един от склоновете на планината, встрани от клисурата, която постепенно остана под нас. Вървяхме бавно, с множество спирания. Ейб, разстроен и с много болки, упорито оставаше на крака, горещината се засилваше с напредването на деня и езерото вече беше по-близо.\nСлизането от по-долните склонове се оказа най-лошо. Отне ни повече от час да преминем едно поле от лава, черните скални отломъци бяха назъбени и начупени, късното следобедно слънце прежуряше над нас, вятърът носеше прах и температурата надмина тридесет и пет градуса. След това дойде пясъкът, дълги вълнообразни дюни и откъслечни тумби от тръни и сухи храсти. До там вече бяхме изяли всичкото месо и почти привършили водата, Ейб беше почти в безсъзнание, спъваше се често, подкрепян от двама от нас. Вече можехме да видим изпочупените палми на оазиса, почернелите от огън сгради без покрив на туристическия лагер и останките на католическата мисия, за която Дима каза, че била управлявана от италианци. И на равната повърхност зад палмите се простираше езерото, плоско като стоманена ламарина до назъбения бряг на Южния остров, бреговете на Туркана се виждаха неясно в далечината. Нямаше и помен от полъх на вятъра, нищо не помръдваше по брега на езерото, нямаше слонове, нямаше никакъв признак на живот около конусовидните жилища, които са били основното населено място на Ел Моло. По целия път надолу си мислехме за това как Ел Моло ще ни снабдят с риба, понеже това малко крайбрежно племе беше просъществувало столетия с изобилния морски свят от езерото, най-вече с тилапия и голямата нилска латида. Вместо това, сега ние трябваше сами да си наловим риба и Дима отиде напред с Каранджа, двамата бързо изчезнаха от поглед като бързо пресякоха пясъците. Мярнахме ги след време, когато стигнахме под заслона от африкански палми. Ейб заспа дълбоко, напълно изтощен, аз и Мери застанахме на върха на насипа, на който растяха палмите, и гледахме към равнината по посока на залеза.\nПод нас беше пистата, с оръфан ветропоказател висящ от своя прът, неподвижен на безветрения въздух, и зелената линия на канавката, по която течеше поточе вода от оазиса към безлюдното селище, и зад заграденото място две малки фигури бързаха към плоския, лъскав кръг на пристанището. И когато те изчезнаха от поглед зад вълнолома, нищо друго не помръдваше, освен прелитащите на големи черни ята птици, прелитащи ниско над водата. Слънцето беше залязло, всичко беше много тихо, небето пурпурно червено, и в далечината зад бледата, леко искряща вода на езерото, Южният остров се очертаваше черен на фона на небето, зловещо, натрупани в бъркотия вулканични вентили и стари потоци от лава. Преди години, спомних си, една британска експедиция беше оставила там двама души и никой повече не ги видял.\nКогато споменах това на Мери тя каза имената им — Мартин и Дайсън.\n— Фукс водел експедицията — и добави: — Тембо е бил там няколко пъти, веднъж с рибарски Ел Моло сал. Там имало стадо кози и най-големите крокодили, които някога е виждал. Казва, че това било най-самотното място на земята.\nПадна нощ и със звездите се появиха и комари. Задрямвахме за кратко, целите изпохапани. Появи се вятър и разклати листата на палмите над нас. Луната се усмихваше цинично отгоре, издута повече от всякога и най-накрая се чуха викове и двамата африканци се появиха със стара рибарска мрежа пълна с тилапия, изцяло почистена. Запалихме огън и ги изпекохме на шишове от тръни, като ги държахме за перките украсяващи плоските тела, и тогава, когато бяхме клекнали там пред пламъците, гризейки месото им и опитвайки да разгоним комарите, откъм палмите изведнъж се появи тъмна фигура. Каранджа грабна пушката и всички скочихме на крака.\nБеше Макунга и ни показваше нещо, което държеше в ръка, завито в палмови листа и цялото в кръв.\n— Тембо изпраща вас подарък.\n— Какво е? Къде е той? — попита Мери.\nБеше крокодилско месо и ван Делдън си беше направил лагер на около десет километра на север от нас, на място, което Макунга назова като залива Ел Моло. Спомних си го на картата, плитък залив срещу малките острови Ел Моло.\n— Аз гледа от хълм на мъртвите. Вижда пушек тук.\nТой беше дошъл с камион, двадесет конски сили.\n— Вие яжте месо, после дойдете с мен. Лойангалани не хубаво — има вятър.\nЛуната се беше скрила, над нас черни облаци и вятърът в палмите бучеше като прилив разбиващ се в рифове. Поривите раздухваха огъня, месото цвърчеше и Макунга говореше бързо на суахили, жестикулираше и се смееше. Той разказваше как са взели камиона, аз стоях там и слушах рева на вятъра и мислех за ван Делдън. В един момент Ейб са обърна настоятелно към Мери:\n— Попитай го не е ли видял слонове по брега на езерото.\nМакунга кимна и след като го изслуша Мери каза:\n— Да, има слонове в залива Ел Моло, цяло стадо и други на север. Той казва, че се хранят с езерни водорасли, повечето от тях газят в плитчините покрай брега.\n— Кърби Смит знае ли за това?\n— Да Алекс знае — и добави, така че аз едва я чух в следващия разбиващ порив на вятъра: — Той придвижва групата си в Лойангалани.\nТогава тя затвори очи, остана безмълвна докато Каранджа не засипа огъня с пясък и ние тръгнахме сред палмите към камиона.