a u t o f u n k . d k - A day in the life of...\nDu er her: > blog\nDenne onlinedagbog - kaldet en 'blog' - vil fortælle om mine oplevelser i Chicago på dag-til-dag basis. Historierne heri vil være af daglig karakter, hvorimod beskrivelser af min omgivelser vil være at finde i menu-punktet 'iagttagelser', der således har mere generelt indhold - dvs. byen, kulturen, menneskerne, campus og deslige. Blog'en er i kronologisk orden, hvilket betyder at nyeste nyt ligger øverst, og gamle opdateringer ligger nedenunder. I nogen indlæg vil der være henvisninger til tidligere indlæg, så jeg vil opfordre dig som læser til at starte i bunden - det gør i allerhøjeste grad historierne mere morsomme.\nVed nogen af indlæggene vil der desuden være et billede-galleri, såfremt jeg har haft mit kamera med og knipset lidt. For at websiden ikke skal blive for tung at loade, vil jeg lade helt være med at placere billeder direkte på siden, men derimod lave eksterne gallerier, som åbner i eget vindue, når man klikker på dem. Dette betyder at du kan nøjes med at se billeder fra den begivenhed du ønsker og samtidig at siden bliver særdeles mere brugervenlig.\nSom nævnt vil jeg forsøge at opdatere ofte. Nu må vi se om det lykkes...\nHvis du vil direkte til den seperate blog om Diana's og min tur til Las Vegas og Grand Canyon, skal du bladre ned til datoen 5. marts og følge linket i teksten - eller trykke her.\nHvis du vil direkte til den seperate blog om min tur til San Francisco, skal du bladre ned til datoen 23. marts og følge linket i teksten - eller trykke her. FAKTABOX: HVAD ER EN BLOG?\n'Blog' er forkortelse for weblog, som er den officielle betegnelse for en internet baseret dagbog. Vil du også gerne selv have én? - modsat min hjemmelavede som du ser her, findes der automatiske online-blogs - prøv den her\nAnytime you can't laugh, you're foolish: tension get you mash! (Bob Marley, 1979) 7. maj, lørdag - FARVEL CHICAGO OG NORTH PARK UNIVERSITY - og klar til roadtrip rundt i USA og en uge i New York City\nSå oprandt dagen hvor jeg skal forlade North Park University og sige farvel til en periode i mit liv som jeg aldrig kommer til at glemme - min tid som college-student i USA. Langt de fleste af mine nye venner har allerede forladt campus igår efter de sidste eksaminer, og det føles lidt underligt at sidde her og kigge ud af vinduet og vide at der blot er lidt over 3 timer tilbage af denne utrolige oplevelse, hvor jeg har lært så mange mennesker at kende, og lært så meget - både fagligt, men også menneskeligt. Både om amerikanere, men ikke mindst sig selv. Kun ved at leve i en anden kultur lærer man hvordan sin egen er, tror jeg.\nDenne epokeafgørende dag markerer dog også starten på den store finale på denne tur, nemlig den store roadtrip med Peter Wester og Linda, som mens dette skrives sidder i luften over Atlanten på vej til Chicago. Vi har lejet en bil, som jeg nu henter og bruger til at hente dem i lufthavnen, når de lander. Vi kører i første omgang mod Detroit senere idag, og så bliver det ellers vinden som bestemmer hvor vi skal hen:) - en mulig tur kunne dog være: Detroiet, Indianapolis, Louisville, Nashville, Mississippe-floden, St. Louis og så tilbage til Chicago, hvor Peter og Linda får mig som guide i byen, inden flyvet går mod New York til den sidste uge. Sammenlagt 2,5 uge med nogle forhåbentligt spændende og improviserede oplevelser.\nFarvel North Park University - det har været en fornøjelse!\n6. maj, fredag - farvel til svenskerne, Grand Lux Café, slut med skole og eksaminer\nSidste dag med pligter på North Park! Efter at være stået op kl. 5 for at forberede det sidste, tog jeg dagens eksamen og skyndte mig over foran Burgh kollegiet på campus, hvor svenskerne holdt klar til at køre mod lufthavnen og påbegynde deres roadtrip. Det var en underlig fornemmelse at sige farvel til dem, da de er dem jeg har udviklet det tætteste venskab med. Heldigvis blev Jens tilbage, da hans økonomi ikke kunne klare en måneds roadtrip og derfor dikterede ham at tage hjem. Ham kommer jeg til at bruge de sidste par dages timer med her på campus.\nOm aftenen tog vi downtown for at få lidt godt at spise og markere den sidste aften i Chicago (selvom jeg kommer tilbage i løbet af vores roadtrip). Vi fik følgeskab af vores amerikanske ven Margareth, i daglige tale Mags, som Jens skal bo hos et par dage, indtil hans fly går på mandag. Vi tog på Grand Lux Café på Michigan Avenue (hovedgaden blandt skyskraberne i Chicago), hvor Mags hustlede os til at få bor ved vinduet. Nu tænker du nok at det ikke er noget specielt, men det er det på dette sted - for det ligger nemlig i 3. sals højde og har udsigt over hele Michigan Avenue, som i daglig tale kaldes The Magnificent Mile. Sikke et syn og baggrund for vores middag - superfed afslutning på semesteret. Maden var også supergod, og der var masser af den, så vi blev overmætte og måtte nærmest trille hjem.\nUnderligt at komme hjem og gå i seng her i mit hjem her det sidste halvt år, kollegieværelset på Sohlberg. Men så dejligt at vide at jeg snart skal hjem til Diana, venner og familie. Det glæder jeg mig helt ekstremt til, selvom Chicago har været en fantastisk oplevelse.\n5. maj, torsdag - anden CRUNCH!-dag\nEfter gårsdagens crunch hang man lidt med øjnene fra morgenstunden. Efter et par baljer kaffe var jeg dog klar til eksamen, som jeg har indtryk af gik ganske godt. Efter dette var det dog direkte i bøgerne igen, da der nu skulle tages hul på 700 siders American Foreign Policy - også politisk analyse som var blevet sammenfattet i en 11-siders study guide.\nKlokken blev 3 inden jeg ramte puden og så måtte jeg igen op kl. 5 for at påbegynde det sidste næste dag. Thank God for coffee!\n4. maj, onsdag - første CRUNCH!-dag\nNår man står foran en eksamen med blot et døgns tid tilbage, skal der læses intenst! Dette kaldes herovre for "crunch" og det skal jeg love for at jeg fik gjort - ikke mindst set i lyset af at jeg aftenen før havde taget til koncert istedet for at læse.\nInden morgendagens eksamen måtte jeg således grave mig igennem 1400 siders international political economy, dvs. nationaløkonomi, som jeg godt nok havde læst, men skulle løbe igennem og hive keypoints ud af, ud fra en såkaldt "study guide", som fyldte 13 sider tætskrevet, lavet af vores professor, Joseph Alulis. Study-guiden representerer således de emner vi kan kommer ud for i eksamen - etn sindsygt hård opgave. Så jeg måtte tage natten i brug, læse til kl. 4, og stå op kl. 6 og tage det sidste. Samtidig havde jeg min Music Appreciation eksamen denne dag, og forude ventede torsdag med samme program, forud for fredagens eksamen. Hårdt!\n3. maj, tirsdag - reading day, koncert med Roots Manuva og Airborne Audio\nFinal-week (på dansk eksamens-tiden) er nu startet og idag var reading day, hvor al undervisning sluttede. Onsdag, torsdag og fredag står den så på finals for mig - dvs. eksaminer. Onsdag music appreciation, torsdag international political economy og fredag american foriegn policy. Et pensum på omkring 2.400 sider, heraf 2.100 siders tung politisk analyse på engelsk... I lørdags faldt jeg dog helt tilfældigt over en annonce for spillestedet Empty Bottle her i Chicago, og så heri at et af mit favoritnavne indenfor intelligent og conscious hip hop, Roots Manuva, fra England, spillede her. Helt oppe at køre, og uden at skelne til at jeg måske burde bruge tiden på at læse til finals, købte jeg en billet på stedet. Ydermere var opvarmningsbandet nogen som kaldte sig Airborn Audio. Ikke nogen jeg kendte pr. navn, men som det fremgik af plakaten var de signet til det velrenommerede engelske pladeselskab Ninja Tune, som udgiver alt i området fra abstract hip til eksperimenterende electronica og breaks. Spændende!\nNetop Airborn Audio startede naturligvis showet, og selvom musikken - som i store dele blev spillet live på trommemaskiner og samplere af de 2 musikere, samtidig med at de rappede henover de skæve og slæbende beat - var fed, så virkede deres optræden uorganiseret og uforbereddt. Lidt synd, da de ellers har fedt materiale, og det var nok til at jeg måtte købe vinylen efter koncerten.\nHuman beatbox og freestyle rap!\nEfter AA blev det tid til aftenens hovednavn, Roots Manuva, som gik på scenen i den lille klub til kæmpebifald. Han startede ud med 220 km i timen og det var fedt. Derfor var det også noget af et anti-klimaks, da sikringen i mixeren på besynderlig vis røg i blot 3 nummer! Nu var gode råde dyre, men teknikerne hoppede i kælderen, hentede en ny mixer og begyndte at lave udbytningen. Det er i sådanne situationer at man ser en performers rigtige talent, da han pludselig skal underholde hele forsamlingen uden musik - og jeg skal da lige love for at dette hold af Roots Manuva og hans dj og live-sampler musiker kunne deres kram. Dj'en greb den ene mikrofon og lave nu human beatbox, så overbevisende at man trode at det var en trommemaskine indstillet på "FEST" som blev tændt. Henover dette freestyle-rappede Roots Manuva så om Chicago (for jer læsere som ikke ved hvad det er, kan jeg fortælle at det er rap, som ikke er forberedt og handler om et improviseret emne - i dette tilfælde Chicago - dvs. at rapperen finder på hver sætning, som skal rime - imens han rapper en forrige. En meget, meget svær kunst!) og klubben gik helt amok. Det tog lang tid at finde den nye mixer, så efter nogle minutter overtog den anden supplerende dj/musiker beatbox mikronen og flexede hans skills, der ikke var mindre imponerende, mens Roots Manuva fik salen til hoppe endnu mere. Mixerens installation lod dog vente på sig, og nu kom aftenens højdepunkt så: For Roots Manuva spurgte nu ud i salen om der var nogen human beatboxes til stede - altså folk som kan sige som en trommemaskine - og så var det at en lille undseelig knægt fra Chicago kom op på scenen og presenterede sig som Louis Lane, greb mikrofonen og gik igang. ALDRIG har jeg hørt noget lignende! Han lavede beats med munden, så dybe at højttalerne rungede (tænk på sådan en BMW med kæmpemæssigt anlag, hvor bassen overstyrer helt vildt), samtidig med at han lavede scratchlyde og melodi med halsen!! Eneste sammenligning er Rahzel fra The Roots, som jo er blevet verdenskendt for denne 2-dels human beatbox. Roots Manuva greb hurtigt rytmen og kastede de vildeste freestyle rim mod publikum, og jeg har aldrig set et spillested gå så meget amok. Helt fantastisk oplevelse, som jeg aldrig vil glemme!\nDesværre blev Roots Manuva, som drak ren whiskey på scenen (!), ganske stiv i løbet af koncerten, hvilket ødelagde billedet lidt, da hans overgange mellem numrene til sidst var noget slørede. Men alt i alt super fedt.\n30. april, lørdag - byudforskning, Wicker Park - med bl.a. Filter og Myopic Books (billeder kommer snart)\nEndnu engang gik by-udforskningen til Wicker Park, som jeg må sige at jeg synes er Chicago's hyggeligste og mest stemningsfyldte kvarter - i skarp konkurrence med Belmont-kvarteret.\nIdag havde jeg følgeskab af Klas, en af de svenske studerende, som jeg snakker mest med, og vi havde den hyggeligste dag, som bøde på både vinylplader, jakkeindkøb, caféspisning på Filter, et totalt hipt hæng-ud sted - og sidst, men ikke mindst bogindkøb i en meget kendt butik, nemlig Myopic Books. Denne brugt-bogs handel er den største, jeg nogensinde har set - så der fik vi et par timer til at gå, og nåede ikke engang igennem alle de snørklede gange med endeløse bogrækker fra hele verden.\nAftenen bød på en sidste bytur, og som så ofte før, foregik dette på John Barleycorn. Jeg tog dog forholdsvist tidligt hjem, i lighed med mine ledsagere, da ugen med finals er lige om hjørnet. 'Finals' er det amerikanske ord for afsluttende eksamener. 28. april, torsdag - sidste fodboldkamp - farvel til skandinaverne (billeder kommer snart)\nOmend vores hold havde udspillet vores chance i turneringen, glædede vi os til at komme i aktion - og holdet sidste match blev markeret ved at svenske Henke tog musikanlæg med, så vi kunne spille den svenske nationalmelodi, når vi løb på banen.\nSom eneste dansker blev jeg naturligvis nedstemt på mit forslag på at spille den danske istedet, omend jeg fik holdt de rød-hvide farver representeret på lægterne, hvor Dannebrog vejrede side om side med vores blå-gule broderfolks faner. Tribunerne var ganske fyldte, da det efterhånden er blevet lidt af en attraktion at de "svensker-holdet" i aktion pga. kampenes meget fysiske karakter. Desværre havde vores hold jo allerede udspillet vores chance i turneringen, og det afsmittedes på vores spil, som ikke havde helt samme gnist som tidligere. Dommerne var heller ikke rare ved os, så vi måtte tage til takke med et 9-6 nederlag. Ikke så fedt, men sjovt at have været med i turneringen.\n27. april, onsdag - farvel til familien Hassan (billeder kommer snart)\nIdag var dagen så kommet hvor jeg skulle sige farvel til mine nye Somaliske venner, som jeg har været engelsk tutor for gennem dette semester. Det var en meget underlig fornemmelse, og jeg og Ben (min med-tutor) endte med at blive hængende adskillige timer hos familien.\nI dagens anledning havde Zhara, konen i huset og Husseins frue, lavet mad til os på ægte somalisk facon. Lækker kylling med ris, tomat, løg og afrikanske krydderier - så vi spiste på livet løs, og superlækkert var det. I dagens anledning havde jeg endeligt husket mit kamera og fik taget en masse billeder - ikke mindst af børnene i huset, Mohamoud og Barney, som vi legede og hyggede med denne sidste dag. Et par energi-bomber kan man vist roligt kalde dem:)\nDa tiden havde sneget sig ud på tidlig aften var det dog tid til at sige farvel og vi fik taget behørig afsked og ønsket held og lykke i fremtiden. Jeg håber virkelig de kommer til klare sig herovre - det må ikke være nemt at komme til så anderledes en verden og skulle klare sig selv.\nJeg er dog ikke et øjeblik i tvivl om at det skal de nok. Så dejligt udadvendte og imødekommende - og samtidig så stolte. Som når fx. Hussein fortalte os hvor glad han var for at have fået et job i O'Hare lufthavnen, så han ikke længere skulle tage imod penge fra nødhjælpsorganisationerne og således kunne forsørge hans familie. Også selvom det betyder at han skal stå op i vejr og vind og tage 3 busser, varende over 2 timer, hver morgen kl. 4.30 om natten - for at gøre rent og lave forfaldende arbejde i en lufthavn.\nJeg er sikker på at hvis jeg kunne snakke med ham om 5 eller 10 år, så sidder han væsentligt højere oppe i hierarkiet end rengøringsholdet. Se bare hvordan han har lært at tale engelsk på bare få måneder, siden han kom til USA i september sidste år. Ville du på så kort tid kunne lære nok Somalisk til at kunne begå dig på egen hånd i Somalia? Jeg tror ikke jeg kunne - det er ret imponerende, det han har præseteret allerede.\nAt have været tutor for Hussein og Issa har fået mig til at tænke meget over den forskel som er på os - og også om min indsats har betydet noget for de to. Omend det har været en ugeligt tilbagevendende session, så er det jo realistisk set begrænset hvor meget sprog man kan læse på 2 timer hver uge. Jeg tror dog på at udbyttet for Issa og Hussein har været lige så meget på et andet plan, nemlig det menneskelige og kulturelle. Og ved at tænke mere over det, tror jeg faktisk at tutorprogrammet største værdi ligger i sammenførelsen af mennesker fra forskellige kulturer, snarere end egentlig sprogundervisning, som de jo modtager i dagtimerne i kvarterets skole for flygtningen. Og set i lyset af dette, så har jeg indset at lærdommen ikke blot flyder i samme ensartede retning, dvs. fra Ben og mig til Hussein og Issa. Det flyder ligeså meget den anden vej, da også vi som tutorer er blevet så mange dejlige oplevelser rigere og er blevet venner med nogle mennesker som man aldrig villle få chancen for at lære at kende, hvis ikke vi havde mødt dem i denne situation. Det er jeg utroligt glad og taknemmelig for at have oplevet og det er noget jeg aldrig vil glemme. 26. april, tirsdag - The Final Countdown - koncert med EUROPE! (billeder kommer snart)\nNu hvor opholdet i Chicago lakker mod enden har jeg sat mig for at ville opleve nogen af de mange koncerter som finder sted på alle ugedage herovre. En af dem blev med nogle af de mest fremtrædende ikoner fra 80'erne, nemlig svenske Europe!\nPrimus motor var naturligvis NPU's svenske studerende, omend det endte med kun at blive Henke og jeg som tog afsted. På stedet mødtes vi med endnu en svensker, også ved navn Henrik og det blev en hyggelig og sjov tirsdag aften.\nInden Europe gik på scenen blev vi som publikum trukket igennem hele to opvarmningsbands, som begge havde den gamle og uddaterede 80'er heavy som rød tråd. Ganske ganske komisk at se og høre gammel musik praktiseret at forholdsvist unge musikere.\nEfter disse blev det dog tid til aftenens hovedattraktion, Sverige's bedste svar på Bon Jovi, nemlig puddelhundehårets gudfar, Joey Tempest og EUROPE! Og de kunne deres kram, skal jeg love for. Ved at se dette show var man ikke et sekund i tvivl om hvorfor dette band var kæmpestore på verdensplan i slut-80'erne. Numrene blev stadigvæk udført med teenage-band attitude og svingen med mikrofonstativet som det kun sås dengang Pretty Maids blev betegnet som stenhård rock;-)\nHits som Rock The Night, Carrie, Cherokee og ikke mindst rosinen i pølseenden The Final Countdown, blev fremført så man førte sig henført til de gode gamle 80'ere.\nStadigvæk var det dog også trist at se et "legendarisk" band som dette, rejse rundt og leve på fordums storhed, blot for at tjene til dagen og vejen. Henke fortalte nemlig at bandet har formøblet alle millionerne, som man hører så mange bands gøre det, når de ikke kan håndtere populariteten. Ligeledes var det en smule trist at se midaldrende mænd hoppe rundt på scenen og forsøge at få pigerne til at skrige, som det var på dagsordenen for 15 år siden, da disse drenge sidst var på folks læber og teenagepigers hjerner.\nMen en god aften, og trods alt et cadeau til Europe - da de trods alt står som et uudsletteligt kapitel i international Skandinavisk musikhistorie. Det var fedt at prøve at opleve det...\n25. april, mandag - major league baseball: Chicago Cubs vs. Cincinatti Reds (billeder kommer snart)\nEt af de punkter som har stået højest på min to-do liste for opholdet her i byen, har været at tage til den legendariske sportsarena Wrigley Field og se en major league baseball kamp med byens benjamin-hold, Chicago Cubs.\nModsat resten af Major Baseball League, der er lige så inficeret af reklamer, sponsorater og penge som resten af al elitesport i USA, så er Wrigley Field som at træde 40-50 år tilbage i tiden. Stadionen har ligget på Addison Avenue i mere end 90 år, så den gamle mastodont rummer om noget stadion i verden af ægte sjæl. Selv det kæmpestore score-board indenfor er mere en 50 år gammelt og betjenes stadigvæk af mennesker, som går op og tager 2-tallet af, når det 3. point scores, og vender pladen til det rette tal. Dette sted emmer simpelthen af gamle dage.\nTraditionen gør sig gældende på mange underlige måde. For the Cubs har en af de største og mest loyale fanbaser i hele USA, og så godt som alle kampe på det 45.000 publikummer store stadion er udsolgte. Dette er i sig selv ikke så utroligt, medmindre man kigger lidt på baseball historien i dette kæmpemæssige land. Hvis man gør det, så vil man nemlig støde på de historier som alle baseball fans i USA kender. Nemlig at ligeså vel som traditionen vil at alle hjemmekampe på Wrigley Field er udsolgte og afvikles i en fantastisk stemning, ligeså vel ved alle at Cubs er et taberhold. På trods af utallige profiler, så er mønstret det samme, HVERT evigt eneste år: Holdet kommer aldrig i play-offs. Hvert sæson de sidste 80 år (!) er det glippet for dem. Og alligevel tropper publikum troligt op til alle kampene og hepper på Cubs, en af Chicago's stoltheder og vartegn. Holdet starter altid som lyn og torden, men snupler altid til sidst og må tage til takke med at de resten af USA's store hold kæmpe og verdensmester titlen (ja, det kalder amerikanerne i al beskedenhed deres baseball trofæ, World Series).\nHome-run! Aftenens kamp skulle stå mod Cincinatti Reds, og det blev én af de bedre, med en 10-6 sejr til hjemmeholdet - hvilket faktisk er en ganske høj score i baseball. Henke, som sammen med en anden svensker, Johannes, og en amerikansk baseball-fan, Margareth, alle her fra uni, fortalte mig at sidste gang han var afsted os se Cubs, havde de tabt med 0-1. Det er altså ikke mange scoringer i en kamp af 9 innings, som typisk tager omkring 3 timer.\nDenne aftens kamp blev særdeles underholdende og bød bl.a. på baseballs ypperligste krydderi, nemlig home-runs - og så endda hele tre af slagsen. Et home-run er når en spiller slår bolden helt ud af banen - dvs. ud i publikum, således at modstanderen ikke kan få bolden. Dette giver ofte en 2-3 point, hvilket jo er meget i enhver kamp. Og et af disse home-runs røg endda med fuld hammer helt ud af stadion, ud i de omkring liggende huse - er du sindsyg mand et hug. For publikum er det et stort trofæ at gribe en bold, omend det kun er tilfældet når det er hjemmeholdet som laver home-run. Hvis det er derimod er udeholdet, så kan man se bolden ryge ind på banen igen - som en tiger som spytter maden ud igen med et "Føj da!".\nAlt i alt en super oplevelse - og snyd ikke dig selv for billederne. Det er så amerikansk som det kan blive (på den gode måde;-).\n23. april, lørdag - true Chicago spirit: Privatfest med DJ's Lester Fitzpatrick og Robert Armani (!) - og Vilde V på pladespillerne til afterparty'et (billeder kommer snart)\nDenne lørdag begav jeg mig til Wicker Park for at købe plader i nogle af de talrige pladeforretninger. Dette bragte mig til butikken Wax Addict på Ashland Avenue. Dette besøg var ikke nogen dårlig idé skulle det vise sig.\nDa jeg således efter et par timers gravning i pladekasserne begav mig op til disken og betalte, fik jeg mig en hyggelig snak med ekspedienten, som delte min musiksmag og var meget interesseret i at høre om Danmark. Efter lidt chit-chat spurgte han mig om jeg havde lagt planer for aftenen, hvortil jeg kun kunne svare at jeg nok skulle feste lidt med nogle af mine medstuderende, men ellers ikke noget bestemt. Og det var heldigt, for han inviterede os nu med til et "lille" arrangement i butikken om aftenen, hvor et par venner af huset ville vende plader.\nNogle af jer læsere ville sikkert, som jeg, spærre øjnene op, når I hørte at disse venner af huset var ingen ringere end Robert Armani og Lester Fitzpatrick, nogle af USA's mest profilerede DJ's indenfor detroit techno.\nÆllevild drog jeg tilbage til universitetet for at shanghai'e nogle medfølgere og heldigvis var et par af svenskerne friske. Så vi drog af sted og ankom til butikken, hvor Fitzpatrick var igang på pladespillerne. Desværre, fik vi så at vide, var Armani blevet forhindret, men vi skulle bare slå os løs på KEG'en i hjørnet (en amerikansk fadølstønde med indbygget hane, som beskrevet tidligere en del gange).\nJa, for det ikke skulle være løgn, så var der også gratis øl til arrangementet - kan det blive bedre?\nAfterparty - undertegnede on the wheels of steel\nSelve arrangementet i pladebutikken sluttede ved midnatstid, hvor jeg dog forinden havde fået en hyggelig snak med Fitzpatrick, som stak mig både vinylplader og telefonnummer, hvis nu jeg kendte til nogen europæiske promotere, som ville hive ham østpå engang. Herefter blev festen rykket ind i lejligheden ved siden af. Her lå en af de mest besynderlige (på den fede måde) lejligheder, jeg nogensinde har set. Udefra lignede det en forfalden ghetto-bygning, ligesom det meste af resten af Chicago, men når man trådte indenfor var det som at træde ind i en New York penthouse lejlighed. Og for at det ikke skulle være løgn, så var halvdelen af lejligheden udformet som et spillested, med scene, dansegulv og komplet installeret Dj-pult. Her stod aftenens resident DJ's og spillede, og som det var tilfældet med pladebutikken var der frit slag i baren - omend den her var udvidet med sprit også. Hvis ikke dette var at lægge op til fest, ja så ved jeg ikke hvad er.\nVi hyggede os gevaldigt og med tyktflydende vinyl i årerne, strejfer det jo altid én, at det kunne være sjovt at vende lidt plader. Specielt til sådan et undergrunds-vip party som dette. Og når man som i dette tilfælde, via den gratis bar, er i lettere opløftet stemning, så er man ikke bleg for at spørge - og til min overraskelse vil de hellere end gerne høre hvad 'The Dane' har at byde på i turntable-skills. Som sagt, så gjort, og omend min optræden ikke var mere en et lille kvarters tid, så var det en kanon oplevelse. Med et lille dansegulvs-peak med at sætte String Of Life med Rhythim Is Rhythim på tallerkenen, fik jeg mig et minde for livet. 22. april, fredag - Java House hygge (billeder kommer snart)\nDet er ret sjældent at en fredag aften tilbringes på universitetet, men for engang skyld ville jeg prøve at bare slappe lidt af og nyde en stille aften, som mange af de studerende praktiserer her på stedet.\nOg mine svenske venner var med på denne galej, da vi alle var trætte efter 4/20 festen. Så vi begav os til én af universitetets caféer ved navn Java House. Et sted hvor man socialiserer hver aften og har koncerter og meget andet på programmet.\nDet blev en hyggelig og afslappende aften med lidt brætspil og kaffe.\n20. april, onsdag - 4/20\n4/20 er betegnelsen for en uofficiel festdag som amerikanerne, specielt de unge, holder hvert år, uanset ugedag. I år ramte den en onsdag, så der var skoledag bagefter. Men "When In Rome, Do Like The Romans" som man siger herovre - den amerikanske pendent til "Skik følge eller land fly". Så jeg og mine med-internationale studerende hoppede med på vognen og festede med...\nSlaget skulle stå hos Adam Frank, en amerikaner, der bor off-campus, dvs. i hans egen lejlighed, lige ved siden af universitetet. Han lod os feste med på ægte amerikansk 4/20 manér. Så jeg behøver vel ikke sige at man var lidt mat i koderne dagen efter...\n19. april, tirdag - fodbold 6-6 mod en flok præster!\n"Skal vi spille mod en flok kommende præster?" var vores første tanke, da vi så at vi skulle mod The Seminary - et hold fra den bygning på campus, hvor teologerne uddannes.\nAlt hvad der hedder præstekåber og -kraver lå os dog meget fjernt da vi havde været oppe at dyste imod denne flok gejstlige unge mænd, for jeg skal love for at de gik til makronerne. Det samme gjorde vi dog, så det blev en herrefight, hvor der ikke blev givet ved dørene - hvilket også fremgår af cifrene, der med 6 mål til hver endte i uafgjort. Hvad værre var, er at dette gjorde at vores hold ikke kom med i play-offs, dvs. finalespillet. 18. april, mandag - dodgeball!\nEn stor amerikansk tradition er dodgeball (på dansk dødbold) som spilles flittigt overalt i landet. Et simpelt spil som egentlig er ganske sjovt. Denne uge er den officielle NPU Dodgeball Tournament Week, hvor n�sten alle skolens elever dyster mod hinanden med skumbolde. Jeg er blevet shanghai'et til et af holdene og idag skulle de f�rste kampe st� i det herligt varme vejr med omkring 25-30 grader (80 grader fahrenheit) - dodgeball spilles nemlig udendørs.\nDer blev gået til makronerne og vi fik ørerne i maskinen i første kamp, som blev afgjort i blot tre sæt (dodgeball kampe spilles bedst af fem sæt). Ikke så godt. Anden kamp gik bedre og vi fik sagerne sat på plads i en 3-1 sæts sejr. Man kan ikke helt lade være med at tænke på Ben Stiller i hans film Dodgeball, hvor sporten jo mildest udstilles på sjovest mulige måde - en kanonmorsom film.\nImorgen og onsdag venter næste kampe - og play-offs er torsdag, så nu får vi se om holdet har styrke til at nå disse. 17. april, søndag - fodbold showdown mod det russisk-amerikanske über-hold\nSå oprandt dagen hvor vi skulle op imod vores nemesis, det russisk-amerikanske super hold som er tromlet igennem turneringen og spillet tidligere modstandere ud af banen med så grumme som cifre som op til 19-0.\nLidt matte i benene efter gårsdagens KEG-fest gik vi målrettede på banen med hvad der m� betegnes som en s�rdeles simpel taktik - nemlig at spille vikingfodbold i sin mest basale form: med fysik og defensivt udgangspunkt, lurende p� kontrachancer. Taktikken virkede som sådan, og vi fik gjort vores ellers så disciplinerede modstandere gjort rigtigt godt arrige i skralden og vores kontante, men fair spil. Det var tydeligt at de ikke var vandt til at møde modstand, så det blev en lige første halvleg, faktisk med mest boldbesiddelse til os, selvom vi måtte gå til pausen bagud 4-2. Anden halvleg blev udslagsgivende, da det andet hold både spillede mere kontrolleret, men også havde en god portion held i posen, hvilket jo er kendetegnende for hold som opsøger det. Resultatet blev 9-5 i deres favør, hvilket naturligvis ikke var optimalt - men set i bagspejlet kunne vi bestemt være indsatsen bekendt.\nMed andre ord inkasserede vi årets første turneringsnederlag, men er stadig med gode kort på hånden for at nå play-offs, dvs. finalerunderne. 16. april, lørdag - byudforskning i Wicker Park (se billeder) om dagen og KEG fest hos "Deuce" og Dave (se billeder)\nDenne dag stod i byudforskningens tegn med en tur til Wicker Park, og om aftenen endnu en traditionsfyldt KEG-fest.\nJeg og svenskerne tog bussen til Wicker Park, som jeg tidligere havde besøgt med Diana også. Det er et kvarter i Chicago, som er kendt for et stort udbud af shoppingmuligheder - second hand tøj, vinylplader m.v. - og desuden caféliv, som med sommerens komme havde spredt sig til fortovene også, som var fyldt med caféborde og folk som nød kaffe, øl og lidt at spise.\nShoppingmæssigt slap jeg hæderligt fra turen og faldt kun i en enkelt gang, da jeg faldt over bogen Hit & Run, der handler om Jimi Hendrix' liv, person og inflydelse på hans hjemland - både musikalsk, men også politisk og filosofisk. Den kostede også kun 5 dollars, så det var for billigt at lade gå næsen forbi.\nMidt på eftermiddagen fik vi et bord på fortovet foran Silver Cloud, en hyggelig restaurant, hvor vi spenderede et par timer i solen og nød livet.\nAften stod i KEG-festens tegn, denne gang hos et par gutter ved navn Dave og "Deuce", som boede tæt på campus i en lejlighed. Egentlig var det vores plan at tage videre i byen downtown, men festen var så sjov at vi besluttede os på at blive der til slutningen.\n14. april - koncert med The Wailers (se billeder)\nDet var en længe ventet dag der oprandt, da jeg slog øjnene op denne torsdag. Idag skulle jeg nemlig til koncert med The Wailers, Bob Marleys legendariske band, som har spillet siden 1968 og selv den dag idag består i næste samme besætning som dengang de startede. Jeg er kæmpefan. Aftenen startede på ægte skandinavisk facon med en håndfuld bajere i Lincoln Park - og for at holde stilen var det naturligvis Red Stripe, Jamaica mest kendte øl, som vi opstøvede i en sprit forretning på Lawrence Ave ved universitetet.\nKoncerten var på spillestedet Park West, som ligger på hjørnet af Clark Street og Armitage Street. Det er et meget klassisk spillested, hvor man sidder ved borde i en amfi-teater lignende sal, hvor der kun allerforrest er åben plads til at publikum kan stå foran scenen.\nI forbindelse med disse borde oplevede vi (som var mig, Klas, Jens og Johanna - og senere Henke) en ganske pudsig oplevelse. Det er nemlig således at man for 60 dollars (350 kroner) kan reservere et bord og være sikker på gode pladser. Dette var vi dog alt for nærige til og man kunne se at det mest var stedets rigere publikum som gjorde dette. Vi var på vej til at gå ned i "graven", dvs. stå-pladserne foran scenen, da en dame kommer og spørger hvor mange vi er. Jeg svarer "4", hvorefter hun gør tegn til at vi skal følge efter hende. Hun leder os nu frem igennem borderækkerne og viser os til rette ved det allerforreste bord i midten, lige midt for scenen! Uden tvivl et af stedets bedste borde og ved at kigge rundt kunne vi se at vi sad blandt folk med pengepungen iorden.\nVi fandt aldrig ud af hvorfor vi blev givet dette bord, men vi blev enige om at de sikkert troede vi var vip'er af en slags - eventuelt Abba Teens? (se billederne for forklaring).\nOpvarmningsbandet deSol var en helt anden genre end aftenens hovednavn, og spillede smittende latinamerikanske rytmer med en energi som var helt enorm. Nok til at jeg efterfølgende måtte købe deres plade:)\nEfter en kort pause var det endelig blevet tid til Wailers, som i deres store 10-mands udgave fremførte reggae så man føler sig henvist til Jamaica's varme strande, pulserende natteliv i Trenchtown og afslappede rastafari mentalitet. Det var helt fantastisk! Første del af koncerten var hovedsageligt egne numre, blandet med enkelte numre fra Bob Marley æra'en, bl.a. Three Little Birds.\nEfterhånden som koncerten skred frem blev der åbnet mere op for posen af de mere kendte numre og i løbet af koncerten fik vi hele repertoiret, og man manglede kun Buffalo Soldier og Could You Be Loved for at have gjort det fuldendt. I disse lange udgaver af numrene jammede bandet ud i fantastiske instrumentale dub-landskaber - langsomme, slæbende og helt forførende med masser af rumklang og ekko. Højdepunkterne var en akustisk udgave af en af mine favoritsange, Redemption Song, samt oprørssangen Exodus og naturligvis No Woman, No Cry.\nI løbet af de mange gåsehudsøjeblikke, var det største nok da forsanger Gary "Nesta" Pines i en lang og smuk udgave af Is It Love begyndte følgende ord, som hurtigst blev sunget i kor af hele salen: "Thank you, Mr. Marley...thank you, Mr. Marley...thank you..."\nEn helt fantastisk aften i selskab med et af de mest legendariske reggea bands Jamaica har fostret. Helt klart en af de bedste koncerter jeg nogensinde har været til...\n13. april - koncert med Talib Kweli (se billeder)\nI Chicago og omegn ligger omkring 30 universiteter, både store og små. Nogen af de store har op til 25.000 studerende og er således små byer i sig selv. Et af disse er Northern Illinois University, som ligger i DeKalb, en times kørsel fra North Park University og Chicago midtby. Grundet størrelsen har disse universiteter økonomiske midler til at engagere særdeles store musiknavne til at optræde hos dem, som socialt bindemiddel for universitetets studerende.\nDisse koncerter er dog ikke kun forbeholdt universitetets egne elever, men er derimod åbne for alle. Vi var derfor en gruppe som havde planlagt at tage tuden til NIU denne onsdag aften, da de havde den verdenskendte Brooklyn-rapper Talib Kweli på programmet. Talib Kweli udmærker sig ved at lave musik og tekster som betegnes som Intelligent Hip Hop eller Conscious Hip Hop, da det handler om social ulighed, retfærdighed og vigtigheden af fred og kærlighed som værende de universelle værdier vi allesammen bør anerkende og leve efter. Det er således særdeles langt fra gangster-rap kulturen som er den mest kommercielle og udbredte hiphop udgave i dag med Eminem, 50 Cent, Snoop Dogg, Dr. Dre og mange andre. Man kan putte Talib Kweli på samme hylde som Saul Williams, omend Kweli fokuserer mere på traditionel rap og hip hop beats, fremfor Williams Spoken Word og experimenteren med med musik og beats.\nTuren tog dog længere tid end beregnet, da vi løb ind i tæt trafik. Så vi ankom først 2 minutter før Kweli gik på scenen - ganske heldigt. Selve koncerten var over middel, og man kunne godt mærke på publikum at det var onsdag og der var skoledag dagen efter. Kweli gjorde dog alt hvad han kunne for at få salen til at rocke med og, taget ugedagen i betragtning, så lykkedes det supergodt.\nMens vi stod i det, tænkte jeg, at det mindede meget om den sidste battle-scene i filmen '8 Mile' med Eminem. Så hvis I har set den film, ved I hvad jeg taler om. Det lykkedes mig at få knipset et par håndfulde billeder før jeg blev prikket på skulderen og bedt om at pakke kameraet væk.\nEn fed aften og god musikalsk oplevelse.\n12. april, tirsdag - endnu en fodbold-sejr\nDagens opgør blev en formsag mod et tamt amerikansk mandskab.\nCifrene lød på 7-2, og det var med minimal sved på panden at vi indtog lægterne for at se næste kamp i turneringen, som skulle finde sted efter vores. Her så vi det bosniske/russiske/amerikanske hold som mønstrer 2 bosniske ex-ungdomslandsholdspillere, anføreren for NPU's soccerteam, som gør sig på landsplan herovre - og så en flok øvrige spillere som har niveau til at begå sig på højt plan. De udraderede deres modstander 19-0. Det bliver en svær kamp mod dem (slå op i ordbogen under "underdrivelse" ;-)\n11. april, mandag - hvad har George Bush af sange på sin iPod?\nNew York Times, som jeg abonnerer på, har engang imellem nogle ganske morsomme og underholdende artikler. Idag fandt jeg således én af slagsen, som handlede om ovenstående. Præsident George Bush havde nemlig sidste år fået anskaffet sig en iPod - her i artiklen omtalt som "The First iPod" og "iPod One" (til jer der ikke lige fanger den, nævner jeg lige i flæng The First Lady og Airforce One).\nDet Hvide Hus har efter pres fra offentligheden - efter denne har set præsidenten jogge med en iPod - offentliggjort listen over numre som Mr. Bush hygger sig med, når der ikke er krig og angreb på forsvarsløse tredjeverdenslande på agendaen.\nIkke overraskende er det ifølge avisen hovedsageligt country musik og rock'n'roll på spillelisten, som omfatter John Fogerty, John Hiatt, Joni Mitchell og en masse andre navne som jeg ikke kendte - men som journalisten kaldte "traditional country singers". Omend jeg ikke vil bringe artiklen i hele sin længde, så vil jeg lige bringe en sektion, som jeg vil betragte som både spids og lidt vovet - og i særdeleshed anderledes end den generelle tone i omtale af præsidenten i pressen herovre. Artiklen er delvist baseret på en større artikel i det velansete rock-magasin Rolling Stone, hvor journalisten, Joe Levy, interviewer en af Bush's strategiske rådgivere, Mark McKinnon, som stod for nogen af de officielle udtalelser fra Det Hvide Hus om indholdet af præsidentens iPod:\n"(...) Mr. Levy was referring to Mr. [John] Fogerty, who was part of the anti-Bush "Vote for Change" concert tour across the United States last fall. Mr. McKinnon, who once wrote songs for Kris Kristofferson's music publishings company, responded in an e-mail message that "if any president limited his music selection to pro-establishment musicians, it would be a pretty slim collection."\nGanske rart at se at Bush administrationen, trods alt, har humor - og sjov anekdote egentlig, at én af hans strategiske rådgivere engang var sangskriver. Men nok om det, journalisten i New York Times, Elisabeth Bumiller, hvæssede nu sin pen og skrev:\n"(...) Mr. Bush had not gone so far as to include on his playlist "Fortunate Son", the angry anti-Vietnam war song about who has to go to war, that Mr. Fogerty sang when he was with Creeedence Clearwater Revival. ("I ain't no senator's son...Some folks are born silver spoon in hand.") As the son of a two-term congressman and a United States Senate candidate, Mr. Bush won a coveted spot with the Tecas Air National Guard to avoid combat in Vietnam".\nKlask, 1-0 til New York Times:-)\n10. april, søndag - "College Life" - den foreløbigt mest skræmmende oplevelse under mit ophold i USA\nHver dag modtager jeg en mail på min skole-email, hvori man kan finde nyheder, meddelelser og almen information med relevans for alle elever og ansatte på NPU. Alle kan bidrage, så længe at dét man har på hjerte, har relevans for alle. I denne nyhedsmail har der hver uge været en post som beskrev et ugenligt arrangement ved navn 'College Life'.\nNyhedsmailen er ganske nyttig, og det er en mail som alle skimmer igennem hver dag for at holde sig ajour med alting. Det er bl.a. her, at alle arrangementer offentliggøres, som for eksempel arrangementet med den film om apartheid og frig�relsen af Sydafrika, som jeg tidligere har skrevet om her i bloggen. Beskrivelsen til det ugentlige arrangement 'College Life' har altid været sparsom, men idag fandt jeg ud af hvad det var, da Henke, en af svenskerne, sagde at jeg ikke måtte misse chancen inden jeg tog afsted - "det er en oplevelse - på godt og ondt", som han sagde med et grin.\nHvis ikke dette skulle gøre én nysgerrig, så ved jeg ikke hvad skulle. Så jeg mødte troligt op kl. 8pm (aften) denne søndag i teater/foredragshallen Hanson Hall. Her blev jeg mødt af næsten alle jeg kender her på NPU, og omend langt fra alle på universitetet ville kunne være i salen, så føltes det som om de alle var her.\nArrangementet startede, og det viste sig nu, at det var en slags aften-gudstjeneste, som alle mødte op til - foruden at gå i kirke søndag formiddag (de kan slet ikke få nok). Der bliver sunget kristne sange, akkompagneret af et klassisk band med guitar, bas og trommer og det var ganske god musik, omend der ikke var meget spræl i teksterne - det var sådan cirka "Gud er stor", sunget igen og igen i 117 forskellige formuleringer - hvilket jo også er fint som sådan, men måske lidt forudseligt:-)\nAlle hyggede sig og jeg nød fællesskabet og den positive stemning, klappede med og havde det sjovt.\nAlt i alt ganske fint, og hvis man er til gudstjeneste i kirken, så var dette lige sagen - en slags afslappet gudstjeneste, hvor der blev snakket lidt i en mikrofon mellem sangene."Var det dét?" tænkte jeg for mig selv, med Henke's ord i baghovedet - for dette var da hyggeligt samvær med vennerne.\nMen så skal jeg lige love for at arrangementet tog en drejning. For efter de første sange, kom der nu længere og mere intense sange om hvor stor Gud er. Som sådan stadigvæk fint nok budskab, men nu begyndte folk at blive helt balstyriske. Hænderne blev rystet i vejret, folk stod med lukkede øjne og messede de reliøse omkvæd igen og igen og nogen faldt på knæ, andre græd etc. etc.\nJeg har hidtil på denne hjemmeside holdt mig fra religiøse kommentarer, fordi jeg er af den overbevisning, at man skal respektere den kultur man bosætter sig i. Denne overbevisning har jeg praktiseret, ikke mindst fordi den fanatiske religion som nogen dyrker her, har som sådan ikke haft nogen indflydelse på mig - og jeg respekterer folks ønske og trosretninger, uanset niveau. Jeg betragter mig også selv som troende kristen, selvom min religiøsitet kan ligge på et meget lille sted, og sikkert udspringer mere af dansk tradition end egentlig trang til at tilbede Gud. Jeg skal ikke sige mig fri for at både sende en tak mod himlen, når jeg ofte indser hvilket fantastisk dejligt liv jeg har - og hvor heldig jeg er med at være sund og rask, bo i et rigt land og have en fantastisk familie, en fantastisk kæreste og fantastiske venner - ligesom jeg sender en tanke til himlen, når man står overfor en prøvelse i livet, og siger tak, hvis man gennemfører med succes. Således karakteriserer jeg min religiøstitet og kristendom.\nMEN jeg må sige at jeg blev skræmt ved at se denne seance. De mennesker som jeg timer forinden havde siddet i kantinen og diskuteret Star Wars film, computerteknologi, politik - og alt muligt andet - med, på civiliseret og hyggelig vis, kastede sig nu rundt på gulvet med tårerne trillende ned af kinderne, mens de messede religiøse sange og var i en helt anden verden. Jeg tænkte inden i mig selv, at det var som at overvære en hedensk ceremoni i middelalderen, hvor en stamme tilbad solen eller ofrede et lam.\nDa der så senere kom en gæstetaler som i Guds navn priste USA som værende frihedens og godhedens hjemland, og prædikede hvordan vi burde hjælpe Afrika (hvilket de gør meget for her på NPU, den kredit skal de have), forsage krig - uden samtidig at stille spørgsmåltegn ved den krig som netop havde udspillet sig i Irak, så var jeg helt stået af over dobbeltmoralskheden. Jeg ved ikke om de lukker øjnene for den udenrigspolitik deres regering fører, men dette var jo helt vanvid og hjernevask af puplikum.\nChokeret gik jeg hjem i seng og ser nu en smule anderledes på mine medstuderende. Mandag morgen var alle tilbage som almindelige, utroligt høflige og flinke amerikanske unge som lytter til punkrock, spiser burgere, ser American football, drikker cola og snakker om alt det vi andre snakker om. Men College Life seancen ser jeg foran mig gang på gang og tænker: Verden er skræmt over den islamiske fundamentalisme i forbindelse med terroraktionerne i Allah's navn. Men med denne oplevelse spørger jeg: Religiøs fundamentalisme - findes den kun foran sigtekortet på de amerikanske geværer? Eller også bagved? 9. april, lørdag - hygge i solen og bytur\nEn af svenskerne, Johanna, fik besøg af to af hendes kammerater, Markus og Stefan, som var på roadtrip i USA. De besøgte campus lørdag til lidt afslapning i solen (med et par kolde pils, de er jo svenskere) og en lille bytur.\nUagtet at det er øl som er højeste prioritet på enhver svensk indkøbsliste, så blev jeg positivt overrasket over det gastronimiske niveau som blev lagt for dagen, da "skovturskurv" blev åbnet. For foruden en solid pose med bajere, var der også smøreost, kiks og vindruer. Klasse! Det blev til et par afslappende timer i solen med så mange svenske historier og dialekter, at jeg til tider måtte stå af:-) - men så kunne man jo bare nyde solen.\nAftenens bytur gik via førfest i én af universitets lejligheder (der hvor KEG-festerne også foregår) til John Barleycorn, som vanen tro var fyldt op. Vi sluttede af med gigant-slices på Bacci, Chicago Cubs pizza-stedet ved siden af Wrigley Field.\n7. april, torsdag - REVENGE!\nNæste turneringskamp for fodboldholdet oprandt og det var en dag vi havde set frem til - vi skulle nemlig møde koreanerne, som sidst rundbarberede os på det groveste, med det meste af skolen på tilskuerbænkene.\nMed dette i baghovedet gik vi helt anderledes til opgaven, og det kræver ikke megen fodboldanalytisk evne at finde frem til hvilke spidskompetencer vi skulle vinde denne kamp på: organisation og fysik. Med andre ord, vi skulle spille norsk - herrenorsk!\nHvad mere kan jeg sige? Hævnen er sød og vi knuste dem med 9-4. Jeg skal lige love for at de fik ørerne i maskinen, da de mærkede vikingernes fysiske urkraft, som var den hentet direkte fra vor forfædres blodrus i invasionen af engelske kyster for over 1000 år siden. Omend vi på ingen måde spillede svinsk - dommeren dømte kun 2 frispark i løbet af de 40 minutters spil - så blev der spillet til stregen. HELT til stregen;-) Primitivt? Ja. Effektivt. Ja! Hamrende effektivt? JA!\nSå da kampen var slut måtte man næsten skrabe vores stakkels koreanske brødre af gulvet:-) - long live Drillo...! (and don't mess with the scandinavians...:-)\n6. april, onsdag - på besøg hos familien Hassan med somalisk mad\nVed vores ugentlige besøg, havde Sara lavet mad til os! En kyllingeret med stegt banan, det var bare lækkert!\nForud for vores tutoropgave her, havde folkene på World Relief (organisationen som administrerer denne hjælp) godt nok sagt, at såfremt vores forhold til familierne var godt, ville vi sikkert - før eller siden - blive budt på mad. Noget som jeg automatisk så meget frem til! Idag oprandt så dagen hvor vi fik serveret mad man normalt aldrig ville prøve - helt fantastiskt.\n4. april, mandag - sommeren er over os! Grader i 70'erne\nSommeren er over os! Med omkring 70 grader fahrenheit er der blevet varmt og lækkert - omkring 25 grader celcius.\nMed dette bratte skift fik de lokale således ret, når de hidtil har sagt at der ikke findes forår i denne by - kun vinter og sommer. Således er det ikke mere end et par dage siden jeg her i bloggen annoncerede forårets komme - og nu er vi altså hoppet videre i teksten...herligt!\n3. april, søndag - mere indendørs fodbold\nDet var med fodboldforskrækkelsen i baghovedet og såret stolthed at vi gik på banen til denne første officielle turneringskamp. Det er en god cocktail som gør at man går lidt mere realistisk til opgaven.\nDe svenske og det danske flag vejrede flot på tribuerne (det gjorde faktisk, vi havde selv sat dem op – og har tilmed en fast lille fanskare på en 8-10 svenskere). Til lejligheden har jeg jo fået Diana til at sende mig et flag, så jeg ikke – Gud forbyde det – kommer til at spille udelukkende under blå-gul fane!\nKampen blev væsentlig anderledes end vores første aktion her i hallen og løjerne blev hele vejen kontrolleret af os til en sikker 9-2 sejr. Så der blev rettet lidt op på holdets renommé. Det var dog en modstander som forventes at placere sig i nederste ende af tabellen, så vi skal have nogle større skalpe før vi vinder hele respekten tilbage fra amerikanerne. Så ærmerne er smøget op! Nu skal de i de kommende kampe komme til at mærke fysisk vikinge-bold...\n1. april, fredag - på besøg hos familien Hassan igen - og aprilsnar en masse\nEfter nogle få ugers fravær pga. spring break og rejseri, var jeg tilbage i tutor rollen, sammen med Ben, for vores Somaliske venner, Issa, Hussein og Sara.\nDet blev et hyggeligt gensyn, hvor vi bla. hyggede med kager, cool-aid (giftigt, men velsmagende amerikansk saftevand) og en snak om Husseins nye arbejde i O’Hare lufthavnen, som han er meget glad for – selvom han møder kl. 4 om natten og har 1½ times transport hver vej. Han elsker bare at få noget fra hånden, i stedet for at sidde hjemme og trille tommelfingre, som han siger (på lidt gebrokkent engelsk).\nJeg glemte desværre mit kamera denne gang, men næste gang knipser jeg nogle billeder her til bloggen.\nDesuden blev 1. april fejret med en række aprilsnar’e (eller hvad man nu kalder dem i flertal). En amerikaner fik skovlen under mig på messenger, med at Condoleeza Rice (den amerikanske Secretary of State, svarende til udenrigsminister) var blevet skudt under en tale på Georgetown University – pokkers! Heldigvis lykkedes det mig straks at køre samme joke via messenger på henholdsvis Jens og minuttet senere Johanna.\nMere udspekuleret ville jeg være mod Diana, hvor jeg hele dagen havde brygget på den perfekte aprilsnar om at min roomie Themis var blevet draftet af NBA-basketball holdet Detroit Chargers (hvilket der ikke er noget der hedder, men skidt med det) og at hans forældre var på vej herover for at sidde med ved forhandlingsbordet. Dette betød at han skulle til at pakke sine ting på værelset og droppe ud fra universitetet. Prikken over i’et var det faktum at han var blevet tilbudt en startløn på 1,2 millioner dollars om året!\nHun hoppede ikke på den……æv! (ikke engang tæt på, jeg citerer: ”jaja, Christian – I fejrer også 1. april ovre hos jer, hva’?”)\n2. april, lørdag – fodbold i solen (på kunstgræs)\nDet dejlige vejr nydes i fulde drag, så Henke, Jens, Klas og jeg tog klatten under armen og gik over på NPU’s flotte sportsanlæg med soccer/baseball/american football stadion – med tribuner og hele svineriet – for at trille lidt bold i solen. Det hele foregår på kunstgræs, for herovre er man helt gået fra noget så oldnordisk som naturgræs, det gamle lort (det kaldes ironi).\nHer blev vi udfordret af nogle amerikanere, og vi havde et par hyggelige timers fodbold i det dejlige vejr. En kærkommen træning ovenpå det forsmædelige nederlag i træningskampen mod koreanerne, kan man sige – men vigtigst af alt bare dejligt at være udenfor i solen. Helt fantastisk!\n31. marts, torsdag - første turneringskamp for det svensk-danske fodboldhold - troede vi!\nIfølge vores skema skulle vi spille denne aften, men da vi ankom, viste det sig at turneringsplanen var blevet lavet om, så vi først skulle spille søndag aften i stedet. Meget ærgerlige satte vi os til at se kampen mellem de hold som så var blevet sat til at spille iflg. den nye plan.\nVi var dog ikke det eneste hold som ikke havde hørt om ændringerne, for det ene af de ”nye” hold mødte heller ikke op – så vi blev spurgt om ikke vi ville spille en træningskamp mod dét hold som VAR mødt op – og det var vi jo fyr og flamme for at gøre, nu vi var sat mentalt op til at spille. Holdet vi skulle spille imod bestod hovedsageligt af koreanske studerende her på universitetet – så man kunne godt kalde det en slags mini-landskab mellem Skandinavien og Sydkorea.\nSom det var tilfældet med navngivningen af vores volleyball hold, så er det igen svensk humor som sætter dagsordenen. Som tidligere nævnt elsker svenskerne jo at drille den højreligiøse ledelse af universitetet ved at få publiceret ord i campus pressen, som under dække af sprogbarrieren er ganske morsomt for os skandinaver.\nI denne ånd har holdet faktisk fået et dansk navn denne gang. Umiddelbart burde man jo være smigret, men svenskerne har jo aldrig været kendt for deres dansk-kundskaber og ordforråd, så mine svenske holdkammerater har valgt et af de eneste danske ord de kender, kan forstå og udtale – og således har de kaldt holdet for F.... FC (den lødige standard i denne blog forbyder mig at skrive ordet, men I ved hvilket ord der er tale om – vi taler kvindelig anatomi). Men nok om det.\nNu er det således at NPU’s officielle soccer hold er temmelig gode (college sport er jo næsten lige så populær som professionel sport herovre), og mange af de store spillere igennem tiden har været svenskere. Så da man rundt omkring på campus, i ugerne op til denne dag, havde fundet ud af, at vi ville lave et hold udelukkende af svenskere (og en enkelt dansker, mig), så kørte snakken – og det havde bevirket at der var mødt en pæn flok tilskuere op for at se de Skandinaviske ”boldkunstnere” (både det svenske og danske landshold er særdeles kendte blandt de soccer-interesserede her på stedet).\nSkal man være helt ærlig, jamen, så havde vi nok solet os lidt i denne opmærksomhed, og skal man være endnu mere ærlig, ja, så var vi nok ubevidst blevet lidt hovne på den konto (ikke på nogen ubehagelig måde, snarere på en slags ”nu skal vi vise dem hvordan RIGTIG fodbold skal spilles – ikke noget American Football halløj” måde).\nOg da modstanderholdet så tilmed bestod af små, vævre asiater, tænkte vi at nu skulle der skisme trylles.\nHOVMOD STÅR FOR FALD! Hvor tit skal det siges? Det ved vi jo godt alle sammen, og man burde da fra jantelovens hjemlande vide at hvis man stikker snuden for langt frem, som vi da så sandeligt havde gjort i ugerne op til, ja, så får man - ofte - én over trynen.\nKampen går i gang og det står stadigvæk lidt utydeligt for mig – sådan præcist – hvad der gik for sig de første 2-3 minutter. Men én ting er sikkert: Efter disse 120-180 sekunders spil er vi bagud med 5-0. Man kan tale om nedbrud, off-day og meget, meget andet – men den rette betegnelse må være et amerikansk film-citat: Koreanerne just opened a brand new can of WHOOP-ASS! Vi blev spillet ud af banen før vi set os om – og det var PINLIGT!\nMed five-a-side regler spiller man to halvlege á 20 minutter, men da dette var en træningskamp nøjedes vi med 2x15 minutter. Efter den dramatiske start fik vi stoppet puls-åre blødningen – udelukkende ved at bruge et så simpelt middel som fysisk overmagt, for pænt var det ikke – men i anden halvleg fik vi endda til tider vendt kampen, som sluttede med et nogenlunde hæderligt nederlag på 11-6. Men sikke en forskrækkelse. Jeg vil citere de fleste af mine holdkammerater: Fy faen, vad jävlan händte?\nLektien er lært! (og næste gang spiller vi med taktik - dvs. søndag – og ikke mindst når vi skal møde dette fodrappe koreanske mandskab igen i turneringen).\nTredje halvleg På ægte skandinavisk manér fik efterfølgende talt grundigt ud om kampen – på The ’Wood, det er jo torsdag – fodbold røvfuld eller ej! Og tredje halvleg vandt vi med bravour!;-)\n29. marts, tirsdag - fantastisk koncert med Saul Williams - hardcore hip hop med eftertanke, budskab og intelligens (se billeder)\nKoncerter i Chicago foregår jo alle ugens syv dage, og denne tirsdag fik byen besøg af en af de allermest respekterede multikunstnere i USA, Saul Williams.\nSaul Williams udmærker sig på adskillige fronter, hovedsageligt som politisk aktivist og musiker/rapper. Hans budskaber og musik ligger dog milevidt fra den mainstream hiphop, USA ellers er kendt for, med våben, bandeord, bandekrige, mord og deslige.\nI stedet udmærker Saul Williams ved at være poet, som kan vende og dreje ord som jeg aldrig nogensinde har hørt det før. Han bruger sjælden bandeord og rammer i stedet stenhårdt med hans budskab via billedsprog og metaforer, så man vitterligt står med åben mund og polypper bagefter.\nHans koncerter er en kombination at stenhårde hiphop/drum’n’bass/garage/ragga rytmer og det man kalder ’spoken word’ eller interludes – dvs. eftertænksomme taler mellem numrene, hvor han i den grad forstår at holde publikum i sin hule hånd, mens han øser ud af hans ekvilibristiske og samfundskritiske sproglige finurligheder.\nFør koncerten havde jeg aldrig hørt hans musik eller tekster, men jeg må sige at jeg fik benene helt blæst væk under mig. Her er en mand som i den grad er bevidst om problemstillingerne i samfundet, og ikke mindst problemstillingerne han og andre afro-amerikanere står overfor i USA i dag. Modsat 99% af de politisk bevidst rappere i dag, gælder det dog ikke for ham om at sige ’fuck’ flest gange, eller svine regeringen til med værst tænkelige ukvemsord. I stedet vil han med eftertænksomme ord sætte gang i hans publikums tanker og derved påvirke folk til at tænke sig om, engagere sig politik og holde sig bevidst om de kræfter der påvirker verden i dag.\nAt han er glødende anti-Bush mand var der dog ingen tvivl om, men Saul Williams er ikke på en hadsk mission mod den amerikanske præsident eller siddende regering. Han er i stedet på en mission for at åbne folks øjne op for den ubalance deres samfund befinder sig i – og gøre folk opmærksom på hvad de på fredelig vis kan gøre for at forbedre samfundet, til gavn for dem selv og resten af verden.\nBlandt de største fornøjelser var at se at publikummet bestod af alle verdens folkeslag – der var farvede, asiater, hvide – og alt derimellem og han talte til alle med hans budskab, ikke blot de farvede, som er dém som behandles dårligst. Det er ikke et os-mod-dem budskab, men et os-mod-os budskab – nemlig at det er op til alle at kæmpe mod racisme og udnyttelse og drab af mennesker for økonomisk profit, som det ses i både USA og den øvrige verden. Når han siger alle, så mener han ikke kun dem i salen til hans koncerter, men også dig og mig.\nJeg købte naturligvis hans CD og vil lige bringe et par citater fra hans musik og spoken words:\n…though I grew up in the ghetto and my n….. all sold drugs, and though that may validate me for a spot on MTV or get me all the airplay that my bank account would need, I was hoping to invest in a lesson that I learned when I thought this fool would jump me just because it was my turn. I went to an open space, ‘cause I knew he wouldn’t do it if somebody there could see him or somebody else might prove it. And maybe, in your mind, it may seem I got punked out, ‘cause I walked a narrow path and then went and changed my route. But that openness exposed me to a truth I couldn’t find in the clenched fist of my ego or confines of my mind.\n(Saul Williams ‘Talk To Strangers’)\nOg her er én til jer af læserne, som kender til hiphop som den fremstår idag med Emimen, pistoler, mord etc. – kontra dengang i starten af 80’erne, hvor DJ Kool Herc opfandt hiphop som et samlingspunkt og talerør for et undertrykt folkefærd i USA:\nTelegram to Hiphop: Dear Hip Hop. Stop. This shit has gone too far. Stop. Please see that mixer and turntables are returned to Kool Herc. Stop. The ghettos are dancing off beat. Stop.The master of ceremonies [MC] have forgotten that they were once slaves and have neglected the occasion of this ceremony. Stop. Perhaps we should not have encouraged them to use cordless microphones for they have walked too far from the source and are emitting a lesser frequency. Stop. Please inform all interested parties that cash nor murder have been added to the list of elements. Stop. We are discontinuing our current line of braggadocio in light of the current trend in realness. Stop. As an alternative we will be confiscating weed supplies and replacing them with magic mushrooms in hopes of helping n……. see beyond their reality. Stop. Give my regards to Brooklyn. These thugs can’t fuck with me, they’re too thugged out. N....... think I’m bugged out, ‘cause I ain’t Sean John or Lugged out. This ain’t hip hop anymore, son. It’s bigger than that. This ain’t ghetto no more, black, its bigger than black.So where my aliens at? Girl, we’re all illegal. This system ain’t for us. It’s for rich people. And you ain’t rich, dawg. You just got money. But you cant buy shit to not get hungry…\n(Saul Williams, ‘Telegram’)\nHvis du nogensinde får mulighed for at opleve Saul Williams, så køb billet og åben ørerne…\nYdermere kan begge hans albums købes overalt - albummet jeg har købt er selvtitlet, dvs. 'Saul Williams'\nLæs mere på www.saulwilliams.com Før koncerten spiste vi på FlatTop, en helt fantastisk asiatisk restaurant - bestemt ikke sidste gang jeg besøger den. Vi var kun en lille flok afsted - jeg, en svensk-tyrkisk pige ved navn Gülistan (det var hende som var primus motor, hun er stor beundrer af Saul Williams) og utroligt flink amerikaner ved navn Adrian. 28. marts, mandag - første forårsdag\nVel hjemkommet fra San Francisco, er foråret mindsandten kommet til Chicago.\nOg jeg skal da lige love for at byen har ændret karakter i den forbindelse - alle er lige pludselig kommet ud af hiet og ud i solen, ikke mindst her på campus, der er blevet en myretue af college-studerende der sidder i solen og læser, spiller fodbold, frisbee og baseball - faktisk præcis som man ser i filmene.\nDet sjove er dog at der næsten ikke er forår her, siger man, da vinteren går direkte over i sommer. Så alle forventer at der bliver supervarmt indenfor kort tid. Jeg synes nu allerede at der er ganske dejligt varmt - vi har da ihvertfald alle sammen fundet klip-klapperne frem:-)\n23. marts, onsdag - 26. marts, søndag - SAN FRANCISCO\nSom det var tilfældet med Las Vegas / Grand Canyon turen, var der så mange oplevelser, at turen får sin egen seperate blog.\nLæs om oplevelserne og se alle billederne ved at trykke her.\n23. marts, onsdag - Diana tager hjem:-(( .... og så San Francisco\nFantastiske 18 dage lakkede mod enden og hvor nødigt vi end ville det, måtte Diana hoppe på flyveren tilbage til Danmark. Men hvor havde det bare været fantastiske oplevelser - Las Vegas, Chicago, Grand Canyon - Utah, Nevada, Arizona og Illinois - 2000 miles i bil, 7000 miles i fly - og fantastisk hygge! Bedre kan det ikke blive.\nVi checkede med vemod ud fra vores hjem gennem ti dage, Days Inn Hotel Goldcoast, og begav os mod O'Hare lufthavn. Omend omstændighederne var triste med udsigten til afsked, var det alligevel en trøst at der kun er et par måneder til vi ses igen hjemme i Danmark.\nJeg fik dog ikke lov til at gå og surmule alt for længe, da mit længe planlagte besøg hos min kammerat Christian Bloch i San Francisco var blevet lagt med start denne samme dag pga. et tilbud om en utroligt billig billet. Så efter afsked med Diana i O'Hare begav jeg mig mod Chicagos anden lufthavn, Midway, for at stige på flyet til Oakland, som ligger på den anden side af bugten, hvor San Francisco ligger på hav-siden, blot 20 minutters kørsel væk. Bloch hentede mig sent om natten i lufthavnen og vi kørte hjem mens vi fik chattet om løst og fast siden sidst - hvilket var i 2001 tilbage i Danmark. Sikke tiden havde fløjet.\n22. marts, tirsdag - Sears Tower og Buca de Beppo\nNår man besøger Chicago kan man ikke komme udenom et visit til verdens højeste bygning, Sears Tower, placeret i byens centrale skyskraberjungle, The Loop. Samtidig var det nu desværre nået dertil, hvor Diana skulle hjem næste dag - så vi ville hygge os med rigtig god mad, og det fåes næppe bedre end på restaurant Buca de Beppo.\nUmiddelbart ville verdens højeste bygning ligge øverst på enhver to-do liste for et Chiago-besøg, og normalt også på vores - men nu ligger landet således at Diana ikke har det specielt godt med højder. Helt ekstremt skidt faktisk, men hun havde sat sig for at denne grænse skulle overskrides under hendes ophold her i byen. Så vi begav os stålfast afsted mod beton-kæmpen.\nSears Tower blev bygget i årene 1970-1973 og strækker sig 110 etager i vejret fra vejplan, svarende til 1.431 fod (1.450 med antennen) - hvilket gør den til verdens højeste bygning. Hvis man regner antenne med, er det Twin Towers i Kuala Lumpur som løber med førstepladsen - men målt på bygning, tager Sears Tower præmien. Bygningens samlede vægt er udregnet til 222.540 tons (!), og den rummer 69.000 km ledninger og 40.000 km rør (nok til henholdsvis at nå 1,7 og 1 gang rundt om jordkloden).\nTil toppen er der 2.232 trin, hvilket tages af 1,3 mio. mennesker om året. De fleste tager dog elevatoren, som bevæger sig 1.600 fod i minuttet - hvilket betyder at man kommer til toppen på omkring 50 sekunder. Man tror næsten ikke sine egne øjne, når etagetælleren hamrer afsted på vej op - og maven bliver på jorden, føles det som om; ikke just noget Diana var tosset med. Men det gik og vi fik en fantastisk oplevelse ud af det - sikke en udsigt! Det siges at i klart vejr kan man se så langt som hele fire stater - Illinois (hvor Chicago er placeret i den nordlige del), Wisconsin (mod nord), Michigan (mod øst, hvor Detroit ligger) og Indiana (mod sydøst).\nSom markering af Diana's sidste aften i Chicago inden hjemtur til Danmark, gik vi en af de bedste og mest velsmagende restauranter i byen (efter min mening), nemlig Buca de Beppo, som jeg tidligere har beskrevet her i blog'en. Vi fik bestilt tre lækre deleretter og hyggede os efter alle kunstens regler. Som prikken over i'et oprettede jeg amerikansk Blockbuster medlemskort og vi hoppede hjem på sengen med en DVD, trætte ovenpå turen til skyerne og en massiv fyldning af vores maver med lækker italiensk mad. 21. marts, mandag - flere mid-terms og take-out sandwich\nMed gårsdagens mid-term var skole sliddet ikke slut - også tirsdag havde halvvejs-semester-prøve på programmet, så jeg måtte endnu engang tilbringe et par timer med næsten i bøgerne.\nDa bøgerne blev lagt på hylden bestilte vi take-out sandwich og slappede af foran skærmen.\n20. marts, søndag - Afslapning og midterm-forberedelse\nSøndagen stod i afslapningens tegn, selvom jeg dog måtte bide i det sure æble og hardcore læse til morgendagens mid-term i American Foreign Policy som uheldigvis var blevet rykket frem en uge.\nMidterm er en halveksamen, som ligger midt på semestret - hvilket man skal igennem i næsten alle fag. Selvom min motivation kunne ligge på et meget lille sted, fik jeg pløjet det hele igennem - hvorefter vi chillede det bedste vi havde lært.\n19. marts, lørdag - Chinatown (se billeder) og KEG-party! (se billeder)\nDa vi ikke havde været igennem hele Wicker Park på fredagens shoppingtur, vendte vi nu tilbage. Først var vi dog i Chinatown, som ligger i Chicago's southside - samme sted hvor vi besøgte Musem of Industry & Science.\nChinatown var hyggelig og vi nød frokost på en kinesisk restaurant, hvor vi fik serveret så meget mad at vi måtte have halvdelen i en doggybag, hvilket er helt normalt herovre - alle gør det, da portionerne oftest er helt normale, uanset hvor man spiser henne.\nEfterfølgende kørte vi med toget og fik dækket endnu en stor del af Wicker Parks shopping områder.\nOm aftenen var vi inviteret til KEG-party hos nogen amerikanere fra universitetet - og som forklaret tidligere i blog'en er det lidt af et event, hvor det praktisk talt gælder om at hælde så meget øl indenbord som man kan. Diana fik mødt en hel masse flere fra universitetet og fik desuden oplevet endnu en tradition - at festen lukkes af politiet! Modsat sidst var det dog særdeles flinke betjente, hvor én endda udbrød: "What? You got 40 people in here and only one KEG??". Hvad han ikke vidste var dog at de første KEG var tømte og smidt ud. På vej ud sammen med alle de øvrige gæster, fik vi med ordene "We're exchange students!" lige taget et billede af Diana og den ene af betjentene:-)\nEfterfølgende hoppede vi i en taxa og kørte tættere på downtown til et sted der hed Deja Vu. En jævnt kedelig bar, hvor vi blev hængende indtil det var sent og tid til at sige farvel til de andre og smutte hjemad. Som altid havde vi en glubbende sult, så Diana og trippede på den 7-11 som lå om hjørnet. Her købte vi en fantastisk vare, nemlig do-it-yourself-in-the-middle-of-the-night nachos! Det gik ud på at en masse nacho chips var placeret i en plastbakke, og så gik man selv over under en oste-hane og øste al den varme, flydende ost på chipsene som man orkede. Bagefter gik man videre til chili-hanen og gentog ritualet. Behøver jeg sige at man - med lidt promiller i blodet - kan få plads til usigeligt meget ost og chili i sådan en bakke??\nEn hurtig taxa hjem til hotellet og så blev der ellers guflet nachos - uhm!!\n18. marts, fredag - Chicago Bulls (se billeder) og shopping i Wicker Park\nVi havde købt billetter til NBA basket kamp og slog to fluer med ét smæk ved at tage tidligt ud i det omgivende kvarter, Wicker Park, som er kendt for sine shopping muligheder.\nDet var således ikke få poser det lykkedes os at fylde med fedt kluns - og lækre kager hos en hyggelig gammeldags bager. Kagerne var kæmpestore og kostede ingenting - farlig kombination.\nTiden blev fremskreden og vi hastede til United Center, Chicago Bulls hjemmebane, hvor aftenens NBA-opgør skulle finde sted mod ligaens bundprop, New Orleans Hornets. The Hornets blev ikke lævnet mange chancer i dagspressen, der allerede havde udråbt hjemmeholdet - som halvskuffende lå nr. 8 - som vinder. United Center er iøvrigt navngivet efter hovedsponsoren, United Airlines.\nChicago Bulls Entertainment ragnarok!\nVi trådte indenfor og blev vidne til totalt ragnarok med larm, skrigende unger, reklameskærme overalt og fastfood i alle regnbuens farver. Vi fik rabatkuponer stukket i hånden og forsøgte febrilskt at finde vores pladser inden kampstart, hvilket var om blot et par minutter. De endte med at vi bare tog nogle tommer pladser, så vi kunne opleve kampstarts cirkuset, hvor holdets spiller præsenteres med spotlights og dundermusik som var de semi-guder. Det hele er plastret til i reklamer, nationalhymne og larm-larm-larm. Vores plads var på bagerste række, så vi havde totalt overblik over den imponerende hal som virkede næsten udsolgt, hvilket vil sige en 19-20.000 mennesker.\nKampen gik igang og det var en temmelig underlig fornemmelse, for folk virkede totalt ligeglade med kampen - ihvertfald her oppe bagved, hvor vi sad. Folk sad og snakkede, hentede bunker af fastfood og åd som tærskemøller, mens de snakkede i telefon og lavede alt muligt andet end at kigge på kampen.\nGo! Go! Go! Mr. Doughnut!\nFørst i pausen mellem første og andet quarter kom folk op af stolene - for nu var det tid til halftime entertainment. Det bestod af et såkaldt doughnut-race, sponsoreret af den kæmpemæssige kæde Dunkin' Doughnuts. På de rabatkuponer vi havde fået i døren var enten en doughnut, en bagel og en kop kaffe. På storskærmene var disse 3 nu linet op på linie, klar til at løbe om kap (de var animerede) - og så startsskuddet lød, gik der et sug igennem publikum og der blev hujet og råbt som vi ser det i Parken, når det danske landshold scorer et mål. Folk gik fuldstændig amok, eftersom dem som havde kuponer svarende til vinderen af løbet, ville få et gratis eksemplar af dét, billedet viste. Så dét - modsat basketkampen - kunne få folk op ad stolene! Vi vandt faktisk en doughnut på vores ene kupon:-) - måske var det fordi vi heppede så meget på Mr. Doughnut? Hahaha...\nDa kampen gik i gang igen, røg folk tilbage til deres forudgående beskæftigelser - købe fastfood, spise fastfood, snakke i mobiltelefon etc.\nGrib en burger!\nNæste pause mellem anden og tredie quarter bød på en kæmpestor oppustelig tyr (hodlets maskot) som sejlede rundt i luften i hallen, mens der løb McDonalds-folk rundt med burgerkanoner og tyrede Big Macs ud mod folk, mens en stemme gik helt amok og folk kastede sig i grams for at gribe alle de Big Macs der fløj om ørerne! Til tredje quarter faldt folk ned igen, da kampen gik igang igen.\nSikke et show og spektakel! I mellemtiden udspillede bundproppen Hornets hjemmeholdet og vandt kampen. Men det virkede folk temmeligt ligeglad med - mange af dem havde jo vundet en doughnut, og alle var ihvertfald mætte.\n17. marts, torsdag - St. Patricks Day, i byen på John Barleycorn (Addison) - og en tur på Chicago Museum of Industry & Science med jumbojet o.m.a. (se billeder)\nMed torsdagens komme var det endelig St. Patricks Day, som grundet Chicago's høje koncentration af irere, er en meget stor begivenhed i byen og alle render rundt med grønne hatte, grønt tøj - og grønne flasker;-)\nDagtimerne brugte vi dog først på NPU, hvor Diana igen var med - denne gang til International Political Economy. Mine torsdage i skolen er korte, så kort før middag begav vi os igen mod downtown, mod en stor seværdighed i byen, nemlig Chicago Museum of Science and Industry. Det er et museum dedikeret til menneskets bedrifter indenfor udvikling og forskning, både indenfor videnskab og innovation, men også på dagligdagsniveau - dvs. udviklingen indenfor transport, levestandard, medicin og meget, meget andet. En af de største attraktioner er U-505, den eneste tyske ubåd fra 2. verdenskrig som det lykkedes amerikanerne at overtage inden den sank. Desværre var denne lukket pga. vedligeholdelse - hvilket vi fik at vide indenfor, EFTER vi havde betalt for billetten. Smart, griske museumsfolk!\nDet gjorde nu ikke noget, for der var rigeligt at se på og museet var delt op i emne-områder - eksempelvis ét område der handlede om medicin og menneskekroppen, én der fokuserede på minedrift, en med transport (fly, tog, biler etc.) og en hel masse andre afdelinger. Én af de mest spændende, var den der fokuserede på rumforskning og aviation, hvor vi prøvede en jagerpilot simulator - jeg var pilot og Diana var skytte. På trods af næsten overmenneskelig præcis flyvning mod det mål vi skulle udslette (jeg tror at betegnelse "serveret på et sølvfad" ville passe), lykkedes det os ikke at få udslettet noget som helst. Jeg tror det var én fra køen af ventende der kom med et stille "kvinder og så teknik, tsk-tsk-tsk", men det må naturligvis stå HELT for hans egen regning ;-)\nPå vej til og fra museet kørte bussen iøvrigt forbi University of Chicago, et af verdens mest kendte og profilerede universiteter, som specielt udmærker sig indenfor filosofi og økonomi. Ikke mindre end 73 Nopel-priser har universitetets forskere modtaget gennem tiderne! Dette skriver jeg mere om i afsnittet omkring byen, læs mere her.\nChicago Southside - ikke for børn!\nMuseet ligger i den sydlige del af Chicago, kendt som southside. Som jeg senere vil beskrive i afsnittet om byen, er dette ikke et sted man normalt færdes, da hele byens sydlige del er i stort forfald og præget af ghettodannelse. Gaderne hærges af hæftig bandeaktivitet og det kendes i folkemunde at man ikke bør færdes hernede efter mørkets frembrud. Det er ikke meget jeg har færdedes hernede, men museumsbesøget gav chancen og fra L-togets vinduer kunne man fra de forhøjede spor se ud over slum-junglen. Et trist syn sammenlignet med byens nordside, som kontrastvis er både hyggelig og velorganiseret. En nordside som også domineres af bander, men dog ikke på samme synlige niveau som hernede. Læs mere om north- og southside her.\nJohn Barleycorn - Irish spirit!\nAftenen stod i St. Patty's Day-tegnet, og vi havde aftalt med både svenskere og amerikanere fra universitetet at vi skulle mødes på den kæmpestore 2-etagers pub på Addison Street, "John Barleycorn", kun en spytklat fra baseball-holdet Chicago Cubs legendatiske station, Wrigley Field. Da vi ankom (lidt sent) var allesammen i rigtigt, rigtigt godt humør - som kun svenskere kan være det;-) - vi indså dermed at det ville tage en del genstande at nå deres niveau. Vi valgte istedet at tage det lidt mere roligt og takkede af efter et par bajere. Dette var vi dog vist de eneste der gjorde, for jeg skal love for at byens irske befolkning fik fejret deres nationale helligdag med maner! Hatten af for det.\n16. marts, onsdag - Diana med til undervisning på NPU og shopping i Belmont og på Clark Street\nNår man opholder sig i en stor by som Chicago, er der mange ting at tjekke ud. Et af dem er kvarteret omkring Belmont Avenue og Clark Street, som jeg tidligere har besøgt en masse gange. Diana skulle naturligvis også opleve den behagelig boheme-agtige stemning som man finder her.\nDagen startede dog med at Diana tog med mig til forelæsninger på NPU, så hun kunne få en idé om hvordan en skoledag forløber. Dagen stod på Public Speaking og Music Appreciation, og det er vist ikke nogen underdrivelse at sige at sådan en umådeligt køn dansk pige tiltrækker en HEL masse opmærksomhed - fra både elever og lærere. Vores hyggelige Public Speaking forelæser, Professor Ron Dluger, bemærkede foran klassen med et glimt i øjet den efterfølgende lektion, hvor Diana ikke var med; "I'm old, not blind" - da han af en anden elev blev adspurgt om han ikke efterfølgende syntes danske piger er ekstremt smukke:-)\nVi kørte efterfølgende med The L (toget) sydover til Belmont station og trissede rundt i kvarteret, som rummer adskillige plade- og tøjbutikker - virkelig et sted hvor man kan finde fede ting til billige priser. Vi brugte en del penge i Army Surplus og ikke mindst Urban Outfitters og Untitled, to af de mest spændende butikker. Clark Street ledte os helt hjem til hotellet (som ligger i Clark Streets sydende).\n15. marts, tirsdag - Volleyball\nDiana kom med på universitetet for første gang denne aften og fik set kollegieværelser og andre af de bygninger jeg til daglig færdes. Ganske sjovt sådan at vise ens dagligdag frem.\nAnledning var at Samlaget - vores suværene volleyballhold - skulle i aktion.\nUheldet var dog ude, så modstanderen mødte ikke op til kampen, så holdet kunne stadigvæk kalde sig ubesejret - omend på en lidt billig baggrund denne gang. Lidt ærgerligt, da vi var taget hele vejen fra downtown ud til universitetet netop for dette - men til gengæld fik vi vasket al vores beskidte tøj fra turen til Las Vegas, så det var rart at få ordnet.\n14. marts, mandag - Afslapning og videohygge\nLidt småtrætte ovenpå strabadserne i Las Vegas og Grand Canyon holdt vi lav profil denne dag, som udover mine forelæsninger i skolen kun bød på et restaurantbesøg i hotellets restaurant og videohygge.\nBar Louie, er det underlige navn hotellets restaurant havde. Her fik vi nogen af de bedste chicken nachos jeg nogensinde har fået - høj klasse! Og vel at mærke en positionsstørrelse som gjorde at vi kunne gå overmætte i seng og flade ud med video.\n13. marts, søndag - Fremvisning af Chicago til Diana\nVel ankommet tilbage fra Las Vegas, var det nu tid til 10 dejlige dage sammen i Chicago.\nDa min spring break var forbi, og der ses meget strengt på fravær, måtte jeg dog tage i skole hver dag. Heldigvis ligger alle mine lektioner og forelæsninger tidligt på dagen, så mønstret blev skole om formiddagen og oplevelser og hygge om eftermiddagen og aftenen.\nDenne første dag blev brugt på lidt generel sightseeing i downtown området, som også er en ren fælle for shopping junkier. Dem var der 2 af i vores selskab, så der var den del poser under armene da vi sidstp å eftermiddagen vendte tilbage til hotellet. Byen bar stor præg af den kommende St. Patricks Day, som løb af stablen den følgende torsdag. Et af de største gimmicks er at alle byens floder er farvet helt skovgrønne i dagens anledning, og dette var sket allerede denne weekend. Et ret imponerende og besynderligt syn.\nAftensmaden bestod af en large-Domino pizza - og herovre er en largepizza STOR.\n5. marts, lørdag – 12. marts, lørdag – LAS VEGAS OG GRAND CANYON MED DIANA\nEftersom vi på denne tur oplevede så meget, har jeg lavet en separat blog for denne tur. Læs om alle vores oplevelser og se billederne – tryk her.\n4. marts 2005, fredag - klar til spring break, Las Vegas og Grand Canyon med Diana!\nAlt er pakket! Jeg er så klar! Diana lander med flyet fra Danmark indenfor 24 timer og så skal vi ellers ud og opleve USA!\nVi starter med at flyve til Las Vegas, hvor vi bliver et par dage på Hotel Excalibur på "The Strip", dvs. hovedgaden i Vegas. Det er det hotel som er udformet som et kæmpe middelalder slot, og iøvrigt ligger midt imellem Luxor (hotellet formet som en pyramide og sfinksen) og New York, New York, som troner op med frihedsgudinde, Empire State Building m.m.\nEfter disse par dage, samler vi alle vores millioner sammen og drager på vaskeægte roadtrip, som bringer os til Grand Canyon, Hoover Dam, drive-in biograf og meget, meget mere, som vi ikke ved endnu - det planlægger vi undervejs.\nNår spring break er forbi (d. 12. marts) tager vi tilbage til Chicago, hvor Diana bliver hos mig i 1,5 uge! Så kan jeg rigtigt vise byen frem med alle skyskraberne etc.! Det bliver nogle helt fantastiske uger, som jeg bringer et fyldigt referat af her på siden - med tonsvis af billeder! Der kommer dog nok til at gå lidt tid inden jeg kommer tilbage til computeren og kan putte dem på. Men husk at tjekke tilbage jævnligt, lige pludselig er de der:-)\n3. marts 2005, torsdag - Volleyballkamp, stadig ubesejrede + World Relief (aflyst) + burrito Samlagat tromler alt og alle! De svensk-danske-amerikanske volleyball koryfæer forlod endnu engang banen som itrumfatorer, da modstanderne blot opnåede en sølle score 15 mod Samlagats 30., 7. kamp som ubesejrede - og så fik jeg købt videocam.\nDe svensk-danske-amerikanske volleyball ekvilibrister forlod endnu engang banen som triumfatorer, da modtanderholdet blot opnåede en sølle score på 15 mod Samlagats imponerende 30. Dette bringer holdet op på 7 sejre i træk og 0 nederlag.\nVolleyball sæsonen lakker iøvrit mod enden, hvilket er glædelig da det giver plads til indendørs fodbold turneringen! Noget jeg har set meget frem til. Jeg er blevet rekrutteret af det udelukkende svenske hold, som vort broderfolk har navngivet efter det eneste danske ord de kender og kan udtale korrekt: Det lidet flatterende F-ord for kvindens ædlere dele har givet holdet navnet "Fi... FC"!\nSom det er tilfældet med Samlagat (Svensk for "samlejet", som tidligere beskrevet) giver sprogbarrieren igen disse svenske ikke-religions-fanatikere en mulighed for at have lidt sjov på den meget religiøse (og dobbeltmoralske) stævneledelses bekostning, da den jo ikke kender en brik til denne skandinaviske underlivs-retorik. Således ret uskyldigt - og meget primitivt, ja, men vi har utroligt meget sjov ud af det:-) - specielt når det skal råbes op i højttalerne for alle tilskuerne.\nSony Handycam, jo tak!\nI denne uge har jeg også købt digital videokamera til mine forældre, som har været så søde at sende mig penge til det, så jeg kan få filmet en masse herovre som minde, inden de overtager cam'et når jeg kommer hjem. Ikke mindst kan jeg filme på den kommende spring break, hvor Diana kommer herover!! Det glæder jeg mig så overdrevet til! Kan slet ikke vente...\nKameraet er iøvrigt et Sony handycam, og jeg er helt solgt. Det er så lækkert og smart:-)\nIdag tog Ben og jeg også op til vores somaliske tutor familie for at have den ugentlige undervisningssession. Men af uforklarlige årsager var de ikke hjemme. Lidt ærgerligt da det er en lang tur at rejse i denne store by. Jeg ville ellers have både filmet og taget billeder af vores afrikanske venner - og bragt her på hjemmesiden. Det må vente til næste gang.\nBurrito pollo! (Chicken burrito)\nJeg fik også min debut på den lokale mexikanske restaurant idag (eller snarere "tacoria", en slags diner). Det er bestemt ikke sidste gang jeg besøger det sted, uhm. Mexikansk mad lavet helt hjmmelavet fra bunden, og de taler kun spansk i restauranten - så bliver det ikke mere real:-)\n28. februar 2005, mandag - Foredrag om dub\nIdag var det foredragstid i Public Speaking, et af mine fag her på skolen. Jeg havde valgt at snakke om dub musikken, reggae'ens instrumentale lillebror, som jeg elsker. Dette gav mig mulighed for at bruge min transportable pladespiller og diverse bøger, jeg har købt herovre, som visuelle hjælpemidler. En stor succes - som afstedkom det sædvanlige spørgsmål: Kan man stadigvæk købe vinylplader?:-)\n27. februar 2005, søndag - En weekend i lektiernes tegn overstået\nJa, jeg troede aldrig det ville ske: At jeg skulle sidde hjemme en lørdag aften og lave lektier. Men ikke desto mindre skete det denne weekend. Aflevering i AMF, Music Appreciation og foreberedelse af tale...\nMan har ikke så mange skriftlige afleveringsopgaver herovre, men når man så endelig har, er det virkelig nogen tunge sager. Det er meget systematiskt og de fleste opgaver udgør 20% af den karakter man bliver givet i slutningen af semestret. Så det gælder om at holde tungen lige i munden. Til mandag har jeg en research paper til American Foreign Policy, hvilket er den mest tidskrævende, og så har jeg comparative listening i Music Apreciation. Til lige at toppe det hele af har jeg så foredrag i Public Speaking mandag også, så det skal også forberedes minutiøst. Så jeg får prøvet en lektielørdag også.\nI mangel af bedre nyt vil jeg dog bringe en ganske sjov artikel fra den ugentlige NPU avis, North Park Press, som skrives af universitetets studerende. Her er det en sjov gut ved navn Joe Giovannetti, som kommer med et forslag som skal forbedre livet for alle verdens studerende. Selvom den er dybt ironisk, så er der faktisk noget om snakken:\nby Joe Gionannetti\nWhat is it about a blank 8.5 by 11 inch piece of paper that is so absolutely insurmountable? It weakens the knees, bends the will, and shakes the spirit. We look at this impenetrable blankness and a six page reflection on the symbolic meaning of doors in the work of Charles Dickens (or a 250 word column) seems an impossible dream. The cursor blinks, daring you to write and then...nothing.\nWhich brings me to a proposal. Eight and a half inches by eleven inches is simply too large to bring comfort to the mind of your average college student or writer. The margins are too wide, too tall, and entirely too intimidating. I propose that the margins be modified: five inches by five inches would probably suffice, but I set mine at three by five just to be safe. With margins set to three inches by five inches, pages fill by the second. A six page paper on standard paper? Terrifying. A twenty-four page paper on index cards? Somehow, it's just a little more attainable.\nTake this column for instance. On standard-sized paper, I brely freed myself from the top margin. On Joe-sized paper? I'm already on the second page! Think about it...papers fly by in the blink of an eye. You can turn in a research paper the size of a pack of cigarettes. It really is quite brilliant, if I do say so myself.\n23. februar 2005, onsdag - Gæsteoptræden i dansk-klassen, igen\nIdag var jeg igen gæst i Scandinavian Studies klassen, hvor de stadigvæk er igang med at lære dansk.\nIgen skulle jeg læse danske tekster for dem og svare på diverse spørgsmål, specielt af kulturel karakter, da det er et stort fokus område for deres studie af mit hjemland. Der var såmand ikke så meget nyt under solen, men en af de tekster jeg læste op (fundet af Professor Nilsson, som er forelæseren der fra gang til gang beder mig deltage) vil jeg alligevel bringe her - det er en såkaldt "Gruk", dvs. en lille filosofisk tekst som giver næring til eftertanke. Den er skrevet af Piet Hein.\nPIET HEIN - DEN SANDE OPTIMISME\nJeg ejer en sand optimisme\nsom voxer med aldren og kundskaben:\ner endnu større end ondskaben.\nHvorfor fik jeg egentlig lyst til at bringe den her på hjemmesiden? Jeg har aldrig kendt andet til Hein end hans navn, da han jo er en person som oftes nævnes. Men hvad han var, havde jeg egentlig aldrig tænkt nærmere over. Så meget desto mere gjorde det stort indtryk på mig, da jeg indså at jeg, blot ved at læse en enkelt af hans teskter, lige pludselig fik en enorm respekt for manden. Så jeg fik også lyst til at bringe det her i blog'en pga. ordenes finurlighed og præcision - tænk at kunne forme så megen visdom med så få ord.\nDet gav mig en stor portion stolthed af Danmark i det øjeblik jeg skulle læse det op (og nu var jeg jo lidt kritisk mod mit hjemlands racisme i min forrige post, så dette er jo et herligt eksempel på noget anderledes positivt, som vi kan være stolte af.\nSikken skarphed i pennen - det er en mand man bør beundre. Da jeg havde læst det op højt for klassen, tænkte jeg straks ved mig selv: "Han har jo ret. Håbet om ændringer i amerikansk udenrigspolitik lever endnu.":-) 21. februar, mandag - AMANDLA!\nHer på campus er der forskellige arrangementer gennem hele ugen - eksempelvis foredrag, filmfremvisning, udstillinger, debataftener etc - og i øjeblikket handler disse om temaet Justice, altså retfærdighed.\nBlandt disse arrangementer opfordrede sydafrikanske ven, Yushaa Omar mig til at gå til fremvisningen af den sydafrikanske film AMANDLA! - ("Giv os frihed"), som blev vist iaften. Det blev en fantastisk oplevelse.\nI temaets ånd handler filmen om retfærdighed i forbindelse med apartheid i sydafrika, eller dvs. manglen på samme, og om hvordan den undertrykte, farvede del af befolkningen brugte sang til at holde modet oppe under de 40 års undertrykkelse de oplevede med henrettelser, ghetto-internering, fratagelse af alle deres værdier og ødelæggelse af deres huse.\nDet der er så fantastisk bemærkelsesværdigt ved Sydafrika farvede befolkning er, at de ikke greb til vold imod diktatorskabet. De ønskede ikke at anvende vold mod vold, og i stedet opstod en hel bevægelse af frihedssangere, som via sang gav befolkningen mod til at gå imod undertrykkerne. Et mod og en anti-vold indstilling som egentlig slog som værende meget lig den danske modstand under besættelsen. En besættelse, som modsat apartheid dog ikke drev os fra hus og hjem, slog vores politikere og samfundspidser ihjel - og så meget desto mere respekt må man have for afrikanerne, at de ikke tyede til vold som modtræk - men derimod sang. Et våben som sang kan umiddelbart virke ubetydelig, men det er den bestemt ikke, hvilket jeg lige vender tilbage til om lidt.\nEfter filmen var der er kort forelæsning ved NPU's Professor Don Klingberg, som gennem en årrække har besøgt Sydafrika, helt tilbage fra 1991, blot et år efter Nelson Mandela's løsladelse. Ved hvert af disse besøg har Professor Klingberg haft studiegruppe af elever med fra timerne i African Studies her på universitetet, og han har desuden gennem sit efterhånden store netværk i landet skaffet adskillige stipendier fra amerikanske fonde til farvede elever fra ghettoerne i Sydafrika, så de kunne komme og studere på NPU i Chicago. Hans kontakter i Sydafrika tæller lige fra Desmond Tutu til fattige afrikanere som bor i faldefærdige huse i ghettoerne. Og det er vel at mærke ved sidstnævnte han overnatter ved hans ophold.\nProfessoren sluttede sin forelæsning med et citat fra en af de amerikanske elever, hvilket jeg vil bringe her om lidt.\nFilmen viste som nævnt historien om den enorme kraft ved sangen som de undertrykte brugte til at generobre deres eget land. "Hvad kraft kan der være ved en sang?" tænker du sikkert. Det skal jeg fortælle dig.\nAfrikanerne brugte sangen som samlingspunkt, og prisede deri deres ledere, som uretfærdigt var smidt i fængsel eller dræbt, udelukkende pga. deres hudfarve eller ønske om frihed og lighed for alle.\nSangene sang afrikanerne sammen i fællesskab, side om side i ghettoerne hver dag, år efter år - med deres frihedssangere som midtpunkt. De sang om den dag, hvor retfærdigheden ville ske fyldest og hvor de ville få lov at leve i frihed igen. Sangene gav dem et fællesskab som "intet sværd kan ødelægge", uanset hvor mange af deres familiemedlemmer Apartheid styret slagtede.\nSelv de hvide racister i styret blev så bange for sangene og den selvsikkerhed som den gav befolkningen, at de allerede tilbage i 60'erne jagtede frihedsangerne og slog dem ihjel. Den mest kendte, Vuyisili Mini, blev fandet i 1963, hængt og smidt i et hul - blot for at synge sange om frihed.\nFilmen startede med, at man så hans børn grave hans rester op igen ved en ceremoni i 2003 og give ham en værdig begravelse.\nD. 11. februar 1990 burde være en dato som alle børn i verden burde blive lært. Det er dagen hvor Nelson Mandela, som symbol for 30 mio. menneskers frelse, blev frigivet fra fængsel, efter 27 års uberettiget indespærring. Tro mig når jeg siger at det var som at se et eventyr ende, og jeg fik totalt gåsehus over hele kroppen, da man på filmen så hundredetusinder af afrikanere hylde Mandela da han trådte ud i sollyset igen som en gammel, men stolt mand. Han var ikke meget ældre end mig, da de satte ham i fængsel.\nProfessor Klingberg fortalte at selv den dag idag, i 2005, er langt størstedelen af de farvede afrikanere stadigvæk fanget i ghettoen. Omend det nu er lovligt for dem at flytte til de rige kvarterer af byerne, hvor de hvide fortsat bor, så har de langt fra råd til det og de er fraskåret adgang til uddannelse, da de ingen penge har, knapt nok til mad. Og ingen uddannelse forhindrer dem i at få et job og tjene penge - og således fortsætter den onde cirkel. Men hver dag synger de stadigvæk deres sange og danser sammen med deres familier, da de nu - trods alt - ikke bliver slagtet og mishandlet af de hvide.\nSom afslutning på hans forelæsning citerede professoren én af de amerikanske elever, som har været med på studierejse derovre. Han havde sagt, efter at have overværet afrikanernes smukke fællessange: "I don't get it. How can it be that they, even though they have been tormentet throughout their entire life, and even now, after they have been liberated, they are facing a life in poverty, they STILL sing with smiles on their faces, sharing the the brotherhood of each other, when we, in the west have so much wealth, and still are not happy?"\nVed professorens første besøg i Sydafrika, i 1991, fik han lov at bo hos en fattig familie i ghettoen, for at vise sympati med dem ovenpå deres ufattelige kamp og deres nylige befrielse året før. Hver aften fik han lov at sove i husets eneste soveværelse, mens familien sov under åben himmel. Huset havde ikke varmt vand, men hver aften blev en kæmpe balje sat over ilden hele natten, således at professoren kunne få et varmt bad om morgenen. Om morgenen, når han stod op, var hans skjorter strøjet - og om aftenen serverede de mad for ham, som han efterfølgende fik at vide at de normalt kun fik til påske, samt Coca Cola, som de ellers gemte til højtiderne. Hver gang han frabad sig alt dette, sagde de "Please, Mr. Klingsberg, it is our pleasure".\nNår jeg så skal blive politisk - og det skal jeg - så skammer jeg mig over, hvordan vi møder disse og andre mennesker med racisme og had, når de kommer til Danmark. Hvordan kan noget intelligent menneske (og det betragter jeg os vesterlændinge, og specielt danskerne, som) hade et andet menneske, som man ikke kender - udelukkende på grund af hudfarven, eller udelukkende pga. handlinger som andre mennesker med samme hudfarve har gjort? Hvis man tænker på den måde, skulle den afrikanske familie så ikke hade professoren, han er jo hvid? Nej, de inviterer ham indenfor og giver ham alt hvad de har, da de jo godt ved at han ikke har noget at gøre med dét, de hvide i Sydafrika har gjort.\nHvis du læser dette og nogensinde har tænkt dårligt om et andet menneske, udelukkende pga. dennes hudfarve, så håber jeg at dette giver lidt stof til eftertanke. Måske tør du også, næste gang du er sammen med én som kommer med en racistisk bemærkning, sige: "Ved du hvad, det synes jeg faktisk var lidt ufedt, det du sagde dér." Hvis du gør det, så har du min respekt. 18. februar 2005, lørdag - Kötbullar, Hi-Tops og John Barleycorn (se billeder og flere billeder) Denne lørdag var jeg inviteret til fest på en klub ved navn Hi-Tops (hvor jeg tidligere har været i byen), da en fra universitetet havde været så heldig at vinde en VIP-fest på stedet.\nAftenen startede dog ved et par amerikanere ved navn Adam og Ben, som havde inviteret mig og svenskerne over til spisning - de boede i en lejlighed off campus, dvs. en spytklat fra universitetet. For at imødekomme deres venlige invitation, tilbød Henke at lave maden hos dem og så lave traditionel svensk mad, nemlig kötbullar med sovs og kartofler. Det er selvfølgelig ikke som danske frikadeller, men alligevel var det ganske tæt på. Og jeg kunne se på svenskernes fjerne blikke at det fik dem til at drømme sig tilbage til Abba, skærsgården, Bjørn Borg og Volvo...og godt var det, helt sikkert! Vi åd så det stod ud ad ørerne, inden menuen ændrede sig til Corona og Heineken.\nSnart gik turen videre til Hi-Tops, hvor VIP-festen ventede. VIP-delen bestod I, at vi havde fri bar i alle slags sprit og øl i en time (det blev udnyttet), samt gratis adgang til stedet. Det var dog kun et par timer vi blev hængende, inden festen gik videre på et andet sted ved navn John Barleywood. Nu kan det godt lyde som en hyggelig lille irsk pub, men det var faktisk et kæmpestort 2-etagers sted som var dels kæmpe r'n'b og houseclub, og dels pub - dog den største pub jeg har set i mit liv - med en 5-6 meter til loftet.\nHer hang vi ud indtil og festede igennem inden vi sluttede af med en stor, fed burrito på en meget snasket 24-timers diner ved Kimball Station:-)\n17. februar 2005, fredag - Buba di Beppo (se billeder)\nFredagen lokkede svenskerne mig med på en restaurant som de har besøgt nogen gange, Buba de Beppo, som ligger downtown på Grand Avenue.\nDet er virkelig noget at det bedste mad jeg har fået herovre, og i særdeleshed noget af det bedste italienske mad jeg har fået nogensinde. Bestemt ikke sidste gang jeg besøger det sted.\n16. februar 2005, torsdag - besøg hos Hassan-familien, foredrag om den jødiske udryddelse i Polen i forbindelse med Holocaust - og Samlaget i fuld effekt på volleyball banen.\nEn særdeles begivenhedsrig dag, som efter skolegangen startede hos familien Hassen, flygtningenfamilien jeg lærer engelsk sammen med Ben.\nDenne dag havde vi glædet os meget til, de det var idag at vi skulle starte den egentlige undervisning. Eftersom det er første gang for os begge, skulle vi således lige stikke fingeren i jorden - både mht. materialer, undervisningsmetoder, vores "elevers" niveau, men også have i baghovedet at forestå undervisningen med respekt for Hussein og Issa, som jo er voksne mænd.\nVi havde printet nogle billeder ud med dagligdags situationer - dvs. supermarked indkøb, billeder af køkken og stue, biler på vejen - samt pizza menu'er (meget vigtigt at kunne bruge herovre:-) og subway kort.\nDet var så vores plan at træne ordforråd og dagligdagstale ud fra disse materialer, og selvom det var lidt akavat i starten, så fik de hurtigt blod på tanden. Vi delte det op således at Ben fremover koncentrerer sig om Hussein og jeg koncentrerer mig om Issa.\nOg specielt Issa, som er 19 og den som taler dårligst engelsk af de to, er skarp. Jeg glæder mig rigtigt meget til næste gang og håber virkelig at jeg kan give ham et skub i den rigtige retning - som nævnt kan man hæve dem op til 1½ level i fluency i løbet af semestret - så det håber jeg virkelig at kunne leve op til.\nJeg havde kameraet med for at tage billeder, men situationen var ikke lige til det, så jeg venter til næste gang. Vi skal jo besøge dem en gang ugentligt de næste mange måneder, så der bliver rig mulighed.\nForedrag af Sara Akerlund fra Steven Spielberg's Visual History Foundation\nEfter besøget hos familien Hassen, gik turen hurtigt videre tilbage til NPU-campues'et, hvor en kvinde ved navn Sara Akerlund skulle holde et fordrag om udryddelsen af jøder i Polen under Holocaust. Et emne som interesserer mig meget, og oveni dette havde Professor Alulis, som jeg har til American Foreign Policy og International Political Economy timerne, tilbudt at give os en 5% ekstra credit på årskarakteren, hvis vi skrev et essay om det. Sådan virker det herovre, hvis professoren synes at vi kunne have godt af at opleve noget, så kan han bare give os ekstra karakter, også selvom det ikke har det fjerneste med hverken politik eller økonomi at gøre.\nForedraget var utroligt spændende - og skræmmende - og blev yderligt stærkere af en lang række lysbilleder. Helt præcist er Sara Akerlund involveret i Steven Spielbergs Visual History Foundation (som han oprettede efter indspilningen af Schindlers Liste), og hun har dedikeret al sin tid til at bevare de få jødiske symboler der er tilbage i Polen, efter at 85% af jøderne dér blev udslettet, hovedsageligt i Auschwitz.\nHun viste hvordan synagogerne dernede næsten alle sammen er sunket i grus, og hvordan gravstenene fra de jødiske kirkegårde er blevet hugget om og brugt i vejene istedet for brosten - og nu bliver asfalteret.\nMeget, meget bevægende er det at høre om krigen og de rædsler som jøderne blev udsat for. Det må vi godt nok aldrig glemme, og Sara Akerlund - og Steven Speilberg - mener at kun ved at gemme symbolerne, også inklusive et uhyrligt sted som Auschwitz, kan vi sikre os at fremtidige generationer aldrig glemmer hvilke umenneskeligheder mennesker kan begå. Jeg blev så bevæget at jeg gik direkte hjem og skrev essayet på en time!\nVolleyball holdet Samlaget - "Strike hard, strike first - no mercy"\nSom direkte kontrast til foredraget af Sara Akerlund, stod resten af aftenen i volleyball'ens tegn. Selvom jeg ikke lige var i stødet ovenpå de meget alvorlige foredrag, så kom man hurtigt ind i hold-ånden på det svenske mesterhold:-)\nEneste udenlandske islæt er som tidligere nævnt mig og Jeff, en amerikaner vi hænger meget ud med.\nSom det var forventet udslettede vi første modstander, 'The Channel 4: Action News Team', med cifrene 30-28 (man spiller bare et stort sæt til 30) og anden kamp mod 'That Team' endte med svensk/dansk/amerikansk sejr på 30-20. Det lover godt! Næste kamp på torsdag.\n15. februar 2005, onsdag - Themis debut i basket og Theatron: One-Acts (hvad pokker er det?)\nNår nye sportsudøvere kommer til et amerikansk college, kommer de automatisk i karantæne. Dette er en regel som beskytter de eksisterende spillere på holdet, så de får en chance for at beholde sin plads på holdet, og dermed ikke automatisk bliver erstattet af udefra kommende stjernespillere.\nThemis, min roommate, aka. "The Truck" fik sin kampdebut idag, dog i en venskabskamp, da NPU er oversidder denne uge. Karantænen udløber officielt på mandag, hvor han kan få sin turneringsdebut. Kampen idag satte en streg under hvor tiltrængt hans evner er - kampen endte med et nederlagt på 80-61 til North Central, men Truck scorede 27 af NPU's point (!).\nBrian, Sohlberg-kollegiets "RA", dvs. "Room Attendant" (en slags vicevært) fik mig her til aften overtalt til at gå med til noget han kaldte "Theatron: One-Acts", som foregik i Carlson Hall, et stor auditorium på campus. Jeg spurgte hvad det var og fik en lang forklaring som jeg ikke fattede. Efter at have spurgt igen, fået forklaringen, og spurgt igen, fattede jeg stadig ikke noget - hvad pokker snakkede han om? Det begyndte jo at blive pinligt, det her. Brian var sådan "har du aldrig hørt om Theatron før????" Det havde jeg ikke, men det måtte jo være noget med noget teater, tænkte jeg. Så for at undgå yderligere ydmygelse sagde jeg bare ja til at gå med, selvom jeg egentlig burde læse politial economy til imorgen.\nDet vidste sig at være små korte abstrakte teater opsætninger, som kun spilles én gang. Der var temmeligt mange mennesker og det var da hyggeligt og udemærket til tider, men til andre tider meget, meget mærkeligt - såååååå det er ikke lige noget jeg takker ja til næste gang, det er livet sgu for kort til:-)\nSå hellere almindelig teater, det er jo en helt anden sag, bare det ikke bliver alt for kunstnerisk.\nSå fremover, hvis I bliver spurgt om I vil med Theatron, så kan I tænke med ro i sindet: "Theatron, aaaah, det er sådan nogle underlige små teaterstykker!", takke pænt nej og tænke "Thank you, Villum - I owe you one!"\n13. februar 2005, søndag - Koncert med Backyard Babies, Nuffs Znuff og The Sleepers (se billeder)\nSelvom det er søndag, betyder det ikke at Chicago sover - tværtimod. Tonsvis af spillesteder har fuldt program denne ugedag også, og denne specifikke søndag bød på en koncert som mine svenske medstuderende havde set frem til i lang tid - nemlig besøg af nationalkoryfæerne (hvis man tale om sådanne inden for punkrock) i Backyard Babies, som også har international berømmelse, ikke mindst herovre.\nKoncerten foregik på spillestedet Double Door, hvor vi også prøvede at komme til koncert med Soundtrack of our Lives tilbage i januar. Stedet er ikke specielt stort - jeg vil tro at kapaciteten er omkring 5-600 mennesker - men det er et spillested som emmer af atmosfære og rocksjæl. Således har den forholdsvis lille scene blevet betrådt af så prominente bands som Rolling Stones og Smashing Pumpkins igennem tiderne, bare lige for at nævne et par eksempler.\nBackyard Babies er som nævnt punkrock, hvilket betyder rock i den hårdere ende, og det er bar aftenens publikum også præg af, det var ganske cool. Men vi skilte os lidt ud, os "svenskere", og ingen på spillestedet var i tvivl om nationaliteten af denne store gruppe unge college-studerende: Nu er svenskerne jo et stolt folkeslag, som jeg tidligere har nævnt her i bloggen, og denne aften var i allerhøjeste grad endnu et bevis på dette. Svenskerne havde således hevet de svenske flag ned fra væggene i deres dorm-rooms (ja, sådan nogen har de alle hængende på væggen), for på den måde at lade aftenens band vide at de til dels var på hjemmebane. Da vi ankom, viste det sig at mange andre svenskere fra andre colleges og universiteter havde gjort det samme, så der var landkamps-lignende tilstande i salen. Ret hyggeligt, egentlig (kan man godt kalde det "hygge", når man står og venter på et frådende punk band?:-)\nForud for aftenens svenske hovednavn var to opvarmningsband fra den lokale scene. Først gik The Sleepers på, hvilket var et band som mindede mig meget om grupper som The Strokes, The Libertines, The Hives etc. - de gjorde det rigtigt godt og eftersom de delte gratis cd'er ud, fik jeg mig et eksemplar.\nHerefter gik et band ved navn Nuff Znuff på, og skal man igen sammenligne, vil jeg sige at de har lyttet meget til finske The Rasmus - en blanding af punk og 80'er metal. Ganske udemærket band!\nNu var det således at jeg naturligvis ville knipse nogen billeder til hjemmesiden af denne aften, hvilket jeg var i fuld gang med at gøre her under andet opvarmningsband. Dette synes vagterne dog var en dårlig ide, så de konfiskerede mit kamerabatteri og gjorde dermed mit kamera ganske livsløst. Helt fænomenalt irriterende, da de svenske punkkonger var et show uden lige. Ganske slidte så de ud, men jeg skal godt nok love for at de kom udover scenekanten! Og det var ikke kun svenskerne i publikummet som sang med på sangene, så de har åbenbart et godt tag i det amerikanske publikum (de sang naturligvis på engelsk:-)\nAnyway, I må nøjes med livebilleder af de to første bands og så de svenske flag. Derudover har jeg fundet en håndfuld billeder af the Backyards på nettet, bare lige for at give en idé hvad det var for en koncertoplevelse.\nHvis du vil finde ud af mere om Backyard Babies, så tjek www.backyardbabies.com\n12. februar 2005, lørdag - World Relief training, dag 2\nDet var nu tid til anden dags træning til mit engelske tutorprogram, World Relief, hvor vi som en del af skolens velgørenhedsprogram skal undervise en flygtningefamilie igennem hele semestret.\nHvor sidste undervisningssession var ganske langtrukken, havde denne meget mere substans. Således lærte vi denne gang om hvoran man bedst muligt imødekommer personer med en kulturel baggrund der er så anderledes end den vi har i den vestlige verden. Vi lærte ydermere at samle undervisningsmaterialer samt sammensætte og planlægge den egentlige undervisning, både på kort og lang sigt - så man sætter nogle mål og forhåbentlig når dem.\nDenne undervisning er en udfordring som jeg ser meget frem til. Dels fordi at det siges at man som frivillig tutor kan hæve en modtager af undervisningen med op til 1,5 level i løbet af semesteret (Hussein og Issa er henholdvis level 3 og level 1) - så med andre ord kan jeg virkelig komme til at gøre en forskel i deres intergration. Det tror jeg bliver en fantastisk oplevelse. Jeg glæder mig dog dels også, fordi dette er en mulighed for at få indblik i en verden og kultur som normalt aldrig ville komme i nærheden af. Jeg kan allerede nu fornemme at de har været igennem nogle frygteliger oplevelse i forbindelse med borgerkrigen i Somalia - ting som vi slet ikke kan sætte os ind i, uden at have prøvet det selv.\nHvor er det fantastisk det her ophold i Chicago - hvornår ville man ellers få lov at møde andre mennesker på denne måde?\n11. februar 2005, fredag - clubbing på Sound Bar m/ Deep Dish (se billeder og flere billeder)\nLangt om længe lykkedes det mig at få hevet svenskerne med til house-fest her i housemusikkens hjemby.\nSom hjemby for housemusikken er der utroligt mange houseklubber med store navne på plakaten. Hvis du ikke ved hvad housemusik er, så læs mere under 'iaftagelser'.\nEneste problem er blot at jeg tilsyneladende er eneste houseinteresserede her på NPU, og det er jo lidt kedeligt at tage afsted alene. Derudover skal man også være 21 år gammel for at komme ind og det skærer de fleste af amerikanerne af som potentielle med-clubbers. Derfor havde jeg i laaaaang tid forsøgt at overtale mine jævnaldrende svenske venner til at tage med, og langt om længe lykkedes det mig at få dem med på vognen.\nDenne fredag aften gæstede New York dj- og producer duoen Deep Dish nemlig klubben Sound Bar i Chicago, og selvom entréen var 30 dollars (ca. 180 kroner) fik jeg dem overtalt og vi tog afsted. Vi fandt ved ankomst ud af at klubben faktisk er nomineret til Super Club of The World ved årets MWMC (Miana Winter Music Conference), den største konference for elektronisk musik i verden. USA har kun 4 klubber nomineret i alt, så det fortæller lidt om standarden - og dermed også entre prisen.\nSelve klubben var enormt stor, med kæmpe main room og masser af lounges, og vi ankom (tidligt kl. 9pm - dvs. kl. 21 - da vi ikke havde købt billetter i forkøb og iflg. hjemmesiden var der enorm efterspørgsel). Deep Dish skulle gå på klokken 11pm, og indtil da var main room ikke tilgængeligt, man kunne kun opholde sig i diverse lounges - meget koncertagtigt, egentlig. Snart var klubben helt fyldt op, omkring 1500 mennesker, vil jeg tro (det var ihvertfald kapaciteten og der var fyldt op!) og da døren til mainroom så gik op, skal jeg lige love for at folk var fest-stemte:-)\nBarpriserne afspejlede klubbens status - hvis du fx. havde lyst til en flaske champagne, Dom Perignon, jamen så var der kun 1700 dollars (!) imellem dig og den. Bajerne kostede dog kun 5 dollars, så det holdt vi os til:-)\nOg så lidt til mine med-musiknørder:\nMusikmæssigt spillede Deep Dish meget hårdere end jeg havde forventet, set i lyset af de releases jeg har hørt - Flashdance m.v. - og det viste sig at de spillede mere tech- og progressive house. Ikke lige helt min stil, men man blev smittet af energien og mængden af menneskerne, og til tider var der endda minimal tech, og så var jeg jo glad! De spillede et 5-timers sæt, og lydanlægget var sublimt. Meget, meget høj bas og mellemtone niveau, man blev næsten trykket tilbage i rummet, men samtidig var diskanten nedtonet, så det ikke gjorde ondt i ørerne (skal lige foreslå dette til V4;-) - dvs. ingen hylen for ørerne da man kom hjem, selvom vi blev blæst helt totalt igennem. Visualmæssigt var der plasmaskærme overalt, dog var grafikken ganske kedelig.\nMen alt i alt en superaften! 9. februar 2005, onsdag - gæsteforelæsning i Scandinavian Studies-undervisningen\nSom samarbejdspartner med de svenske højskoler og JIBS (Jönnkjøping International Business School) i Jönnkjøping, er der ofte svenske professsorer der underviser på NPU. I øjeblikket undervises Scandinavian Studies klassen i dansk, af en professor ved navn Hans Nilsson, en ældre herre, som jeg har stødt på et par gange.\nHan spurgte mig således på et tidspunkt om jeg havde lyst til at komme forbi hans dansk undervisningstimer og fortælle om Danmark og læse nogle danske tekster, så eleverne kunne høre helt præcist hvordan dansk lyder. Han selv er jo svensker og taler derfor dansk med accent - og han ville gerne have at eleverne skulle høre the real thing.\nDenne onsdag skulle det så ske, og det var ganske sjovt sådan at analysere sit eget sprog, som man jo kommer til i sådan en situation. Efter denne session forstår jeg endnu bedre hvorfor udlændinge har svært ved at lære dansk - det giver ikke rigtigt mening, den måde vi udtaler ordene på. Vi snakkede desuden en del om Nyhavn, Jomfru Ane Gade, det danske kongehus og ikke mindst Aalborg snaps (som professor Nilsson har haft en del oplevelser med som ung! - ikke allesammen lige heldige:-)\nHan spurgte mig om jeg ville komme tilbage en anden gang og det ville jeg jo naturligvis gerne.\n6. februar 2005, søndag - Superbowl Sunday (se billeder)\nÅrets største sportsbegivenhed er uden sammenligning Superbowl, og i år stod slaget mellem New England Patriots og Philadelphia Eagles. Førstnævnte var både favorit forud for kampen og endte med at vinde 24-21.\nMed denne begivenhed fyldes samtlige barer i USA med football-fans, og var jo en oplevelse man ikke bør gå glip af. Jeg tog afsted med Klas og Henke, samt et par sportsgale amerikanere de kendte (og som havde bil, haha. Det giver dig mange venner herovre).\nVi prøvede forgæves at komme ind på et par sportsbarer, men det var helt umuligt. Så vi endte på en lille lokal bewerding på Forster Avenue ved navn "Big Joe's". Billige øl og skummelt klientel - ligesom i Danmark - men med ledige borde og udemærkede tv-skærme.\nKampen i sig selv var både spændende og interessant, men det er sygeligt så mange reklame pauser der er. Jeg vil tro at der ca. hvert 3. minut kom reklamer - vildt. Jeg læste iøvrigt en artikel i Nyw York Times omkring reklamepriserne - og i år kostede det 2,4 mio. dollars for 30 sekunder...!\nAftenens højdepunkt var dog af helt anden karakter. Det viste sig nemlig at baren serverede gratis kalkunmiddag til alle gæsterne i halvlegen!! Der var altså tale om en såkaldt thanksgiving-dinner! Er du sindsyg, mand, det var godt - og så var det gratis!\nDe trillede mig derfra:-)\n5. februar 2005, lørdag - World Relief training (se billeder), Basketball kamp (se billeder) og KEG-party! (se billeder)\nWorld Relief Som en del af universitetets velgørende arbejde i lokalsamfundet, har mange af professorerne inkorporeret velgørenhedsarbejde i deres timer. Således er det også tilfældet med mine timer i International Political Economy, hvor en del af pensummet udgøres af 2 ugentlige timers arbejde i en organisation ved navn World Relief. Vi kunne vælge mellem forskellige opgaver, og sammen med en amerikaner ved navn Ben (Benjamin) meldte jeg mig til et projekt som kaldes 'Lamplighter', hvor man besøger en flygtningefamilie en gang ugentligt og hjælper dem med at tilpasse sig dagligdagen i USA og lære engelsk. Med tilpasning menes helt dagligdagsting, som virker naturlige for os som kommer fra et vestligt land, men som virker meget fremmede for flygtninge fra eksempelvis fattige lande i Afrika. Dagligdagsting er fx. at købe ind, tage sig af de papirer man får fra det offentlige, få telefon, tilkalde viceværten etc.\nDen familie vi skal besøge og hjælpe hver uge er fra Somali Bantu i Somalien. Der er tale om to grene af samme familie, som bor sammen, og selvom det er forholdsvis store familier, skal vi kun direkte undervise de faderen Hussein og hans søn Issa. Det bliver super spændende!\nFor at kunne give kvalificeret undervisning, skal man som universitetsstuderende gennemgå et kursus som løber over 2 lørdage. Den første var idag, hvor vi således kørte til træningscenteret og fik 6 timers undervisning - hvoraf det meste dog var temmeligt overflødigt. Eksempelvis er det jo ret indlysende at man skal tale langsomt til folk som ikke forstår engelsk så godt - det behøver de ikke bruge 45 minutter på at fortælle mig:-)\nMidt på dagen var det tid til frokost, og vi fandt en superhyggelig Beniziansk restaurant, som var superlille og meget simpel. Men maden var god og atmosfæren fænomenal - reggaemusik og meget afslappet stemning. Bag desken stod ejerens kone, og da jeg høfligt spurgte om jeg måtte tage et billede til min hjemmeside, fik jeg pludselig elevatorblikket og blev udspurgt om alder og baggrund. "Underligt", tænkte jeg, men fik straks forklaringen. Det varede nemlig ikke 2 minutter før hendes 3 døtre stod i butikken og blev vist frem! Hvem sagde Kirsten Giftekniv? Jeg slap dog væk i god behold:-)\nBasketball kamp Endnu en turneringskamp med NPU's Vikings, som dog ikke er specielt vikingeagtige - det blev således til endnu et nederlag, det 8. i træk. Kampene er dog altid en oplevelse og der var mange tilskuere denne aften. Og i og med at det lørdag var det sjovt at se hvor mange af tilskuerne som drak drikkeyogurt og drak af andre ikke-gennemsigtige drikkebeholdere. Tvivler på om det var originalindholdet? ;-)\nLørdag prøvede jeg endnu én af de ting man kun har set i film - jeg var med til en såkaldt "KEG-party"\nFor det første, så for at forstå hvad det er, bør man vide hvad en KEG er. Det vidste jeg ikke på forhånd. En KEG er det amerikanske ord for fadølsanker - og ja, så kan du lige ligesom gætte lidt på hvad det går ud på. Man inviterer en hulens masse mennesker med ordene "bring your friends", køber nogle KEGs og nogle kasser fadøl plastkrus - så koster det 5 dollars at komme ind, hvilket udløser dit personlige 'beermug' - dvs. plastkrus - og så kan du ellers bare drikke til du segner. KEG party!\nDenne KEG-fest var lige ved siden af campus hos nogle af skolens soccer-players. Det var en stor 5-værelseslejlighed, og tro mig - de 5 værelser blev brugt, for der var dælme mange mennesker. Tænk på American Pie-filmens fester, så har du et meget godt billede af det. Festen startede allerede ved 9-tiden om aftenen, hvilket jo er normalt herovre - og da vi kom var der party on, bigtime! Beerbongs - dvs. ebbere - overalt og larmende amerikanere, som bestemt ikke lader naboerne være i tvivl om at der er fest her i hytten:-)\nTraditionen tro fik det hele en særdeles brat ende, da politiet pludselig kom brasende, og de synes BESTEMT ikke at KEG-fester er en god idé. Modsat derhjemme, hvor politiet beder dig om at skrue ned, så er melding her: "GET OUT!!! IF YOU DON'T LIVE HERE, GET THE FUCK OUT!...SIR!". Som det også er kotumen her, så fik vi at vide fra amerikanerne at vi bare skulle blive hængende, så gik det nok, bare vi slukkede musikken. Så det gjorde vi...og festen blev pludselig meget, meget rolig - men det var stadigvæk sjovt. Indtil en time senere, hvor politiet kom igen. Så lød meldingen at vi enten skred NU eller også kom med på stationen. Så skred vi.\n"The land of the free". Den lader vi lige stå et øjeblik...\n4. februar 2005, fredag - Udforskningstur i Chicago (se billeder)\nMed weekendens komme var det igen tid til at gå videre med udforskningen af byen.\nDenne gang var det området omkring Clark Street og Fullerton Avenue der stod for skud. Her ligger Hi-Fi Records, en ganske spændende forretning der har en del backcatalogs - dvs. komplette samlinger fra pladeselskaber til salg, bl.a. det legendariske house-selskab DanceMania. Jeg købte dog ikke noget, men skal helt sikkert tilbage. Lige ved siden af Hi-Fi, fandt jeg en fantastisk tegneserie butik som hedder Graham Crackers Comics - og aldrig nogensinde har jeg set så mange tegneserier samlet på et sted - og senere, ved en snak med ejeren, fandt jeg ud af at de har 8 (!) filialer af samme størrelse i Chicago! Vildt nok. Jeg fik bestilt tegneserie udgaverne af science fiction romanen/filmen Dune - dem har jeg også kun ledt efter i omkring 10 år.\nMaden er god herovre. Rigtig god - på den usunde måde. Det beskriver jeg mere om i afsnittet 'iagttagelser'.\nDette har gjort at man virkelig trænger til at røre sig, ellers ender man på den forkerte side af 100 kg! Derfor har jeg meldt mig til Volleyball (!) på et hold som svenskerne har. Sammen med Jeff, udgør vi det "udenlandske" islæt på holdet 'Samlaget', som svensk-kyndige hurtigt vil udpege som et lidt sjofelt navn. Irononien ligger i, at NPU jo er meget kristent, så jeg tror faktisk at de ville ringe RET hurtigt og kræve det ændret, hvis de fandt ud af betydningen...ordet er dog dobbelttydigt, da det jo også kan betyde noget i retning af 'sammenholdet'. Det går vi og gnækker meget over, hahaha...\nFørste kamp er vist i næste uge, så vidt vi kan forstå - reportage følger:-)\n3. februar 2005, torsdag - Torsdagbar på The 'Wood (se billeder)\nTorsdag bød som sædvanligt på en lille tur på The 'Wood. Det endte med at blive standardflokken - dvs. mig og svenskerne.\nIkke så meget at fortælle som selve turen på baren, udover at vi fik snakket lidt mere med Todd, dørmanden som jeg tidligere har fortalt om, og han fortalte lidt om hans baggrund. Fx. at han til dagligt arbejder i en porno- og sexlegetøj butik (!) og at han har siddet i fængsel i 9 år (!!) - og vel at mærke áf tre omgange (!!!). Ja, vi var lidt chokkede, for han virker så hyggelig og flink.\nMen man kan jo åbenbart forbedre sig, og man skal jo ikke dømme folk på deres fortid.\nPå vej hjem besluttede vi os for at besøge en 24-timers diner som ligger på Kimball Street, som er på vej hjem til universitetet. Og her var virkelig tale om en diner i mest klassiske forstand. Vi fik cheeseburgers m.m. - det er bestemt ikke sidste gang vi besøger det sted...\n2. februar 2005, tirsdag - Afgivning af stemme til folketingsvalget - som udlandsdansker\nSom værende så heldig at bo i et demokratisk land med fri stemmeret, så opfatter jeg det som en borgerpligt og et privilegie at kunne stemme - uanset om det så er særdeles besværligt at gøre, når man bor i udlandet. Med andre ord måtte jeg ty til afstemningen som "udlandsdansker". Det er ret specielt at tænke på sig selv på den måde.\nAlle sager med moderlandet foregår fra et dansk general konsulat, og sådan et findes også her i Chicago. Nærmere betegnet på E Ontario Street i The Loop - dvs. downtown - hvor man på 18. etage af en skyskraber finder The Danish General Consulate of Chicago. Det gav lige kuldegysninger - på den gode måde - at se de danske flag hænge der på væggen.\nJeg havde kontaktet dem via telefon først og fik faktisk at vide at denne dag var sidste mulighed for at stemmen kunne nå at komme med i optællingen, da den skal sendes med kurer (UPS). Det betyder med andre ord at min stemme koster ca. 1.000 kroner at sende hjem - ret imponerende, ikke? Og ganske tankevækkende også. Det fortæller dels om værdien af et demokrati - men også omkostningen.\nSelve konsulatet er, ganske overraskende, særdeles godt bevogtet. Man skal således igennem en slags sluse for at komme igennem fra elevator til selve modtagelsen. Her blev jeg mødt af flinke danskere, og ganske symptomatisk for vort danske gemyt - og iøvrigt i skarp kontrakt til sikkerheden og det indtryk af formalitet stedet giver - bliver min kontaktperson, midt under paskontrollen, pludselig prikket på skulderen og spurgt: "Jens, vi har sgu ikke mere kaffe - sørger du ikke lige for det?". Hahaha - STOR kontrast til mit besøg på den amerikanske ambassade i København for at få visum forud for rejsen.\nSelve afstemningen gik smertefrit - jeg fik sat mit ikke-Fogh'ske kryds, selvom det jo desværre tyder på at det ikke gavner meget i denne omgang :-)\n29. januar 2005, lørdag - Website launch og bytur på Hi-Tops (se billeder)\nLangt om længe har jeg taget mig sammen til at få lavet denne hjemmeside med billeder og ord.\nMest skyldes det nok at der sner overdrevet meget udenfor, så jeg er temmeligt meget indstillet på indendørs aktiviteter idag. På nuværende tidspunkt ligger der ca. 25-30 cm sne udenfor og den vælter fortsat ned. Meget hyggeligt egentlig.\nLørdag er jo lige med bytur - denne gang på klubben Hi-Tops på Addison Avenue\nFørfest hos Henke og Jens på Sohlberg, omend Henke ikke var hjemme pga. familiebesøg nord for Chicago. Med var dog naturligvis svenskerne Jens, Klas, Johanna og Anna - samt Jeff, Erin (Klas' roomie), Kelly og Matt, alle amerikanere.\nEn supersjov aften! Hvordan lyder det når 4 fulde svenskere skråler Bon Jovi's "Living On A Prayer"? Det ved jeg nu. 27. januar 2005, torsdag - Torsdagsbar på The 'Wood (se billeder)\nModsat de forrige par torsdage, holdt de fleste svenskere slapperdag. Det skulle dog ikke holde den hårde kerne bestående af Klas, Jens og "Danskaren".\nFørfest hos Henke og Jens her på Sohlberg. Henke blev dog hjemme, da han lige har været ved tandlægen.\nAftenen udmærkede sig ved at The 'Wood solgte øl til 75 cents!! Det er jo ligefrem billigere end hjemme i Aalborg, så det var jo en stor succes. Det skulle efter sigende fast på torsdage fremover, hvilket jo tegner rigtigt godt.\n25. januar 2005, tirsdag - College women basketball kamp, North Park Vikings (se billeder) - samt god avis artikel fra Chicago Sun-Tribune\nLigesom med mændenes kamp i forrige uge, spiller kvinderne med i college ligaen mod andre colleges. Denne hjemmekamp skulle stå mod North Central College, som er blandt topholdene.\nJeg tog afsted sammen med Themis "The Truck" og Yushaa, sydafrikaneren. Der var langt færre tilskuere ned til mændenes kamp, men det var sjovt alligevel. Modsat mændene, så vinder vores pigehold nemlig, og det var også tilfældet denne aften, hvor kampen var spændende lige til sidste minut. Sejren lød på 47-41, men blev først sikret til allersidst - indtil 2 minutter før tid var vi bagud. Ret sjovt!\nJesse Jackson Sr. - Democracy at the point of a gun\nIdag fik jeg en avis gratis da jeg var i Jewel Osko supermarkedet som ligger tæt på universitetet. Det var avisen Chicago Sun-Times, som jeg naturligvis skimmede igennem. Normalt ville jeg ikke bruge en masse tid på politik her på sitet, selvom det er et spændende emne, men jeg fandt en artikel i avisen som simpelthen gik rent ind hos mig. Forfatteren er Reverend Jesse Jackson Sr., som er borgerrettighedsforkæmper, politisk observertør og i det hele taget en mand jeg ser meget op til. Han og Martin Luther King stod frem sammen i 60'erne, hvilket viser lidt om den ballast, erfaring og integritet han besidder.\nArtiklen hedder 'Democracy at the point of a gun' og hvis du som læser har 5 minutter til overs, så vil jeg opfordre dig til at investere dem i at læse denne artikel - tryk her. Den giver virkelig stof til eftertanke og sætter nogle knivsparpe ord på krigen i Irak. Den giver mig faktisk lyst til at lave et politik afsnit i 'iagttagelser'-afsnittet. Det vil jeg lige overveje:-)\n22. januar 2005, lørdag - Cafétur på Nefertiti\nLørdag var jeg inviteret med på en ægyptisk café, Nefertiti, sammen med en flok amerikanere.\n"Ægyptisk café", tænker du så. "Hvorfor fa'en tager man på arabisk café?". Det undrede jeg mig også over, men fulgte naturligvis bare trop uden spørgsmål, skik følge eller land fly, som man siger. Det viste sig så at på disse caféer må man selv medbringe drikkevarer, hvilket er langt billigere - men også at så kan alle dem under 21 drikke med, og det er jo i allerhøjeste kurs her i landet.\nYdermere bød caféen på vandpiber (!) som indeholdt tobak med forskellige smagstyper. De virker reelt som smøger, bare med vanilje-, jordbær og ananas smag. Ganske sjovt og meget hyggelig atmosfære på denne cafe, hvor der både var os amerikanere og internationale elever, såvel som en masse forskellige arabiske og afrikanske nationaliteter. Caféens ejere kom hele tiden med snacks til os og spurgte om der var noget vi manglede. Det var en hyggelig oplevelse.\n21. januar 2005, fredag - Koncert med Soundtrack of our Lives (se billeder)\nMed de mange svenskere her på stedet, var der virkelig lagt op til et brag, da deres lokale helte i bandet Soundtrack of our Lives skulle spille på spillestedet Double Door, downtown Chicago.\nMen grundet torsdagens tur til The 'Wood, lå de fleste af staklerne med så slemme tømmermænd at vi endte med kun at tage tre afsted.\nVed ankomst finder vores lille "velforberedte" gruppe dog ud at, at skidtet er udsolgt, så efter at have presset næsen mod døren, besluttede vi at smutte i biffen istedet. 'Coach Carter' med min helt Samuel L. Jackson, i en af de kæmpe AMC biografer downtown. Meget mod forventning en skodfilm - men fed biograf, det har de styr på herovre. Fik en popcorn på størrelse med Sjælland og 2 liters colacup m. refill - sådan!\nHjemturen var en oplevelse pga. sne - vi slog genvej og måtte grave os igennem en park i 30 cm nyfalden sne - det var koldt!! Specielt når man som mig kun har Chuck Taylor gummisko på, med udluftningshuller på siderne. Det var således ikke megen luft der blev luftet ud - men derimod sne der kom ind og smeltede...brrr!\n20. januar 2005, torsdag - Torsdagsbar på The 'Wood (se billeder)\nEndnu en torsdag - endnu en tur på The 'Wood.\nFørfest igen hos hos Klas og Erin på Burgh House, masser af svenskere, masser af svensk musik:-)\nMødte også en amerikaner ved navn Jeff, som er rigtig flink. Vi snakkede om at tage til Modest Mouse koncerten, som foregår i slutningen af februar her i Chicago - det vender jeg lige tilbage til senere. 19. januar 2005, onsdag - College men's basketball kamp, North Park Vikings\nTraditionerne for college sport er jo store i USA, og derfor har NPU naturligvis også hold med i alle sportsgrene - American Football, Basketball og Hockey.\nVi er dog et lille universitet, så det er ikke på højeste niveau at vores førstehold gør sig gældende - og slet ikke basketholdet som mildest talt sucks. De siger dog at det vil ændre sig, når først min roomie Themis kommer igang. Desværre er der regler der siger at freshmen - dvs. første-års studerende - ikke må spille de 2 første måneder, således at der er fair konkurrence mellem de nuværende spillere og så de såkaldte stjernespillere som universitetet får hevet til sig, deriblandt Themis. Han har iøvrigt spillet ungdomsbasket på eliteniveau i 3 år i Olympiakos, som er Grækenlands største basketklub - og iøvrigt også indenfor fodbold.\nNå, men dagens kamp stod mod Wheaton College og det var en cool oplevelse. Der var faktisk ret mange tilskuere på tribunerne, men desværre havde jeg glemt kameraet - det husker jeg lige til næste hjemmekamp. NPU har sit eget heppekor, som består af mandlige elever som er klædt ud i det grimmest tænkelig tøj og ansigtsmaling. De kan larme, er du sindsyg, mand.\nSelve kampen gik som forventet - NPU Vikings fik storstryg.\n18. januar 2005, tirsdag - Min roomie er flyttet ind og abbonnement på New York Times (se billeder)\nNetop som jeg gik og troede at min roomie havde fortrudt at flytte ind - eftersom der var gået 2 uger - dukkede han pludselig op.\nHan hedder Themistoklis Chalkias - dog for nemheds skyld kaldet Themis - og er græker. Aldrig har jeg set så stort et menneske, tror jeg. Han er basketballspiller og er lidt over 2 meter høj. 115 kg ren ondskab på en basketbane, siger jeg bare.\nHan er kun 18 år gammel og i græsk tradition har han aldrig været hjemmefra før, men altid boet hjemme hos mor og far og bedsteforældrene. Da han dukkede op idag var det med mor og tanter m.m., så hele rummet var på den anden ende med de snaaaaaaakkede løs, hilste på mig, gjorde rent, flyttede hans ting ind m.v.\nHvis du som læser har set filmen My Big Fat Greek Wedding, så ved du hvordan det har været. De var dog alle supersøde og det er Themis bestemt også. Meget høflig og behagelig. Han taler ikke så godt engelsk, men er her på NPU for at lære det og han slider meget hårdt med lektierne.\nEftersom han har boet hjemme hele hans liv, var han specielt første aften lidt nervøs ved det hele. Han fortalte mig at det var første gang nogensinde at han skulle falde i søvn, uden at hans mor var i nærheden. Det er jo lidt sødt, så jeg fortalte ham at hvis han vågnede op i nat og havde brug for at snakke, skulle han jo bare vække mig. Det blev han utroligt glad for.\nDe næste par dage har jeg så brugt på at vise ham hvordan man klarer sig når mor ikke er i huset. Tøjvask, stå op om morgenen, få morgenmad i Dining Hall'en etc. - og også hans lektier hjælper jeg ham lidt med engang imellem.\nFor lige at vende tilbage til hans størrelse, så har hans holdkammerater på basket-holdet allerede givet ham et kælenavn. De kalder ham meget passende "The Truck"...\nTil mine politik lektioner - American Foreign Policy og International Political Economy - har underviseren, Professor Alulis, opfordret os alle til at abbonnere på avisen NY Times for at kunne følge med i verdens gang. Denne opfordring har jeg naturligvis fulgt og henter således dagligt min avis på campus posthuset. Spændende læsning!\n17. januar 2005, mandag - Martin Luther King Jr. memorial day\nEn af USA's største helligdage er meget berettiget Martin Luther King memorial day\nEgentlig lavede jeg ikke noget nævneværdigt denne dag, men af respekt for Martin Luther King synes jeg lige dagen burde nævnes her i blog'en.\n15. januar 2005, lørdag - Bytur på The Apartment (se billeder)\nEfter lidt afslapning fredag, var det nu tid til første egentlige bytur i Chicago.\nFørfest stod hos Henke og Jens, der ligesom mig bor på Sohlberg House, lidt længere nede ad min hallway. Efter endnu et par timer med svensk musik med svenske tekster - og dem blev der sunget med på, hold da op:-) - gik vi mod toget for at tage downtown til kvarteret omkring Diversey Avenue, hvor der ligger en masse klubber og barer. Vi endte på en 2-etagers klub ved navn The Apartment, hvor man nedenunder havde barstemning med rock/pop dj og ovenpå havde typisk amerikansk disko - dvs. r'n'b, r''n'b, r'n'b, lidt hiphop og så mere r'n'b. Ikke lige min kop te, men vi hyggede os bestemt - vi var jo i godt selskab (men - hvis I tror det er svært at forstå svensk til daglig, så forestil jer lige at kombinere det med 110dB musik i baggrunden - og så hælde et par liter vodka i blodet på svenskerne? Hahaha...det fik vi meget sjov ud af, men det gik fint).\nPå et tidspunkt skete der dog noget totalt uventet: DJ'en smed pludselig en 3-4 houseskiver på tallerkenen, faktisk til stor jubel for crowden og jeg skal da nok lige love for at undertegnede i selskab med svenskerne fik shake'd bootyen som kun en hvid knægt fra Nordjylland kan gøre det...! Så kan I sikkert selv forestille jer hvordan det så ud:-)\n14. januar 2005, fredag - Udforskning af byen, køb af transportabel pladespiller og en hyggelig snak med MC Gorb Gorb\nEfter endt undervisning var det tid til at udforske byen lidt\nSubwaysystemet - i daglig tale the 'L' - har en brun linie som kører fra Kimball, en station 5 minutters gang fra universitetet, til downtown. På denne 45 minutters strækning inde i byen kommer man forbi adskillige kvarterer med togstationer. En af de mere interessante er Belmont, som nærmest kan sammenlignes med Københavns latiner kvarter eller New Yorks East Village. Her finder man en fantastisk atmosfære med spændende butikker, kaffecaféer, bohemeagtige mennesker og generelt behagelig stemning. Dette fortæller jeg mere om i 'iagttagelser'.\nMC Gorb Gorb - "a true mc from Illinoizy"\nMin tur hertil idag var dog speciel, idet jeg blev kontaktet af en spændende gut, som prikkede mig på skulderen og sagde at han synes jeg så ud til at være interesseret i musik og 'abstract beats' som han kaldte det. Han viste dig at være en MC (til ældre læsere: en rapper) som var ude at sælge demoer i håbet om at slå igennem på hip hop scenen. Jeg købte hans demo til 5 dollars, og det viser sig at være temmeligt cool'e sager, direkte fra undergrunden.....jeg elsker den her by!:-)\nEn af grundene til at jeg valgte Chicago er jo også udvalget af pladebutikker. Til alle de plader jeg køber - som jeg iøvrigt ikke helt ved hvordan jeg får tilbage til DK - købte jeg idag min kære baby, en Numark PT-01 portable turntable. Et lille vidunder til 100$, som man på dansk kalder en transportabel pladespiller. Den kan med andre ord spille plader bare med batteri, hvilket betyder at man kan have den med i pladebutikker og høre pladerne inden man køber. Jeg bruger den også til mit værelse, så jeg kan fylde kollegieværelset med liflige beats og gode toner. Jeg skal giftes med den, helt sikkert, den er så dejlig:-)\n13. januar 2005, torsdag - Torsdagsbar på The 'Wood\nTæt på universitetet ligger baren The Hollywood, som er NPU's faste torsdagsbar.\nJeg er kommet til at snakke rigtigt meget med en flok svenske elever, som allerede har studeret et helt semester på NPU. Henrik (som kaldes 'Henke'), Jens og Klas (svensk for 'Klaus' går jeg ud fra).\nDe indviede mig således i en af de faste traditioner her på stedet - torsdagsbar på The 'Wood, hvilket er slang for baren The Hollywood. På selve campus er det strengt forbudt at drikke alkohol, da det jo er et kristent universitet. Det er der nogen der overholder, andre gør ikke - så har jeg ikke sagt for meget:-) Førfesten var hos Klas og hans amerikanske roomie Erin, på kollegiet Burgh House som ligger i den anden ende af campus end der jeg bor. Her var den kæmpeflok af svenskerne samlet + en håndfuld amerikanere, og så lige en enkelt dansker - mig!:-)\nSvenskerne er sørme et stolt folkefærd, har jeg fundet ud af - de hører næsten kun svensk musik, hvilket jo også kan være godt til tider, hvis det dog bare var deres engelsk-sprogede bands. Men næh-nej, vi taler deres svar på Poul Krebs etc. - Ulf Lundell, Lars Wintherbæk etc. - og til min ære satte de så Me & My, Michael Learns To Rock og Brødrene Olsen på, og grinede helt vildt. Men de mener det nu godt, så det er venskabeligt ment - og man kan jo ikke rigtigt modargumentere, vel?...\nSenere gik turen mod The 'Wood, og lad mig bare sige at det ikke ligefrem er verdens mest stilede - eller for den sags skyld rengjorte - sted. Men de har øl til 3 dollars og musik i baggrunden, og det er pretty much as good as it gets around here:-)\nDet var dog superhyggeligt og vi blev hængende til omkring ved 2-tiden. Læs mere om The 'Wood i afsnittet 'iagttagelser'.\nAldersgrænsen er iøvrigt 21 - ligesom alle andre barer - men Klas og Jens kender udsmideren, et ordentligt brød ved navn Todd, så alle de 19-20 årige svenskere i flokken kom lige pludselig ind. Connections fornægter sig aldrig:-)\nFlink fyr iøvrigt, Todd, og så er han kæmpefan af King Diamond og Mercyfull Fate, de gamle danske 80'er metal ikoner...\n10. januar 2005, mandag - Undervisningsstart\nMandag morgen var det tid til at starte undervisning.\nOg ganske som jeg var blevet fortalt, forvandlede Sohlberg House - mit kollegie - sig til et sandt galehus aftenen før, efterhånden som alle amerikanerne vendte tilbage. Damn, de kan larme:-)\nSkolestarten gik gnidningsløst og professorerne er særdeles flinke. Jeg skriver lige en mere detaljeret beskrivelse af undervisningen herovre, hvilket du kan læse i afsnittet 'iagttagelser' - deres system her sætter virkelig tankerne igang om vores eget uddannelsessystem.\n8. januar 2005, lørdag - Sightseeing downtown, Chicago - og biograftur om aftenen, Davis Theater\nDenne første lørdag var der arrangeret sightseeing downtown for alle svenskerne fra JIBS - Jönnkjöping Business School og SVF (en højskole i Jönnkjöping).\nDowntown er den officielle betegnelse for Chicago's centrum, som også går under navnet 'The Loop' pga. subway tognene, som alle vender rundt når de når downtown. Det er her man finder alle skyskraberne, alle de kendte bygninger, de kendte department stores, designer butikkerne, business distriktet og det er også her alle de historiske ting med Al Capone etc. er foregået.\nTuren var egentlig forbeholdt svenskerne og guiden var en svensk professor ved navn Hans Nilsson. Men i skandinavisk ånd fik jeg mig mast ind på turen, så jeg kunne få lært at kende nogen folk her - det er jo det, det gælder om.\nTuren var særdeles informativ, og jeg fik snakket med næsten alle sammen, som er utroligt rare.\nOm aftenen var der arrangeret fællesbiograftur for os internationale studerende og andre tidligt ankomne elever. Jeg tror dog at mange har været trætte for vi kom kun en 10 stykker afsted. En blanding af alle nationaliteter, bl.a. Yushaa, en sydafrikaner som jeg snakker rigtigt meget med.\nBiografen vi skulle se film i, var dog lidt af en oplevelse i sig selv - på godt og ondt. Udefra var det en typisk old fashion amerikansk biograf, med kæmpe, hvidt skilt, hvor filmene var listet med røde bogstaver (I kender sikkert godt systemet?)\nJeg er sikker på at den var superflot da de lavede den - tilbage i starten af 50'erne - men da vi kom indenfor, fandt vi ud af at den ikke var vedligeholdt de sidste 15-20 år. Hold da op for en gammel faldefærdig rønne det var.\nValget faldt på The Aviator, som jeg - på trods af at filmen var supergod - formåede at falde i søvn til. Men kun 3 gange:-) - det er hårdt at opleve så meget nyt.\nMest overraskende oplevelse var dog da lyset blev tændt. Det havde nemlig været slukket da vi gik ind, og jeg havde godt lagt mærke til at der ikke umiddelbart var noget sæde foran mig, men derimod - tænkte jeg - særdeles god benplads. "Fedt nok" tænkte jeg, "den nupper jeg!". Da lyset så blev tændt, viste det sig at jeg sad med benene halvvejs nede i et kloakdæksel!!! Der stak et par vandslanger op og dækslet lå halvvejs åbent! Det var da heldigt at jeg ikke lige gled derned i under min lille lur - "Blop!"..."Hey, where's the Danish guy?"\n5. januar 2005, onsdag - Ankomst North Park University, Chicago, Illinois\nEfter en dagslang rejse er jeg vel ankommet.\nEn tur som bød på så overdrevne sikkerhedstjek i New York, at jeg missede mit fly videre til Chicago. Over 3 timer skulle de bruge på at forvisse sig om at jeg - og de øvrige 100.000 passagerer der hver dag kommer igennem Newark Airport - ikke er terrorister. Af med sko, på med sko, laptop computer ud af taske, laptop computer ned i taske, udfyld denne formular ("Do you plan to perform criminal actions or actions that could be considered terrorism?"), tjek baggage ud, gå 5 meter, tjek baggage ind, udfyld denne formular ("Do you have affiliations with groups or people involved in terror?"), stå i kø i 45 minutter etc. etc. etc.\nDe konfiskerede derfor min bazooka, min turban og min plan over Empire State Buildings vagtskifte, pokkers. Tror bare jeg nøjes med at være fredelig studerende så:-)\nKollegieværelset Ved ankomsten til mit dorm-room - dvs. kollegieværelse - som ligger i kollegiet Sohlberg House på campus, var der særdeles tomt her. Kun mig og så 2 andre, eftersom alle de andre internationale studerende først kom dagen efter. Alle amerikanerne venter til sidste øjeblik og ankommer først søndag. Der er lidt lidt 'Ondskabens Hotel' over stedet - lange, tomme korridorer og helt stille, mens sneen tumler ned uden for. De siger dog at det bliver et galehus på søndag, når alle amerikanerne vender tilbage efter endt juleferie. Det skal nok blive sjovt. Et semesters studium i Chicago - here we go!\nwww.autofunk.dk - DK-9000 Aalborg - Danmark\n2005 © Copyright autofunk.dk - optimeret til IE v6 - opløsning 800x600