Tendens: Kaffen skal da være kold - Euroman\nTendens: Kaffen skal da være kold\nCold Brew er det nye hot. Den skal ikke forveksles med iskaffe. Cold brew er sin egen kaffe og har længe været et hit i USA, hvor den fås på cafeer og supermarkeder. Herhjemme fås den endnu kun en håndfuld steder, men læser man i kaffegrumset, tyder meget på, at koldbryg snart finder vej til en café nær dig.\n06. nov. 2017 Gastro\nKaffebranchen står ikke stille i disse år. Danskerne havde dårligt nok lært at bestille en cortado med fladt ’a’, før de skulle smage en flat white og i mellemtiden overhalede filterbryggen hele pivtøjet med Hario og Chemex og deres fortolkninger af Madam Blå-kaffen.\nDet er ikke ovre endnu. Den næste kaffetrend hedder efter alt at dømme cold brew, der ikke skal forveksles med iskaffe (der er espresso hældt over isterninger, ofte ledsaget af mælk og sirup). Cold brew laves på friskristet kaffe, der har ligget i koldt vand i timevis – helt op til 24 timer – hvorefter den bliver filtreret.\nCold brew er kort sagt kaffe, men ikke som du kender den. Idet kaffebønnen ikke bliver udsat for høje temperaturer skabes en anderledes kemisk profil end ved konventionel brygning. Resultatet kan beskrives som en blød og sød bryg med lys frugtighed, lavt syreindhold og en lang finish.\nIfølge Omar Maagaard, der er head barista og riste-mester i Claus Meyers kafferisteri i New York, er cold brew en overraskende populær drik blandt de amerikanske kunder:\n”Da jeg først ankom til New York for at starte Brownsville Roasters op, havde jeg ikke givet cold brew en chance. I Danmark er der ikke den store trend for det, vi er mere til islatte og iskaffe. Så jeg gav ikke rigtigt cold brew en chance, indtil jeg så reaktionen hos vores gæster og ærgrelsen, hvis vi var løbet tør.”\nEn del af forklaringen på populariteten skyldes ifølge Maagaard det varmere klima i New York, der er plaget af hede somre med høj luftfugtighed. Her er kold kaffe som sendt fra himlen. Men koldbryg er også blevet mainstream: Starbucks har siden 2015 tilbudt det i deres amerikanske filialer, der er målrettet millenials, de 20-35-årige, der udgør en attraktiv caféfrekventerende kundegruppe i USA på 80 millioner mennesker.\nHos Coffee Collective eksperimenterer man bl.a. med kaffekombucha, en fermenteret og læskende kaffedrik lavet på filterbryg og sødet med sukker, der drikkes kold.\nBig in Japan – i århundreder\nHistorien om cold brew går længere tilbage, end hypen umiddelbart lader ane. Der er således en grund til, at koldbrygget kaffe engang gik under navnet Kyoto-kaffe: Japanerne havde længe drukket deres te afkølet i sommervarmen, da de første hollandske handelsskibe i 1600-tallet lagde til med kaffe fra Indonesien.\nMeget tyder på, at hollandske søfolk eksperimenterede med den koldbryggede kaffe, fordi den var nem at transportere, drikkeklar og overflødiggjorde, at man tændte op i brandfarlige komfurer ombord på skibene.\nJapanerne tog angiveligt skikken til sig, og i den gamle kejserlige hovedstad Kyoto forfinede man i vanlig japansk stil teknikken (et kig på den nutidige japanske producent Hario og deres laboratorielignende cold brew-kolber giver en idé om, hvor langt japanerne siden har taget nørderiet).\nI nyere tid er der desuden fundet dokumentation for, at koldbrygget kaffe også var populært i de tidligere spanske kolonier i Amerika. I en kaffebog fra 1922, ’All About Coffee’ af William Ukers, kan man således læse, at det i Cuba var ”sædvane at hælde fint malede kaffebønner i en beholder og tilsætte koldt vand. Dette skal gentages flere gange, indtil kaffen er godt gennemvædet.\nSlutresultatet er et stærkt ekstrakt, som kan bruges til at lave café au laut, eller cafe noir, efter ønske,” lyder det. Den mere end 100 år gamle opskrift er ret beset koldbryg for dummies – og er i datiden sandsynligvis også blevet opvarmet efter behov.\nBruger De nitrogen i kaffen?\nI USA har cold brew-feberen raset de sidste fem-syv år. Den blev oprindeligt sat i gang af toneangivende kaffebarer som Stumptown på den amerikanske vestkyst, bredte sig til østkysten og New York og eksploderede, da supermarkedskæder som Whole Foods begyndte at sælge koldbryg på flaske.\nI dag er det ikke ualmindeligt at se en håndfuld forskellige varianter af koldbrygget kaffe med forskellige smage i alle større amerikanske supermarkeder.\nMen mens vi i Danmark dårligt nok har smagt på cold brew, så er amerikanerne allerede videre i teksten. Den seneste udvikling er den såkaldte nitro cold brew, som for eksempel Starbucks har annonceret vil være til salg i 1.700 af deres kaffebarer inden årets udgang.\nDet består kort sagt af koldbryg, der får et skud nitrogen, når den tappes fra fad med et perlende, læskende resultat til følge. ”Infusionen af nitrogen giver kaffen en meget cremet konsistens, næsten som en Guiness-øl,” siger Maagaard.\nIndehaver Henrik Knarberg foran sin lille hippe kaffebar, Navnløs, på Enghave Plads 6.\nI Danmark er det indtil videre kun kaffebaren Navnløs på Vesterbro, der tilbyder nitrogenkaffe, men flere er på vej.\nKaffe uden kaffesmag og -duft\nMen selvom koldbryg således synes hottere end en habanero, er det ikke alle, der er overbevist. Nogle skeptikere mener, at cold brew hverken smager eller dufter som kaffe, og den amerikanske kaffeguru og barista Nick Cho langer jævnligt ud efter koldbryg på de sociale medier og udtalte for nylig til San Francisco Magazine:\n”Jeg siger ikke, at folk ikke skal drikke cold brew. Jeg siger bare, at det ikke smager godt.” Hvorefter Cho sammenlignede det at drikke cold brew med at blive ”trampet i testiklerne”, ”noget, som nogle mennesker finder nydelse i, og det er jo alle tiders for dem, men jeg kan kun sige, at det ikke er en god ting”.\nMåske skal man blot konstatere, at koldbryg ikke er for alle, og at den ikke er en erstatning for konventionel kaffe, men blot et supplement. Måske er det derfor, at Peter Larsen Kaffe for nylig lancerede deres egen koldbryg på flaske under sloganet: ”Kaffen er død – længe leve kaffen!”\nLÆS OGSÅ: Ny bar i København beskriver vine med emojis: “Hos os skal man ikke være flov over ikke at vide noget om vin”\nLÆS OGSÅ: Nyt sær-magasin med et helt års Gastro-opskrifter\nLÆS OGSÅ: Mandagspasta med peberfrugt og middelhavsstemning


Forskel på piger og drenge | Hele Verden i Skole\nI Sydsudan er det mest almindeligt, at mænd bestemmer i familierne. De bestemmer blandt andet, om en pige får lov til at gå i skole. Og de bestemmer, hvem en dreng eller pige skal giftes med.\nDet tager lang tid at lave om på traditioner. I Sydsudan er det ekstra svært fordi:\nDer har ikke været fred i landet, siden det blev selvstændigt i 2011.\nLandet er fattigt.\nDer mangler skoler og lærere.\nMange mennesker sulter (i 2017 var der hungersnød i landet).\nMange familier har ikke råd til at sende alle deres børn i skole. Og hvis de skal vælge, bliver det tit drengene, der kommer i skole. Det er fordi, drengene skal forsørge familien i fremtiden. Ude på landet er det almindeligt, at piger bliver gift tidligt. Familien får en brudepris for pigen. Og så er der én mund mindre at mætte. Det betyder meget i en fattig familie.\nFor at få mere ligestilling mellem piger og drenge er der først og fremmest brug for fred i Sydsudan. Så kan der bygges skoler og uddannes lærere. Og fattigdom og sult kan blive mindre. Når der er fred, er det også lettere at ændre på traditioner.\nPiger og skole\n3 ud af 5 piger i Sydsudan går ikke i skole. Nogle steder er det næsten 4 ud af 5.\n3 ud af 4 piger i Sydsudan bliver gift, før de er 18 år.\n1 ud af 10 piger i Sydsudan bliver gift, før de er 15 år.\nDet er sjældent, at piger kommer i skole, når de først er blevet gift og har fået børn.\nMød Adeng og Taphita fra LæseRaetten 2017\nI LæseRaketten fra 2017 om Sydsudan kan du læse to historier, der fortæller om, hvordan forskellen mellem piger og drenge kan blive mindre:\nPigen Adeng fra byen Aweil går på en pigeskole. Skolens inspektør er kvinde. Og Adengs mor ønsker, at hendes døtre kommer i skole. Læs mere om Adeng her.\nI historien om Taphita fra Ganyliel arbejder skoleinspektøren for, at flere piger kommer i skole – og bliver der. Skoleinspektøren hedder James Luk Phar. Han har også lært sin egen kone at læse. Hun er selv blevet sygeplejerske og jordemoder. Læs mere om Tapitha her.\nRollemodeller er vigtige\nI dette års LæseRaket kan du læse historien om pigen Awal, som blev basketball-træner. Hun er en god rollemodel, fordi andre kan se, at piger og drenges muligheder ikke behøver at være så forskellige.\nDe to skoleinspektører i historierne fra LæseRaketten 2017 er også rollemodeller – hver på sin måde.\nAdeng er 12 år. Hun har lige været på markedet for at få syet sin første skoleuniform.\nMød 16-årige Tapitha, som stadig går i skole. Hun drømmer om at komme til Juba og få en uddannelse.


Er det okay at beskære agurker: Indlæg og outs af beskæring af agurk vinstok - Sanne Haver\nEr det okay at beskære agurker: Indlæg og outs af beskæring af agurk vinstok\nAgurker kan komme direkte ud af hånden med deres voldsomme vinstoksvækst. Dette fik mig til at spekulere på, om jeg skulle beskære mine agurke vinstokke. Måske spekulerer du også på, at det er ok at beskære agurker. Så jeg undersøgte lidt beskæring af agurker. Her er hvad jeg fandt.\nSunde agurkplanter kan komme direkte ud af hånden med deres frodige vinstoksvækst. Jeg klager ikke, jeg får masser af frugt, men det fik mig til at spekulere på, om jeg skulle beskære mine agurke vinstokke. Måske spekulerer du også på, at det er ok at beskære agurker. Så jeg undersøgte lidt beskæring af agurker. Her er hvad jeg fandt ud af at beskære agurke vinstokke.\nSkal jeg beskære min agurkvine?\nDet korte svar er ja, det er ok at beskære agurker, men det gætter jeg ikke rigtig meget. Både agurkes vegetative og reproduktive vækst skal afbalanceres. Enhver, der nogensinde har set på en agurkplante, kan se, at det ofte er den vegetative vækst, der overlades til at køre amok. Så beskæring af agurkvint er en måde at kontrollere, at vækst og stimulering af reproduktion eller frugtning.\nOm agurk vinstok beskæring\nAgurk vinstokke genereres fra en enkelt stilk og producerer flere skud. Beskæring af agurker hjælper med at opretholde balancen mellem vinvækst og frugtproduktion. Beskær uden for grene, blade, blomster og frugt efter behov i hele vækstsæsonen.\nBegynd at beskære agurk vinstokke ved at fjerne døde eller beskadigede portioner. Fjern ældre blade for at lette lys nå frem til udviklende frugter og forbedre luftcirkulationen.\nTrim alle skud, der forgrener sig fra hovedstammen. Fra begyndelsen af skuddet foretages et snit så tæt på hovedstammen som muligt.\nSideskud, blomster og frugt, der udvikler sig i de nederste 5-7 bladknudepunkter, skal fjernes. Dette er især vigtigt på frøfrie drivhustyper af agurker, da de kun kan støtte en frugt pr. Bladknude. Hvis der udvikler mere end én frugt, skal du fjerne den. Kultivarer, der producerer mindre og frøet frugt, kan have mere end en frugt pr. Knude, så yderligere frugt ikke behøver at fjernes. Ellers fjerner du alle frugter med en skarp beskæringssaks undtagen en pr. Blad.\nFjern også de første 4-6 sidelinjer, der vises. Fjernelse af disse laterale løbere nær bunden af planten får højere udbytter. Andre løbere over plantens bund kan tillades at forblive.\nJerusalem artiskokskontrol – tip til styring af artiskokeplanter i Jerusalem


Børn/samvær - Tina Linnelyst\nNår forældre ikke længere kan bo sammen, må både børn og voksne finde en ny måde at fungere sammen på. Dette gælder både i forhold til børnenes bolig, økonomi, familierelationer og praktiske hensyn i øvrigt.\nVed hjælp af rådgivning hos advokaten, hvor jeg udarbejder nærmere aftaler om bopæl, børnebidrag/udgifter og samvær, får familien et holdepunkt til brug for samarbejdet i den nye familiestruktur.\nI aftalen kan indgå nedenstående emner.\nNår forældre ikke har fælles folkeregisteradresse, skal mindreårige børn og hjemmeboende børn under uddannelse have adresse sammen med kun en af sine forældre. Denne forælder kaldes en bopælsforælder.\nDa børn som udgangspunkt har krav på at have kontakt til begge forældre, er der brug for en aftale mellem forældrene om bopælsadresse og samvær. Den der ikke er bopælsforælder er dermed samværsforælder.\nHvis forældrene ikke kan blive enige om, hvem der skal være bopælsforælder eller omfanget af samvær, indgiver en eller begge forældre en digital ansøgning til Familieretshuset.\nFamilieretshuset indkalder parterne til møde, og belyser derefter sagen– evt. med bistand fra advokater. Herefter træffer Familieretshuset en afgørelse eller videregiver sagen til Familieretten.\nJeg bistår forældre i forhandlinger om frivillige aftaler om bopæl og samvær, ved at forberede og deltage i møder i Familieretshuset og i Familieretten. Derudover indgår jeg også i dialog med den anden forælders advokat og kommunen, hvis en sådan er tilknyttet.\nAdvokatGentofte bistår også i forbindelse med ansøgning og behandling af midlertidige afgørelser om bopæl og forældremyndighed. Læs mere om dette i sektionen nedenfor.\nDelt bopæl kan i visse tilfælde være obligatorisk, medmindre der ud fra barnets tarv og/eller situationen er behov for en fravigelse. Se om delt bopæl\nDelt bopæl er ikke altid hensigtsmæssigt. Det kan være afgørende at søge rådgivning inden ansøgning om skilsmisse eller fraflytning fra den fælles bopæl.\nMidlertidig afgørelse om bopæl\nI tilfælde hvor forældrene er i en akut situation, eller hvor de allerede er flyttet fra hinanden, kan der opstå behov for at ansøge om en midlertidig afgørelse om barnets bopæl i Familieretshuset. Situationen opstår ofte, når den ene forælder er uden bopæl eller har taget ophold på et krisecenter.\nAnsøgning om midlertidig afgørelse indgives oftest samtidig med bopælssagen i øvrigt.\nUnder særlige omstændigheder og i sager med et meget højt konfliktniveau er forælderansvaret/forældremyndighed et spørgsmål, der skal afklares enten særskilt eller i forbindelse med afklaring af bopælen. Eneforældremyndighed kan være nødvendig, hvis den anden forælder ikke samarbejder på punkter som pasudstedelse, religionsvalg, medicinering, skolevalg mv, eller hvis der ikke er vilje eller evne til at træffe beslutninger på barnets vegne i samarbejde med den anden forælder.\nEfter ansøgning om ændring af forældremyndigheden, vil advokater og Familieretshuset forsøge at opnå en løsning af sagen. Hvis der ikke kan opnås enighed om forældremyndigheden indgives sagen til Familieretten, hvor sagen behandles af Familieretten.\nSe nærmere oplysninger om forældremyndighed.\nJeg bistår også i forbindelse med ansøgning og behandling af midlertidige afgørelser om bopæl og forældremyndighed.\nDa børn som udgangspunkt har krav på at have kontakt til begge forældre, er der brug for en aftale mellem forældrene om bopælsadresse og samvær. Den der ikke er bopælsforælder er samværsforælder.\nHvis forældrene ikke kan blive enige om, fastsættelse eller ændring af samvær, indgiver en eller begge forældre en digital ansøgning til Familieretshuset.\nFamilieretshuset belyser sagen, og indkalder i første omgang parterne til møde – advokaten deltager ofte i mødet. Herefter beslutter Familieretshuset hvordan sagen skal belyses, og træffer efterfølgende en afgørelse om samværets omfang.\nJeg bistår forældre i forhandlinger om frivillige aftaler om både bopæl og samvær. Hvis dette ikke er muligt, indgår jeg også i at forberede og deltage i møder i Familieretshuset og i Familieretten. Derudover indgår jeg også i dialog med den anden forælders advokat og kommunen, hvis en sådan er tilknyttet.\nJeg bistår også i forbindelse med ansøgning og behandling af midlertidige afgørelser om bopæl og forældremyndighed. I tilfælde, hvor kontakt til den ene forælder er afbrudt, kan der ansøges om midlertidigt kontaktbevarende samvær. Læs mere herom nedenfor.\nHvis den ene forælder bliver afskåret fra kontakt til sine børn på grund af konflikt, flytning eller eventuelt ophold på krisecenter mv. kan denne forælder ansøge Familieretshuset om fastsættelse af midlertidigt kontaktbevarende samvær. Dette samvær vil som udgangspunkt være gældende i sagsbehandlingsperioden for en indgivet ansøgning om fastsættelse af bopæl og/eller en ansøgning om ordinært samvær.\nEn sag om midlertidigt kontaktbevarende samvær har efter loven en sagsbehandlingstid på op til 3 uger.\nOmfanget af kontaktbevarende samvær afhænger af forholdene og barnets alder. Som udgangspunkt vil midlertidigt kontaktbevarende samvær svare til de angivne rammer her.\nSom rådgiver varetager jeg dialog med Familieretshuset og evt. berørte myndigheder via e-boks og telefonisk. Dette er særligt hensigtsmæssigt, hvis en eller flere af forældrene har midlertidigt ophold.\nBegge forældre har pligt til at deltage i forsørgelse af barnet. Udgifter skal derfor som udgangspunkt løftes af forældrene i fællesskab. Når forældrene ikke har fælles bopæl, er det oftest den bedste løsning at indgå en aftale om deling af udgifter – dermed kender begge forældre de økonomiske rammer, der kan tilbydes børnene fremadrettet.\nEn aftale om udgiftsdeling kan indeholde stilling til konkret afholdelse af udgifter, og en fordelingsnøgle for dette. De fleste foretrækker dog at der aftales et fast beløb, der overføres fra samværsforælder til bopælsforælder hver måned. Beløbet kan fastsættes ved en frivillig aftale mellem parterne – eller ved en afgørelse om betaling af børnebidrag fra Familieretshuset.\nAfgørelser om børnebidrag er baseret på bidragsbetalers indkomstforhold. En ansøgning skal indgives senest 2 måneder efter den bidragsudløsende begivenhed for at få virkning med tilbagevirkende kraft. Læs mere her\nVed indgåelse af en frivillig aftale om bopæl og samvær, omfatter min rådgivning også det økonomiske spørgsmål i forhold til børnebidragsbetaling.\nHvis et barn fortsat er hjemmeboende hos en af sine forældre efter barnet er fyldt 18 år, kan der i visse tilfælde, hvor barnet er under uddannelse, træffes afgørelse om betaling af uddannelsesbidrag. Forældrene kan også indgå en frivillig aftale om betaling af uddannelsesbidrag.\nDet er ofte hensigtsmæssigt at supplere børnebidragsaftaler med en aftale om afholdelse af udgifter efter barnet fylder 18, såfremt barnet fortsat forventes at være hjemmeboende. Læs mere om børnebidrag ovenfor.


Indsendt af: Leo Hohmann 1. Juni, 2020\nWilco ikke gå\nJuni 1, 2020 11: 11 am\nWilliamson County (Wilco) er et forfærdeligt sted i Texas for at blive arresteret for bagateliteter. Ordsprogene om Williamson County er: ”Gå på ferie - lad prøvetid”. Det har længe været sådan. Der er ikke meget kriminalitet der, så de er nødt til at finde måder at retfærdiggøre LE's store dole.\nVi ville alle have det bedre, hvis advokater kan lide det John Whitehead\n”Pointen er, hvem står bag alt dette? Det er Google og disse store virksomheder, ”sagde Whitehead. ”De vil tjene penge på dette. Det farlige, jeg advarer folk om i alt dette, er hvis de får dit DNA. ” Jeg gentager mig. Årsagen er, hvad folk har kaldt 'Cabal' for nylig, men er historisk blevet omtalt som 'Black Hand that stirring the pot'. Det er en enkelt gruppe, der ejer 97% af verdens rigdom. De er virkelige og forbundet med to ting: genetik og / eller ideologi. Har ingen af jer læsere forstået det endnu... Læs mere "


Rasmus Ginnerup ny rytter på teamet\nTeam AURA Energi-CK Aarhus er glade for at kunne annoncere, at Rasmus Esmann Ginnerup er ny rytter på holdet. Rasmus kommer allerede i aktion i morgen, hvor han får debut i 1.2-løbet Race Horizon Park.\nRasmus Esmann Ginnerup er med omgående virkning skiftet til Team AURA Energi-CK Aarhus og udvider dermed truppen til ni ryttere.\n"Vi har haft Rasmus i kikkerten i et stykke tid af flere årsager. For det første er han bomstærk og hurtig på stregen og for det andet, så er han en god og loyal fyr som passer godt ind i vores koncept," siger teamchef Martin Hjørngaard.\nRasmus Ginnerup har erfaring fra kontinentalniveau fra sidste år, mens han i dag åbnede sæsonen som rytter for Thy CR. For sidstnævnte har han allerede kørt en flot sæsonstart, og Martin Hjørngaard var derfor ikke i tvivl, da muligheden bød sig.\nHos Rasmus selv er glæden over skiftet til holdet også at spore.\n"Jeg er superglad for nu at være en del af Team AURA Energi-CK Aarhus. Jeg startede sæsonen for Thy CR og jeg vil gerne takke dem for stor opbakning i starten af sæsonen, men omvendt så glæder jeg mig også til at være en del af et team, hvor vi sammen kan løfte hinandens niveau," siger Rasmus, der som skrevet allerede er i Ukraine med sine nye holdkammerater. Og dem er han allerede faldet godt til med.\n"Jeg føler, at jeg lynhurtigt er faldet til og jeg glæder mig til at komme ud og prøve kræfter med de tre spændende løb her i Ukraine," slutter han.


Finansier tilstandsrapporten med et minilån\nDer er fart på hussalget, og siden 2018 er der også kommet gang i salget uden for de større byer.\nEfter flere år med fremgang i dansk økonomi har flere og flere danskere fået mod på at udleve deres boligdrømme. Og det er faktisk ikke kun ved at købe bolig i Danmark. Der er nemlig flere og flere danskere der også køber en feriebolig i f.eks Sydspanien, men det er en helt anden historie.\nDe lave renter har også gjort det muligt for flere danskere at skifte lejeboligen ud med en ejerbolig. Udviklingen på boligmarkedet har også givet flere boligejere blod på tanden i forhold til at sælge deres huse og udleve deres boligdrømme. Måske er du en af dem, der gerne vil sælge dit hus? I så fald er der nogle ting, du skal have styr på som sælger.\nTilstandsrapporten er en af dem. Hvis du er i tvivl om, hvad en tilstandsrapport er, og hvem der har ansvaret for at bestille den, kan du læse med her, hvor vi ser nærmere på fordelene ved en tilstandsrapport.\nTilstandsrapport udarbejdes af en bygningssagkyndig. Det er en rapport, der beskriver husets faktiske tilstand. Det er frivilligt at få udarbejdet en tilstandsrapport, men det er et krav, at der er en tilstandsrapport, hvis der skal tegnes en ejerskifteforsikring.\nI langt de fleste bolighandler indgår der en tilstandsrapport. Det skyldes blandt andet, at de fleste købere gerne vil se en tilstandsrapport for at undgå ubehagelige overraskelser, når de flytter ind i deres nye bolig.\nSom sælger er det dig, der skal sørge for at få udarbejdet en tilstandsrapport. Hvis du benytter dig af en ejendomsmægler, vil han eller hun typisk kunne anbefale dig en byggesagkyndig, som kan udarbejde tilstandsrapporten. Ejendomsmægleren må dog ikke selv tage kontakt til den byggesagkyndige.\nNår tilstandsrapporten er færdig, er den gyldig i seks måneder. Hvis dit hus endnu ikke er solgt efter seks måneder, er det muligt at forny tilstandsrapporten for et mindre beløb.\nEn tilstandsrapport er ikke blot en fordel for køber, som selvfølgelig gerne vil have et indblik i husets tilstand, før han køber det. Det er også en fordel for dig som sælger. Ved at få udarbejdet en tilstandsrapport og give køber et tilbud om ejerskifteforsikring, kan du ikke efterfølgende gøres ansvarlig for eventuelle fejl og mangler.\nSåfremt du ikke får udarbejdet en tilstandsrapport, er det nemlig dig, køber kan stille krav til om erstatning, hvis han eller hun opdager skader på huset. Faktisk foreskriver loven, at du kan stilles ansvarlig i helt op til ti år. Og det kan komme til at gøre ondt, hvis der viser sig at være væsentlige skader på huset.\nHvis pengene er små sidst på måneden, kan et minilån måske være løsningen for dig, når tilstandsrapporten skal betales. Et minilån minder meget om de populære kviklån, men fordelen ved et minilån er, at du kan låne meget små beløb – helt ned til 500 kr. Der er altså ikke nogen krav om, at du skal låne flere tusind kroner for at blive godkendt til et lån.\nDet er nemt at optage et minilån. Du kan ansøge om lånet fra din mobil, og kort tid efter har du pengene på din konto.\nDe eneste krav, du skal opfylde for at optage et minilån, er, at du skal være fyldt 18 år og have NemID. Modsat en bank skal du ikke stille garanti, når du optager et lån, og du skal heller ikke redegøre for, hvad du skal bruge pengene til. Du kan derfor hurtigt og simpelt låne penge uden at skulle fremlægge udførlige budgetter for din bankdame.


København 2002 - EU's udvidelse - Magasinet Europa\nCarsten Staur\t2020-09-06T10:40:36+00:00\tsøndag, 6. september, 2020|\nDet danske EU-formandskab i efteråret 2002 gav Danmark – og statsminister Anders Fogh Rasmussen personligt – mulighed for at lede forhandlingerne om en udvidelse af EU fra 15 til 25 medlemslande, herunder optagelsen af otte tidligere østbloklande. Processen var lang og kompliceret – fra vedtagelsen af Københavnskriterierne i 1993 til løsningen af de sidste problemer på EU-topmødet i København i december 2002. For Danmark var udvidelsen politisk hjerteblod. Den var symbolet på Europas heling efter Den Kolde Krig, men blev også set som en mulighed for at forstærke EU-samarbejdet. En videreudvikling af EU i bredden – med nye og anderledes medlemslande – kunne bidrage til at komplementere den fortsatte udvidelse i dybden. Vi bringer et uddrag af Carsten Staurs bog “Skilleveje – Dansk udenrigspolitik i 250 år”, der netop er udkommet på Gads Forlag.\nUddrag af bog af Carsten Staur\nVedtagelsen af Maastrichttraktaten i 1992 blev indledningen til en periode med betydelig fremdrift og nytænkning i det europæiske projekt. Den Kolde Krigs afslutning tegnede helt nye perspektiver for Europas udvikling, og samtidig blev valget af demokraten Bill Clinton som amerikansk præsident en markering af reformønsker også på den anden side af Atlanten. USA’s globale dominans var større end nogensinde siden 1945. Det sovjetiske imperium var væk, og Rusland var ligesom Kina optaget af sine egne problemer. Verden – og Europa – så mere åben og reformparat ud end længe. Det var langt overvejende positivt set med danske øjne, men som det senere vil fremgå, var det samtidig også en udfordring for de hårdt tilkæmpede danske EU-forbehold.\nFor Danmark blev det et af de vigtigste udenrigspolitiske mål gennem sidste del af 1990’erne at sikre, at de nye emokratier i Øst- og Centraleuropa, og især de tre baltiske lande, Estland, Letland og Litauen, kunne opnå medlemskab af EF/EU. Disse bestræbelser låi direkte forlængelse af det omfattende danske Baltikum-engagement, som udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen (V) havde stået i spidsen for i begyndelsen af 1990’erne. Ingen forestillede sig på det tidspunkt, at EU-udvidelsen ville gå så hurtigt, som tilfældet blev. Perspektiverne for de nye central- og østeuropæiske demokratier – i form af fremtidigt medlemskab af EF/EU – tegnede sig tidligt og blev en politisk samlende faktor i den europæiske udvikling. De første år efter Murens fald stod udvidelsesdagsordenen imidlertid i skyggen af andre højt prioriterede europæiske dagsordener som den videre udvikling af det indre marked, forberedelsen af indførelsen af euroen og håndteringen af borgerkrigene i det tidligere Jugoslavien.\nDet politiske grundlag for EU’s østudvidelse blev formuleret i 1993 i form af de såkaldte Københavnskriterier, der blev vedtaget på EU-topmødet i København i juni 1993. Efter Maastrichttraktaten og Edinburghafgørelsen var næste skridt i den europæiske proces at åbne for udvidelse af medlemskredsen med Sverige, Finland og Østrig. Det skete under det danske EU-formandskab i første halvår 1993. I den forbindelse var der enighed blandt EU-landene om, at\nde nye demokratier i Central- og Østeuropa også burde kunne blive medlemmer af EU, når de var parate til det. EU-Kommissionen fremlagde forslag til kriterier for denne videre proces, og fra dansk side engagerede man sig både i Bruxelles og København stærkt i at få et sæt kriterier vedtaget på topmødet i København. Lige så knap ordlyden af disse kriterier var, lige så omfattende var de opstillede politiske og økonomiske krav:\n“Medlemskab kræver, at ansøgerlandet har opnået institutionel stabilitet, som garanterer demokrati, retsstatsforhold [rule of law], menneskerettigheder samt respekt for og beskyttelse af mindretal; det kræver endvidere en fungerende markedsøkonomi samt evne til at klare konkurrencepresset og markedskræfterne i Unionen. Medlemskab forudsætter, at ansøgeren er i stand til at påtage sig forpligtelserne ved et medlemskab, herunder er i stand til at tilslutte sig målet om en politisk, økonomisk og monetær union.”\nFor Danmark var det især vigtigt at sikre, at også de tre baltiske lande fik mulighed for at søge medlemskab. Det blev forberedt ved, at de i København blev tilbudt “Europa-aftaler” som det første – nødvendige – skridt mod egentlige optagelsesforhandlinger. Københavnskriterierne indebar, at de kommende EU-medlemslande både skulle være demokratisk styrede og have politisk fokus på beskyttelsen af det enkelte menneskes rettigheder, at landene skulle\nhave en økonomisk struktur, der markedsmæssigt kunne fungere sammen med andre medlemslande – og at de skulle kunne leve op til alle EU’s regler og de mange forpligtelser, som medlemskabet indebar, det såkaldte acquis communautaire, der er betegnelsen for det samlede kompleks af EU-lovgivning. Dermed var det udelukket, at nye medlemslande kunne få varige undtagelser eller forbehold. EU-medlemskab var hele pakken. Det blev samtidig aftalt, at det var EU-Kommissionens opgave løbende at vurdere ansøgerlandenes fremskridt med hensyn til de opstillede kriterier, så medlemslandene havde et faktuelt grundlag at forholde sig til.\nMed Københavnskriterierne på plads fulgte anmodningerne om EU-medlemskab snart efter. De første ansøgninger kom fra Ungarn og Polen i 1994, og de øvrige lande kom hurtigt til. De positive forventninger i de efterhånden tolv ansøgerlande – ti central- og østeuropæiske lande, der frem til 1989 havde været under sovjetisk dominans (Estland, Letland, Litauen, Tjekkiet, Slovakiet, Polen, Ungarn, Slovenien, Bulgarien og Rumænien), samt Cypern og Malta – blev kun bekræftet af, at Sverige, Finland og Østrig den 1. januar 1995 blev optaget som nye medlemmer af EU og dermed bragte medlemstallet op på femten lande i alt. Norge valgte endnu en gang at stå uden for efter en fornyet folkeafstemning i 1994.\nEn tilsvarende udvidelsesproces var genstand for drøftelse i NATO, hvor også Tyrkiet sad med ved bordet som fuldgyldigt medlem af forsvarsalliancen. Der var til stadighed et samspil – til tider konkurrence – mellem de to udvidelsesprocesser, som i et vist omfang også gjorde USA til aktør i EU-sammenhæng. Selv om den konkrete amerikanske indflydelse på EU-forhandlingsforløbet var begrænset, er der næppe tvivl om, at den amerikansk ledede\nNATO-udvidelsesproces satte EU-udvidelsen under pres og understøttede de kræfter i EU, der ønskede at sætte fart i udvidelsen. NATO skulle jo nødig sætte EU på vej op ad bjerget.\nDet første spørgsmål var, hvilke lande EU skulle forhandle med og i hvilken rækkefølge? Skulle man forhandle med ansøgerlandene i bundter af egnede og måske egnede lande? Det var der ikke enighed om blandt de femten medlemslande. Tyskland fokuserede meget på nabolandene Polen, Tjekkiet og Ungarn som de lande, der stod i første række. På EU-topmødet i Madrid i 1995 lykkedes det imidlertid for blandt andre den danske statsminister Poul Nyrup Rasmussen (S) at sikre, at alle ansøgerlande i første omgang blev stillet lige. For Danmark var det som nævnt afgørende at få de baltiske lande med i EU, og her hjalp det også at få Sverige og Finland med omkring forhandlingsbordet.\nDe store EU-lande var mildt sagt ikke særlig optagede af de tre baltiske lande. På EU-topmødet i december 1997 foreslog Danmark og Sverige i fællesskab en såkaldt startlinjemodel, hvor alle tolv ansøgerlande i princippet blev stillet på linje, og hvor det var forløbene af de konkrete optagelsesforhandlinger, der i hvert enkelt tilfælde skulle afgøre, hvornår medlemskab var muligt. Det lykkedes ikke.\nBeslutningen blev i stedet kun at åbne forhandlinger med seks lande (Polen, Tjekkiet, Ungarn, Slovenien, Estland og Cypern). Det Europæiske Råd besluttede imidlertid samtidig, at de seks øvrige kandidatlande kunne deltage i den første del af udvidelsesprocessen, hvor Kommissionen gennemgik den nationale lovgivning i landene. Alle tolv ansøgerlande blev samtidig inviteret til regelmæssige møder med EU-landenes fagministre, således at både ministre og embedsmænd kunne vænne sig til samarbejdet og forstå dets karakter.\nDet betød, at forskellen mellem de seks lande i den første gruppe og de fire realistiske kandidater i den anden gruppe (Litauen, Letland, Slovakiet og Malta) ikke var stor, da de europæiske statsog regeringschefer på EU-topmødet i Helsinki i 1999 skulle lægge den endelige procedure fast. Dermed endte det reelt og ad omveje næsten med den startlinjemodel, som Danmark og Sverige havde ønsket – og med en helt fri spilleplade også for alle de tre baltiske lande. Samtidig fik Tyrkiet status af kandidatland, men uden at der blev indledt forhandlinger om medlemskab: Landet opfyldte ikke de politiske Københavnskriterier.\nForløbet af Helsinki-topmødet i december 1999 understregede, at udvidelsen efter nogle års tilløb nu stod helt øverst på EU-dagsordenen. Det blev også gjort klart, at det var ambitionen at forsøge at afslutte optagelsesforhandlingerne med de første nye medlemslande allerede på topmødet i København i december 2002. Der blev således sat turbo på processen. Konkret fandt optagelsesforhandlingerne sted i form af “tiltrædelseskonferencer” med hvert enkelt\nansøgerland for sig, hvilket i sagens natur også bidrog til at skabe en vis konkurrence mellem de enkelte ansøgerlande. Alle femten medlemslande og EU-Kommissionen tog del i forhandlingerne, der af praktiske grunde var opdelt i 31 kapitler (fri bevægelighed, landbrug, miljø, konkurrencepolitik etc.).\nDisse forhandlingskapitler blev lukket et for et, når der var fundet løsninger på de konkrete udeståender. Da EU-acquis’et i alt omfattede omkring 26.000 retsakter, var fokus i høj grad på ansøgerlandenes behov for overgangsordninger, der fastsatte tidspunktet for, hvornår EU’s retsregler realistisk kunne træde i kraft i det enkelte ansøgerland. Det var en meget omfattende og teknisk kompliceret proces, der blev styret af EU-Kommissionen, som både gennem et overordnet forhandlingsprogram og løbende fremskridtsrapporter pressede stærkt på for at få udvidelsen gennemført så hurtigt som muligt. Det stod dog ret hurtigt klart, at hverken Rumænien eller Bulgarien ville kunne gøre sig forhåbninger om medlemskab inden for en kortere årrække. Dermed var ansøgerfeltet i første omgang reduceret til ti lande.\nDet var imidlertid ikke kun ansøgerlandene, der skulle tilpasse deres lovgivning og procedurer til EU’s regler. Også de femten medlemslande måtte se på, hvordan de tilrettelagde samarbejdet, når op mod tolv nye lande ville blive EU-medlemmer over en kortere årrække. Det ville også rent fysisk ændre det EU, man kendte. Geografisk ville EU vokse med omkring en tredjedel, og det samme gjaldt befolkningstallet. Økonomisk betød udvidelsen mindre – her ville den samlede betydning af udvidelsen kun være en stigning på omkring fem procent af EU-landenes samlede bruttonationalprodukt (BNP). Det understregede den velstandsforskel, der var mellem de gamle og de nye medlemslande. Det polske BNP per indbygger målt i købekraft var i 1999 kun på 37 procent af EU-gennemsnittet.\nMen herudover var der en række konkrete udfordringer i forhold til den institutionelle side af EU-samarbejdet. Det drejede sig ikke mindst om landenes stemmevægte i Ministerrådet (det vil sige hvor meget hvert enkelt medlemslands stemme talte, når der blev stemt efter reglerne om kvalificeret flertal), og om hvor mange pladser hvert medlemsland skulle have i Europa-Parlamentet. Det var rendyrkede magtspørgsmål, hvor det var tydeligt, hvem der var vindere, og hvem der var tabere – og dermed også et af den slags spørgsmål, som det generelt er sværest at finde en løsning på. Det lykkedes imidlertid med Nicetraktaten i 2001 at få spørgsmålet afklaret, i hvert fald i første omgang. Den nye traktat fastlagde de vilkår, der skulle gælde for alle de nye medlemslande, når den tid om. Samtidig blev det bestemt, at alle medlemslande skulle være repræsenteret med ét medlem i EU-Kommissionen.\nI dansk optik blev EU fortsat set som et overvejende praktisk og konkret samarbejde, der på en og samme gang skabte politisk stabilitet og økonomisk fremgang i Europa. Næsten 80 procent af EU-landenes eksport gik i forvejen til andre EU-lande. Nye medlemslande ville i det perspektiv kunne virke som en yderligere drivkraft for eksportdrevet økonomisk vækst for alle andre medlemslande. EU-samarbejdet blev i den sammenhæng set som et svar på den stadig voksende globalisering – den stadig stærkere økonomiske integration mellem verdens lande, som følge af styrket samhandel, øgede internationale investeringer og stadig mere omfattende international produktion i form af globale værdikæder. Det var gennem EU, at de europæiske lande stod stærkest ved indgåelse af nye internationale handelsaftaler og globale økonomiske forhandlinger, ikke mindst i Verdenshandelsorganisationen, WTO.\nSamtidig befandt Danmark sig i et grundlæggende EU-dilemma. Folkeafstemningerne i 1992 og 1993 havde vist, at der var betydelig skepsis blandt vælgerne over for dele af det europæiske projekt. Amsterdamtraktaten blev omvendt vedtaget ved en folkeafstemning i 1998 med 55 procent af stemmerne for. To år senere faldt spørgsmålet om dansk deltagelse i ØMU’ens tredje fase (se nedenfor) ved en folkeafstemning, hvor 53 procent stemte imod. Hvis man i forhold til EU-spørgsmålet skulle forsøge at tegne en linje gennem den danske folkesjæl, var udgangspunktet nok en økonomisk funderet tilgang, hvor flertallet af danskere havde svært ved at acceptere de mere politiske aspekter af samarbejdet. Der var udbredt skepsis over for EU’s påvirkning af det, der oplevedes som den særligt danske måde at gøre tingene på – og man var meget på vagt over for mulige glidebaner i den retning. Danskerne ville gerne vide, hvad samarbejdet helt konkret drejede sig om. Og de ønskede selv at have kontrol.\nDet gjaldt ikke mindst med hensyn til “den danske model” i bred forstand: De værdier, det danske samfund bygger på, og som den danske befolkning sætter højt, herunder den nordiske velfærdsmodel og dennes indbyggede sociale kontrakt mellem stat og borger; åbenhed, nærhed, ligestilling og ligeværd; og grundreglerne på det danske arbejdsmarked: en høj organisationsgrad, et solidt kollektivt aftalesystem og et fælles ansvar for at få hele samfundet til at fungere.\nI det perspektiv var EU-samarbejdet både en mulighed og en trussel. En mulighed for at udbrede det danske værdigrundlag gennem ambitiøse fælles regler og standarder vedrørende miljø og forbrugerbeskyttelse, hvor man fra dansk side generelt gerne så “mere union”, så man kunne fastholde danske styrkepositioner og fortsat innovationskraft i en stadig mere globaliseret verden. Men også en trussel i form af øget risiko for “social dumping” som følge af arbejdskraftens frie bevægelighed og for udhuling af de sociale ydelser, der i Danmark overvejende er rettighedsbaserede modsat de optjeningsprincipper, der gælder i mange andre lande. Det krævede rettidig politisk omhu at få enderne til at mødes.\nDe danske forbehold var som nævnt i kapitel 8 blevet formuleret med henblik på, at de skulle sætte klare politiske grænser for Danmarks deltagelse i det fremtidige EU-samarbejde, samtidig med at de ikke skulle skabe alvorlige problemer for Danmark på den korte bane.\nDet sidste lykkedes ikke. Med Amsterdamtraktaten, der fulgte få år efter Maastrichttraktaten, blev de danske forbehold formelt indskrevet i EU-traktaten. Men samtidig bevægede samarbejdet sig også hurtigt ind på de politiske områder, som forbeholdene dækkede. Spørgsmålet om unionsborgerskab var ikke længere politisk relevant, men de tre andre politikområder – forsvarspolitik, retspolitik og valutapolitik – var alle områder, der traditionelt var dybt forankret i nationalstaten. Med Amsterdamtraktaten blev forsvarsog retspolitikken imidlertid også politikområder, hvor EU for alvor begyndte at gøre sig gældende. Det, der skulle have været fremtidens fjerne problemer, blev i løbet f kun få år meget nærværende udfordringer for Danmark.\nDet første problem viste sig på forsvarsområdet, hvor Storbritannien og Frankrig i december 1998 blev enige om det, der snart herefter blev til European Security and Defence Policy (ESDP). Målet var at skabe europæisk kapacitet til at håndtere internationale kriser – modsat territorialforsvaret, der var NATOs opgave. Samtidig skulle EU dog også have “kapacitet til autonom handling” i situationer, hvor NATO ikke var engageret. USA støttede forslaget, og der var enighed om, at ESDP’en ikke skulle være en konkurrent til NATO, men forenelig med, og komplementær til, den vestlige forsvarsalliance. Det åbnede blandt andet for, at EU i denne sammenhæng fik adgang til at gøre brug af NATOs planlægningskapacitet. På Helsinki-topmødet i 1999 besluttede EU’s stats- og regeringschefer senest i 2003 at opstille en udrykningsstyrke på 50.000-60.000 mand sammenstykket af frivillige nationale bidrag. Der blev også etableret en udenrigs- og sikkerhedspolitisk komité (PSC), en militærkomité (medlemslandenes forsvarschefer) og en militærstab under EU’s Ministerråd.\nGrænserne flyttede sig således hurtigt. Danmark valgte på grund af forbeholdet kun at tage del i den del af det nye EU-samarbejde, der vedrørte civil krisestyring – og ikke militære operationer. Det var således ikke muligt for Danmark at deltage i fælles aktioner, der havde – eller har – “indvirkning på forsvarsområdet”. I praksis beroede det på en retlig analyse af, hvilke bestemmelser i EU-traktaten de konkrete indsatser var begrundet i.\nDen første aktivering af det danske forsvarsforbehold, som fandt sted i 1996, vedrørte evakuering af EU-borgere fra kriseområder. Året efter gjaldt det blandt andet en international politimission i Albanien og minerydning i Kroatien. Og da NATO i 2004 overlod krisestyringsoperationen i Bosnien til EU, var konsekvensen, at Danmark måtte udtræde af operationen. Langt de fleste af de indtil november 2019 i alt 27 aktiveringer af forsvarsforbeholdet har vedrørt det, som DIIS har defineret som “den blødere ende af krisestyringsskalaen med geografisk forankring i Afrika og Europa”. Der var tale om aktioner, som for eksempel Norge godt kunne deltage i, men som Danmark på grund af forsvarsforbeholdet var udelukket fra.\nDa forbeholdet vedrørende de retlige og indre anliggender (RIA) blev formuleret i 1992, lå dette samarbejdsområde tilsyneladende endnu længere ude i fremtiden i EU-regi end forsvarssamarbejdet. Samarbejde mellem EU-landene på det retlige område foregik på et mellemstatsligt grundlag (EU-traktatens tredje søjle). Men også her rykkede det under forhandlingerne om Amsterdamtraktaten, hvor der på store dele af RIA-området skete et spring mellem søjlerne fra mellemstatsligt samarbejde til overstatsligt samarbejde (søjle 1). Det danske forbehold betød, at Danmark fra starten kom til at stå uden for det nye samarbejde om asylpolitik, indvandring, civilretlige spørgsmål og grænsekontrol – idet man dog sikrede den i nordisk sammenhæng afgørende danske deltagelse i Schengen-samarbejdet, der også blev en del af det overstatslige samarbejde. En konsekvens af RIA-forbeholdet var imidlertid, at Danmarks indflydelse i Schengen-samarbejdet blev markant mindre.\nAt stå uden for RIA-samarbejdet betød, at Danmark heller ikke fik indflydelse på den videre udformning af de nævnte politikområder. I stedet måtte man fra dansk side gøre brug af mellemstatslige parallelaftaler, der indebar, at Danmark ganske enkelt kopierede de relevante EU-beslutninger, hvad enten de drejede sig om civilretlige spørgsmål som børnebortførelser eller behandlingen af skilsmissesager – eller nye EU-regler for bekæmpelse af menneskesmugling.\nPå nogle områder fortsatte RIA-samarbejdet på mellemstatsligt grundlag. Det gjaldt ikke mindst politisamarbejdet (EUROPOL) og det strafferetlige samarbejde, som Danmark derfor deltog i som hidtil. I første omgang føltes ændringerne på RIA-området derfor mindre omfattende, men med tiden medførte de stadig mindre dansk indflydelse på udformningen af EU-regler, der fik stadig større betydning for Danmark.\nI første række blandt de tre aktive danske EU-forbehold stod forbeholdet over for den Økonomiske og Monetære Unions (ØMU’ens) tredje fase. Også her gjaldt det, at dette forbehold tog højde for en fremtidig situation, som langtfra var afklaret i 1992, men som – hvis projektet lykkedes – ville ende med, at de deltagende lande ville få en fælles møntfod i form af euroen. Også her gik udviklingen relativt hurtigt.\nDen danske krone var i forvejen gennem fastkurspolitikken tæt bundet til det europæiske valutasamarbejde – først i ERM (European Exchange Rate Mechanism) og senere, efter Amsterdamtraktaten, i ERM. Danmark havde også under skiftende regeringer siden 1982 ført en økonomisk politik, der var i overensstemmelse med reglerne for euro-landene, og som havde sikret både lavere inflation og begrænsede offentlige budgetunderskud, der fuldt ud levede op til de kriterier, der var fastsat for ØMU’ens tredje fase: et budgetunderskud på højst 3 procent af BNP og en offentlig gæld på maksimum 60 procent af BNP.\nDen til enhver tid siddende danske regering, de fire – alle EU-positive – regeringsbærende partier (Socialdemokratiet, Venstre, Konservative og Radikale Venstre) og Nationalbanken accepterede fuldt ud, at Danmark reelt havde overført en stor del af den penge- og rentepolitiske beslutningskompetence til den Europæiske Centralbank (ECB) i Frankfurt. Til gengæld fik man valutamæssig stabilitet, ligesom man – gennem den gensidige interventionsforpligtelse – fik ECB forpligtet på at ville forsvare kronen mod eventuel valutaspekulation. I folkemunde blev det til, at der højst gik et kvarter, fra ECB havde tilpasset renten, til den danske Nationalbank udsendte en pressemeddelelse med samme tilpasning.\nDet fungerede rent økonomisk. Problemet var primært, at de økonomisk-politiske diskussioner i EU-kredsen i stigende grad flyttede sig fra finans- og økonomiministrenes ECOFIN-ministerråd, hvor alle femten medlemslande deltog, til den særlige Euro-12-gruppe – uden Storbritannien, Sverige og Danmark. Det fik betydning, da euroen formelt blev lanceret som valuta den 1. januar 1999, og det samtidig stod klart, at euro-mønter og -sedler i løbet af få år ville blive gangbar mønt og erstatte de hidtidige nationale valutaer i størstedelen af Vesteuropa. Danmark – regering, Folketing, Nationalbank – følte sig i stigende grad uden for de rum, hvor beslutningerne blev truffet. Kopipolitikken kunne måske forsvares på det retlige område. Det var sværere, når det drejede sig om den økonomiske politik.\nDen danske regering under Poul Nyrup Rasmussens ledelse besluttede derfor sammen med de øvrige EU-positive partier at sætte ØMU-forbeholdet til folkeafstemning den 28. september 2000. Regeringen og partierne argumenterede for, at forbeholdet burde afskaffes, fordi det reducerede Danmarks økonomisk-politiske indflydelse i EU-sammenhæng, og fordi en selvstændig dansk krone også ville øge erhvervslivets valutaomkostninger i en stadig skarpere international konkurrencesituation. I forhold til de borgernære aspekter blev det fremhævet, hvor dejligt det ville være for danskerne at kunne rejse gennem det meste af Europa uden at skulle veksle fra krone til euro.\nDisse argumenter fik ikke den store medvind i debatten. At sidde med ved bordet-argumentet blev af mange vælgere opfattet som elitært og irrelevant. De øgede transaktionsomkostninger for erhvervslivet viste sig ret begrænsede. “Den gamle krone” – som først i 1875 afløste rigsdaler som dansk møntfod – og dronningens kontrafej blev tillagt en markant sentimentalitetsværdi, ikke mindst i Dansk Folkepartis kampagne.\nSamtidig blev der skabt frygt for, hvad en valutaomveksling ville kunne føre til af skjulte prisstigninger, når priserne rundtomkringskulle rundes op. Det hjalp heller ikke, at euroen endnu ikke eksisterede i fysisk form, og at man derfor ikke kunne holde den i hånden og bruge den. Og det hjalp slet ikke, at euroen på tidspunktet for den danske folkeafstemning faldt kraftigt i værdi over for dollaren og derfor gav indtryk af at være en mindre stabil valuta. En\nmønt i hånden – den danske krone – var i flertallets øjne bedre end nok så mange euro på taget.\nRegeringen tabte folkeafstemningen med 53 procent imod at opgive forbeholdet og kun 47 procent for. Det var et klart nederlag. Undersøgelser viste, at der – i Danmark ligesom i andre medlemslande – var størst skepsis blandt de ressourcesvage, mindre uddannede og ældre vælgere, og blandt kvinder mere end blandt mænd. EU-samarbejdet syntes på vej mod at blive elitens projekt. Samtidig viste ØMU-afstemningen, at den EU-positive platform mindst taber 10 procentpoint til den anden side i løbet af en valgkamp, primært fordi mange vælgere i sidste ende foretrækker tingene, som de er, og fordi der ikke er grund til at lave om på det, der ser ud til at virke. For mange danskere var de fire forbehold i løbet af få år blevet en væsentlig del af grundlaget for dansk deltagelse i EU-samarbejdet.\nI det lys var udvidelsesdagsordenen også en indenrigspolitisk mulighed for Anders Fogh Rasmussen (V), der trådte som statsminister i november 2001 med Per Stig Møller (K) som udenrigsminister. Det var en oplagt anledning tiltil at omformulere og styrke det overordnede danske EU-narrativ i en retning, som forventedes at ville have stor folkelig opbakning i Danmark: EU som fredens projekt og som rammen om et samlet Europa.\nUdvidelsen kunne på den måde også bidrage til at flytte den danske EU-debat fra en debat om relevansen af de fire forbehold – som grundlæggende var en debat om den fortsatte europæiske integration og EU-samarbejdets udvidelse i dybden, hvor forbeholdene kun ville blive stadig mere begrænsende – til en politisk debat om EU-samarbejdet som helingen af Europa efter Den Kolde Krigs ufrivillige og mangeårige deling mellem vest og øst. Det ville også kunne gøre EU-diskussionen til en diskussion om de mange nye økonomiske muligheder for Danmark, som en sådan omfattende EU-udvidelse i bredden kunne skabe, ikke mindst gennem udviklingen af nye markeder for dansk erhvervsliv i Øst- og Centraleuropa.\nDet danske EU-formandskab 2002\nDanmark overtog EU-formandskabet fra Spanien den 1. juli 2002 og afleverede det til Grækenland den 31. december. Det var Danmarks held, at lige netop det halvår i den overordnede EU-kalender var afsat til at afslutte forhandlingerne med de første nye medlemslande fra Øst- og Centraleuropa. Hvor mange det ville dreje sig om, stod\nikke klart på forhånd, og der var en vis skepsis blandt andre medlemslande over for hvor højt man skulle lægge ambitionsniveauet. Klart var det kun, at næste forhandlingsrunde, som givet ville omfatte Rumænien og Bulgarien, først stod til at blive afsluttet i 2007. Umiddelbart var der flere muligheder: En første smal udvidelse med tre-fire nye medlemslande, en udvidelse med fem til otte lande – eller det, der blev betegnet som The Big Bang: En udvidelse med alle ti nye medlemslande på en gang, som på EU-topmødet i Laeken i december 2001 blev det erklærede mål, og som politisk også var det, det danske formandskab og EU-Kommissionen gik målrettet efter.\nForberedelserne var meget omfattende. Det halvårlige EU-formandskab gav dengang det til enhver tid værende formandskabsland to fordele på hånden: styringen af den samlede forhandlingsproces og en tæt og privilegeret viden om de enkelte medlemslandes reelle positioner og røde linjer. Hvor dygtigt formandskabet var til at kombinere de to faktorer – og justere dem i lyset af udviklingen – var helt afgørende, men der skulle også et vist mål af held til. For Danmarks vedkommende smilede lykkens gudinde således mindst tre gange i løbet af formandskabet: at den socialdemokratisk ledede tyske regering vandt forbundsdagsvalget den 22. september, at Irland ved en ny folkeafstemning den 19. oktober tiltrådte Nicetraktaten og dermed ikke kastede EU ud i en forfatningskrise, og at det allerede i oktober lykkedes Frankrig og Tyskland at opnå den enighed om EU’s landbrugspolitik, som gjorde det muligt at løse det helt afgørende finansieringsproblem i forbindelse med udvidelsen.\nPlanlægningen af det danske EU-formandskab var startet allerede i efteråret 1999, hvor der blev nedsat en styregruppe under ledelse af Udenrigsministeriets direktør, Friis Arne Petersen. Han, EU-ambassadør Poul Skytte Christoffersen samt Statsministeriets departementschef, Nils Bernstein, blev de afgørende danske aktører på embedsmandsniveau hele processen igennem. Ikke altid i et harmonisk samspil; de tre repræsenterede forskellige institutionelle interesser – og temperamenter.\nStatsminister Anders Fogh Rasmussen engagerede sig personligt i både formandskab og udvidelse. Men selv hvis dette ikke havde været tilfældet, havde de stadig hyppigere møder på stats- og regeringschefniveau (EU-topmøderne) med tiden udviklet sig til samarbejdets politiske omdrejningspunkt på bekostning af udenrigsministermøderne. EU-udvidelsen var blevet “chefsache”, men et succesfuldt resultat afhang af, at det var lykkedes for embedsmænd og relevante ministre at skære de udestående spørgsmål til, så det reelt var muligt for stats- og regeringscheferne at træffe beslutninger.\nMindre og mere trivielle spørgsmål skulle således ryddes af vejen inden topmøderne, problemerne skulle frames, så de kunne forstås af den brede offentlighed (Margaret Thatchers “I want my money back” er stadig et godt eksempel), de uundgåelige natlige politiske dramaer skulle orkestreres efter bedste evne, og der skulle forberedes kompromiser og forhandlingspakker, så alle stats- og regeringschefer kunne få noget positivt med til de afsluttende pressemøder langt ud på natten. Der skulle helst ikke være nogen direkte tabere. Og i sidste ende skulle tyskerne gerne betale regningen.\nDet blev også den danske drejebog. Der blev etableret et tæt samarbejde med EU-Kommissionen og ikke mindst udvidelseskommissær Günter Verheugen. Europaminister Bertel Haarder fik til opgave at holde Europa-Parlamentet i ro og undgå problemer på den front. De danske ministre, der havde EU-sager på deres dagsorden – og det var de fleste – blev instrueret om at få problemerne løst i deres respektive fagministerråd og ikke forsøge at sparke dem op til stats- og regeringscheferne. Der måtte ikke komme noget på tværs af den danske regerings tre politiske hovedprioriteter, som slagfærdigt blev formuleret som: “enlargement, enlargement and enlargement”.\nDenne skarpe politiske prioritering holdt ikke helt i den virkelige verden. Udvidelsen var selvsagt det vigtigste, men der var også mange andre ting, som skulle leveres under det danske formandskab, på samme måde som under det forudgående spanske og det efterfølgende græske. EU-samarbejdet udviklede sig løbende og stillede krav om vedtagelse af stadig flere fælles regler og standarder, og det kunne intet formandskab ændre på. På den danske dagsorden stod ikke mindst en liberalisering af el- og gasmarkederne i EU, reform af fiskeripolitikken, etablering af et fælles europæisk luftrum og vedtagelsen af en skattepakke, herunder regler for beskatning af rente- og royaltybetalinger i forskellige lande. Ikke de store politiske spørgsmål, men alle vigtige – og med risiko for, at de hver især kunne ende som søm og glasskår på vejen mod udvidelsen. Eller omvendt, at løsningen af nogle af disse mindre spørgsmål kunne sikre Danmark en politisk goodwill, der ville kunne bruges i forhold til udvidelsen.\nProcesmæssigt blev det afgørende træk fra dansk side at forsøge at få løst det interne EU-finansieringsproblem allerede på det topmøde, der fandt sted i Bruxelles den 24.-25. oktober. Det lykkedes som nævnt først og fremmest, fordi den franske præsident Jacques Chirac og den tyske kansler Gerhard Schröder igennem en række bilaterale møder over nogle måneder havde forhandlet sig frem til et kompromis, der blev præsenteret på topmødet, og som viste, at den fransk-tyske akse i EU stadig fungerede. Ikke alle detaljer i denne aftale stod klart, men tilstrækkeligt til, at statsminister Anders Fogh Rasmussen og de danske embedsmænd kunne bruge den som grundlag for en aftale mellem alle femten medlemslande.\nHermed blev der opnået enighed om den finansielle ramme for, hvor meget EU samlet set ville kunne tilbyde de ti ansøgerlande i støtte i de tre år, der ville gå fra deres forventede indtræden i 2004, og frem til de nye EU-budgetrammer skulle træde i kraft i 2007. Den samlede ramme var på 39,3 milliarder euro, primært i form af landbrugsstøtte og strukturfondsmidler, men også i form af midler til grænsekontrol og andre udgifter i forbindelse med landenes indtræden i EU.\nTo centrale spørgsmål vedrørende EU’s forhold til omverdenen fik også en afgørende betydning i forhandlingsforløbet: Kaliningrad og Cypern.\nKaliningrad er en russisk enklave og flådehavn ved Østersøen, beliggende mellem Polen og Litauen og med adgang fra Rusland gennem Litauen. Arealmæssigt er regionen på størrelse med omkring halvdelen af Jylland og rummer cirka 950.000 indbyggere. Med udsigt til optagelse af både Litauen og Polen i EU – og i Schengen – aktualiseredes spørgsmålet om visum for rejser over land mellem Kaliningrad og resten af Rusland. I modsat fald ville der være\nfri adgang fra Rusland til Schengenområdet, og EU’s ydre grænser ville være hullede som en si. Alternativt kunne Litauen stå uden for Schengen, men så ville landet ikke være EU-medlem på linje med sine baltiske naboer. På længere sigt vil dette kunne true Litauens suverænitet.\nDet danske EU-formandskab lagde fra starten en hård og konsekvent linje over for Rusland. De store EU-lande havde ikke helt samme holdning; de havde også mange andre interesser i Rusland og fremstod mere lydhøre over for de russiske synspunkter. En tjetjensk verdenskongres i København og et terrorangreb i Moskva i oktober gjorde ikke russerne mere positivt stemt for at finde en løsning. EU-topmødet med Rusland den 11. november blev flyttet fra\nKøbenhavn til Bruxelles for at undgå en russisk aflysning. På selve topmødet lykkedes det imidlertid for det danske EU-formandskab at finde en løsning, som formelt sikrede et visumregime for de russere, der rejste til og fra Kaliningrad via Litauen. Forløbet viste, at Danmark som formandskabsland kunne spille en afgørende politisk rolle i fastlæggelsen af EU’s forhandlingslinje. Æren for resultatet var i høj grad Danmarks. Det samme ville ansvaret have været, hvis det ikke var lykkedes.\nCypern var et utraditionelt ansøgerland. Landet havde siden den tyrkiske invasion i 1974 været delt i en græsk-cypriotisk og en tyrkisk-cypriotisk del, og det var kun den græske del, der søgte om medlemskab på landets vegne. Der havde siden 1977 været FN-forhandlinger om Cypern, men det var aldrig lykkedes de to parter (og bag dem henholdsvis Grækenland og Tyrkiet) at nå til enighed om præmisserne for en genforening af landet. Med Cyperns forestående optagelse i EU og Tyrkiets samtidige status som kandidat til EU-medlemskab var det oplagt at bruge EU-tiltrædelsesforhandlingerne som løftestang for en politisk løsning af den årelange konflikt. FN’s generalsekretær, Kofi Annan, pressede også på og ville gerne tage til København, hvis en løsning af Cypern-konflikten så ud til at materialisere sig.\nFor Udenrigsministeriet – udenrigsminister Per Stig Møller og direktør Friis Arne Petersen – var det oplagt, at det danske formandskab burde forsøge at udnytte denne mulighed i forbindelse med topmødet i København. Det ville i givet fald være (endnu) en kæmpe fjer i hatten for det danske EU-formandskab.\nStatsministeren og dennes rådgivere i Statsministeriet delte ikke dette synspunkt. At inddrage Cypern-konflikten direkte i EU-udvidelsen indebar en risiko for, at Tyrkiet-problematikken dermed kom til yderligere at komplicere de afsluttende forhandlinger. Det var svært nok i forvejen. For statsministeren spillede det formentlig også ind, at han – ligesom de fleste andre europæiske ledere – end ikke i en fjern fremtid så Tyrkiet som medlem af EU. At give Tyrkiet\nen dato for indledning af forhandlinger om medlemskab, hvilket meget vel kunne blive en del af en sådan løsning, ville derfor være en farlig vej at slå ind på. EU havde brug for et godt samarbejde med Tyrkiet i mange sammenhænge, men medlemskab lå ikke inden for skiven. I sidste ende blev dette det afgørende argument, og forsøget på at gøre The Big Bang endnu større og samtidig få løst Cypern-konflikten løb ud i sandet umiddelbart før EU-topmødet.\nDe knap syv uger mellem oktober-topmødet og december-topmødet brugte det danske formandskab og EU-Kommissionen til i Bruxelles at forhandle de endelige aftaler på plads med alle ansøgerlandene. Der var en lang række krav om særregler og overgangsordninger at tage stilling til, fra regler for bjørnejagt i de baltiske lande til polske bestemmelser vedrørende kartoffelstivelse og ikke mindst omfanget af mælkekvoterne. Stort og småt mellem hinanden, men alle problemer af afgørende betydning for nogle virksomheder eller befolkningsgrupper i de enkelte lande.\nMange ansøgerlande var ikke indstillede på at finde de afgørende løsninger før under selve topmødet. De følte hver især, at de ville kunne opnå mere, hvis de holdt ud og lod det hele indgå i slutspillet. Så havde de også hjemover kæmpet til det sidste. Fra EU-side ønskede man omvendt at få løst så mange af de udestående spørgsmål som muligt på forhånd, så topmødet i København kunne koncentrere sig om de sidste alvorlige knaster i forhandlingerne. Det\nville øge chancerne for succes. Jo flere løse ender der var, jo sværere ville det blive. Udvidelsestraktaten kom i sidste ende til at omfatte 10 protokoller, 23 fælles erklæringer og 19 ensidige erklæringer fra forskellige kandidatlande.\nTidspresset tvang det danske formandskab til at satse. Det ville ikke være muligt at få løst de udestående problemer uden yderligere penge på bordet fra EU-side. De penge fandt formandskabet på egen hånd – og gik dermed ud over, hvad stats- og regeringscheferne havde besluttet i oktober. Det var linedans uden sikkerhedsnet, og kalkulen var den enkle, at udvidelsen var så politisk vigtig for EU, at medlemslandene nok alligevel ville være indstillet på at give lidt mere i slutspillet, så hvorfor ikke nogle uger før? Kritikken fra de øvrige EU-ambassadører af formandskabets egenrådighed var som ventet hård. Det samme gjaldt kritikken fra ansøgerlandenes side. De fandt fortsat rammen tilstrækkelig og krævede mere. Men ingen trak stikket – alle blev ved forhandlingsbordet.\nI sidste ende lagde det danske formandskab kun omkring 1,3 milliarder euro mere på bordet, end stats- og regeringscheferne havde aftalt, og primært målrettet indsatser vedrørende grænsekontrol og øget fødevaresikkerhed, der havde betydning for hele EU. I den større sammenhæng og fordelt over tre år var det ikke noget stort beløb. Andre forbedringer blev fundet ved at flytte rundt på midlerne og ved at indfase og periodisere udbetalingerne på en anden måde. Det landespecifikke udspil, som formandskabet og Kommissionen sidst i november sendte til hvert enkelt ansøgerland, indeholdt også konkrete forslag til ændrede produktionskvoter på landbrugsområdet og til løsninger af alle de andre, mere tekniske udeståender, som hvert enkelt land havde. Selv om der langtfra var\ntilfredshed med udspillene, viste de, at formandskabet havde lyttet til ansøgerlandene.\nSlutspillet i København\nI de sidste uger før topmødet foretog statsminister Anders Fogh Rasmussen rundrejser til en række EU-hovedstæder med henblik på at få direkte tilbagemeldinger fra sine kolleger om deres forventninger – og om deres røde linjer forud for mødet i København. Øverst på rejseplanen stod Berlin og Paris, og det var ikke uvelkomment for statsministeren, at den tyske kansler var stærkt utilfreds med den øgede regning for udvidelsen; det var gode argumenter over for ansøgerlandene. Det klare indtryk var fortsat, at man var på vej mod et “big bang”, hvor tingene nok skulle falde på plads i København, men også, at meget fortsat kunne gå galt. Det samme var vurderingen efter EU-udenrigsministermødet den 9.-10. december, hvor en række ansøgerlande fortsat pressede stærkt på for at opnå mere, end formandskabet havde stillet dem i udsigt med sit forslag.\nSelve topmødet fandt sted den 12.-13. december 2002 i Bella Center i København. Der var omkring 1.500 deltagere fra EU-landene og fra de ti kommende medlemslande – og tillige deltagere fra Bulgarien, Rumænien og Tyrkiet. Den store interesse for mødet og for udvidelsesdagsordenen blev understreget af tilstedeværelsen af omkring 3.000 mediefolk. Langt de fleste forhandlingsspørgsmål var blevet løst, men nogle dukkede alligevel op igen. Det var lidt\nligesom Tivoli-forlystelsen Whack-a-Mole, hvor man pander den ene muldvarp ned efter den anden kun for at se dem stikke deres hoved frem igen. Og igen.\nSelv om det allerede før selve EU-topmødet stod klart, at Cypern-spørgsmålet ikke ville spille nogen rolle i det forhandlingsmæssige slutspil, var der fortsat et Tyrkiet-problem, der skulle løses. Tyrkiet var ansøgerland ligesom de tolv andre lande, og EU’s statsog regeringschefer skulle tage stilling til, hvad der skulle ske med denne ansøgning. Fra Washington pressede USA stærkt på for at få EU til at sende et positivt budskab til tyrkerne. Amerikanerne havde brug for adgang til baser i Tyrkiet som led i planlægningen af den kommende militære intervention i Irak.\nTyrkiet opfyldte fortsat ikke de politiske Københavnskriterier, men hvad hvis det ændrede sig, når Kommissionen næste gang – i 2004 – igen skulle vurdere dette? Tyrkiet pressede på for at få besluttet, at forhandlingerne i så fald skulle indledes “without delay”. Det lykkedes dem at få dette igennem ikke mindst med stærk støtte fra Storbritannien, Frankrig og Tyskland. Den tyrkiske modydelse var, at landet samtidig i NATO-regi opgav sin blokade af, at NATO materielmæssigt samarbejdede med EU’s ESDP-operationer. Et sådant praktisk samarbejde mellem NATO og EU ville potentielt gøre EU’s operationer langt mere effektive.\nDet var således et klassisk politisk kompromis, der fremstod som noget-for-noget, og som udadtil sikrede Tyrkiet en privilegeret stilling i den fortsatte udvidelsesproces. Indadtil i EU var det imidlertid en gratis omgang for det flertal af EU-landene, der ikke havde nogen som helst forventning om, at Tyrkiet i 2004 ville være i stand til at opfylde de politisk-demokratiske kriterier, som EU-processen stillede.\nOg så var der pengene. Danmark fik syndsforladelse for de afgivne løfter om, at EU ville være rede til at betale lidt mere end tidligere besluttet. Seks af de ti ansøgerlande var dog stadig utilfredse og ville have rammen øget yderligere. Det gjaldt ikke mindst Polen, der var det suverænt største af de ti lande og både økonomisk og politisk dominerende. Polen var samtidig Tysklands absolutte favorit blandt ansøgerne – og klar over, at en første bølge af nye medlemslande uden Polen ville være svær at acceptere for Tyskland. Det styrkede selvsagt den polske selvbevidsthed – og forhandlingsposition.\nDerfor stod Polen i centrum for forhandlingerne hele fredagen igennem, og alle vidste, at hvis Polen fik mere, ville nogle af de andre lande også stille yderligere krav. Statsminister Anders Fogh Rasmussen og den polske statsminister Leszek Miller mødtes bilateraltfire gange i løbet af fredagen for at forsøge at løse problemet. Der var snævre grænser for, hvor meget længere formandskabet – og medlemslandene – var indstillet på at gå for at mødekomme de polske krav. Man var i slutspillet. Men man kunne fra formandskabets side godt være fleksibel på modaliteterne, hvis dette for alvor kunne hjælpe en politisk udfordret polsk regering. Det fik Poul Skytte\nChristoffersen til at foreslå en omlægning af 1 milliard euro fra flerårig strukturfondsstøtte målrettet konkrete regionale projekter til et direkte EU-bidrag til den polske statskasse.\nDet hjalp en del, men var ikke helt nok. Den polske regeringschef stillede også krav om højere mælkekvoter, som ville åbne en Pandoras æske i forhold til hele landbrugspolitikken. Yderligere møder og fornyet kreativitet blandt forhandlerne førte også her til en løsning, hvor der blev byttet om på forskellige former for mælkekvoter og herudover tillagt lidt ekstra midler til bevogtning af Polens ydergrænse. Endelig skulle der findes en løsning på EU’s\nkvalifikationskrav for polske sygeplejersker. Det var ikke det store diplomatiske skoleridt, men politiske forhandlinger, som de fleste stats- og regeringschefer kendte dem hjemmefra.\nMed Polen på plads var det lettere at finde en løsning for de øvrige ansøgerlande, som hver især skulle have deres løft, beregnet efter økonomiernes størrelse og med særlig kompensation til de mest besværlige lande, Malta, Slovenien og ikke mindst Tjekkiet, der i sidste ende viste sig næsten lige så vanskelig en forhandlingspartner som Polen.\nMen det lykkedes, og betydningen kan næsten ikke overvurderes. Optagelsen af de ti nye medlemslande per 1. maj 2004 var den største udvidelse af EU nogensinde. EU-samarbejdet voksede med ét slag fra 15 til 25 medlemslande og gik fra at være et vesteuropæisk samarbejde til at være et samarbejde, der nu tydeligt stod åbent for alle europæiske lande, der opfyldte betingelserne.\nUdviklingen i EU-samarbejdet blev på den måde et klart udtryk for Europas politiske heling efter Den Kolde Krig. Hvad der havde syntes fjernt og langt ude i fremtiden i København i 1993, var lykkedes i København i 2002. Danmark og dansk diplomati kunne med rette triumfere og vise, at også små lande kunne spille en afgørende international rolle. Noget var skæbnens gunst, men langt det meste var fremsynet planlægning, kreativitet og ikke mindst godt diplomatisk håndværk og hårdt arbejde.\nDen danske planlægning og forberedelse af EU-formandskabet var som nævnt både grundig og gennemtænkt. Samtidig er det klart, at det under selve formandskabet fra tid til anden knirkede i samarbejdet mellem Statsministeriet, Udenrigsministeriet og EU-Repræsentationen i Bruxelles – og mellem statsministeren og udenrigsministeren. Hvis man måtte være i tvivl, kan man se Christoffer Guldbrandsens tv-dokumentar Fogh bag facaden, der blev udsendt i april 2003. Statsministeriet havde givet Guldbrandsen udstrakt adgang til at følge statsministeren i månederne op til og under topmødet og havde til gengæld fået ret til at kræve scener fjernet inden\noffentliggørelse af dokumentaren. Denne statsministerielle ret til final cut kostede tre scener og samlet 1 minut og 35 sekunder af den i sidste ende 58 minutter lange dokumentarfilm.\nBåde Guldbrandsens film og andre beretninger viser spændingerne mellem statsministeren og udenrigsministeren, til dels begrundet i deres forskellige personligheder og arbejdsmåder. Men man skal også huske, at de to kom fra hver deres partier og begge så EU-udvidelsen og formandskabet i det hele taget som politiske platforme i forhold til medierne – og derigennem til de danske vælgere. Politik handler om resultater, men også om, hvordan de formidles,\nog om, hvem der fremstår som den, der leverer dem. For statsminister Anders Fogh Rasmussen var udvidelsen et klart udtryk for, at EU fremover ville blive et andet – bredere europæisk forankret – projekt end hidtil, og at det nye og større EU-samarbejde ville være i bedre overensstemmelse med danske vælgeres præferencer. Det ville han og Venstre selvsagt gerne tage æren for. Det fremhævede tydeligt det store borgerlige regeringspartis rolle og betydning.\nSom også den senere beretning om COP 15 viser, er det svært at undgå interne politiske og bureaukratiske spændinger, når et mindre land som Danmark sætter sig ved bordet og bestemmer sig for at spille kort med de store. Jo større indsatsen er, jo mere hæder og ære kan man vinde – og hvem vil ikke gerne have del i den gloire, som en international aftale i København giver? Det gælder for ministerier og embedsmænd, ligesom det gælder for ministre.\nSamtidig skaber spændingen og usikkerheden korte lunter. Mindre problemer bliver pludselig større. Motiver granskes og blæses ud af proportioner. Hvor ambitiøs og hvor risikovillig tør Danmark være lige her? Holder den overordnede spilleplan, også når der kommer nye bolde ind fra højre og venstre? Hvem bestemmer de uundgåelige kurskorrektioner – og hvornår? Der er uendelig meget på spil for alle involverede, og indsatsen stiger, jo nærmere man kommer slutspillet.\nPå den baggrund er det næppe overraskende, at der i løbet af udvidelsesprocessen og især i de sidste uger frem til og under topmødet i København var spændinger mellem Statsministeriet, Udenrigsministeriet og EU-Repræsentationen i Bruxelles. De to ministerier havde forskellige udgangspunkter, men ville hver især gerne levere et godt resultat for “deres” minister, ligesom EU-Repræsentationen ønskede at sikre, at Danmarks linje til stadighed blev afstemt med de centrale EU-aktører, uden hvis støtte det heller ikke ville kunne lykkes.\nMeget af dette lå i den overordnede forhandlingsstruktur, som det danske formandskab indgik i. Det helt afgørende var, at de forskellige tilgange ikke forhindrede de danske aktører i at samarbejde og – i fællesskab – at få truffet de nødvendige beslutninger hele processen igennem. Det nye var ikke, at der var uenigheder og forskellige tilgange og perspektiver mellem ministre og ledende embedsmænd. Det nye var, at disse efterfølgende så klart blev udstillet over\nUdvidelsen med de ti nye medlemslande nødvendiggjorde en tilpasning af de etablerede magtbalancer i EU. De nye lande skulle finde deres plads – Polen blandt de større medlemslande og de øvrige nye medlemmer blandt de mindre og mellemstore EU-lande. Der skulle opbygges nye alliancer på forskellige sagområder, og det tog tid. Udvidelsen med en række nye mindre lande bidrog også til at gøre det klart, at de traditionelle halvårlige nationale EU-formandskaber nok var nået til vejs ende, ikke mindst på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Dermed blev der lagt yderligere en trædesten på vejen til Lissabontraktaten i 2009 og etableringen af EU’s Fælles Udenrigstjeneste (FUT), der i dag står for EU-koordinationen på dette område, og som repræsenterer EU som sådan i tredjelande.\nOptagelsen af de tre baltiske lande som medlemmer indvarslede også en nedtrapning af det bilaterale danske engagement i Baltikum til fordel for et samarbejde i EU-regi. De danske ambassader i de baltiske hovedstæder blev reduceret, Øst-støtteordninger, IØ-Fonden og Demokratifonden – der i høj grad havde finansieret det mellemfolkelige samarbejde – blev nedlagt, og i stedet etablerede man et uformelt nordisk-baltisk samarbejde (NB8) i forskellige multilaterale sammenhænge.\nForventningen om, at udvidelsen ville reducere integrationstempoet i EU, blev i et vist omfang imødekommet. Et EU med 25 medlemslande – senere, efter optagelse af Rumænien og Bulgarien i 2007 og Kroatien i 2013, 28 medlemslande frem til den britiske udtræden i 2020 – var et større skib at sejle, og fokus var i første omgang at søge at få de nye medlemmer bragt på niveau med de gamle: Det var den egentlige heling af Europa efter mange års deling og selve realiseringen af udvidelsens grundlæggende politiske projekt. EU-samarbejdet har siden den store udvidelse i 2004 været præget af intern krisehåndtering. Det gjaldt ikke mindst efter den globale finanskrise i 2008-09, der førte til finansielle kriser i Grækenland, Italien og andre sydeuropæiske lande og satte euro-samarbejdet under pres. Senere kom migrant- og flygtningekrisen i 2015-16, fremvæksten af illiberale regeringer i Ungarn og Polen, der i vidt omfang har distanceret sig fra de politiske principper, der indgik i Københavnskriterierne, og senest den britiske beslutning i juni 2016 om at ville forlade EU, som blev effektueret i januar 2020. Denne fokusering på intern krisehåndtering har i vidt omfang sat diskussionen om udvidelse af EU-samarbejdet i bredden eller i dybden skakmat og dermed afgørende ændret de perspektiver, der tegnede sig i forbindelse med udvidelsen i 2002.\nDanmarks fire forbehold står fortsat. Der har ikke siden folkeafstemningen i september 2000 været politisk ønske om at tage dansk tilslutning til eurosamarbejdet op igen. Der er heller ikke nogen brændende platform. Dansk erhvervsliv håndterer uden større problemer de begrænsede meromkostninger, der er tale om, og bindingen af kronen til euroen har fungeret upåklageligt. Samtidig er fokus dog i stigende grad flyttet til spørgsmålet om finansiel krisestyring, eksemplificeret ved forslaget om en bankunion, som igen kan skabe udfordringer for Danmark.\nRIA-forbeholdet vedrørende retlige og indre anliggender blev forsøgt ændret ved en folkeafstemning i december 2015, men faldt – ligesom ØMU-forbeholdet – med 53 procent mod 47 procent. Endnu en gang så man de store byer og de bedre uddannede danskere stemme for afskaffelsen af forbeholdet, mens flertallet stemte imod. Og endnu en gang så man et af analyseinstitutterne forventet flertal i befolkningen for forslaget forsvinde i løbet af kampagnen.\nTeknikken i afskaffelsen af RIA-forbeholdet var ikke helt enkel at forklare for vælgerne, og kampagnen var generelt præget af betydelig misinformation.\nSamtidig var det midt under migrations- og flygtningekrisen i efteråret 2015 svært at fjerne mange menneskers frygt for en europæisk glidebane, som i sidste ende kunne sætte det danske forbehold over for en fælles asyl- og udlændingepolitik under pres. Endnu en gang efterlod hele kampagnen op til folkeafstemningen det indtryk, at forbeholdene for de fleste danskere var blevet en del af grundlaget for Danmarks EU-medlemskab, og at de – medmindre det drejede sig om rene småting som den europæiske Patentdomstol – kun ville kunne ændres, hvis man befandt sig i en krisesituation.\nDette forhold har også gjort det svært at ændre forsvarsforbeholdet, uanset at dette med tiden skaber stadig større problemer for Danmark i udenrigs- og forsvarspolitisk sammenhæng. Om Danmark kan bidrage til en EU-indsats, som skal kapacitetsopbygge og uddanne den libyske kystvagt, eller til en fælles militærmission i Den Centralafrikanske Republik, har betydning for Danmarks indflydelse og placering i den større EU-sammenhæng. Men det er svært at gøre sådanne problemstillinger til noget, der påvirker de fleste danskeres dagligdag. Den brændende platform opstår formentlig først den dag, hvor USA’s opbakning til og sikkerhedsgaranti bag NATO måtte blive så tvivlsom, at det vil være nødvendigt at opbygge et europæisk forsvarssamarbejde, der på sigt vil kunne bidrage mere aktivt til at forsvare Europa mod ydre fjender. I første omgang som komplementært til NATO og det transatlantiske forsvarssamarbejde, men på et tidspunkt i fremtiden måske også som en mulig europæisk forsvarsalliance.\nEfter at Storbritannien har forladt EU, er Danmark det medlemsland, som har flest traktatfæstede undtagelser og forbehold over for det europæiske samarbejde. Samtidig har Danmark en – politisk bredt funderet – ambition om aktivt at udnytte de muligheder for at fremme danske interesser, som det europæiske samarbejde giver. Trods den klare befolkningsmæssige tilslutning til EU, som fremgår af forskellige opinionsundersøgelser – og som kun er blevet styrket af det langstrakte forhandlingsforløb omkring den britiske udtræden – eksisterer det danske dilemma således fortsat. Danmark ønsker at være inde, men på et grundlag der formelt placerer landet yderligt i forhold til stadig mere centrale dele af det europæiske samarbejde.\nOvenstående tekst er et uddrag af bogen “Skilleveje – Dansk udenrigspolitik i 250 år”, der udkom 2. september 2020 på GADS forlag. 398 sider, 299,95 kr.\nCarsten Staur har haft en lang karriere i den danske udenrigstjeneste. Undervejs har han blandt andet været chef for Udenrigsministeriets Sydgruppe (Danida), ambassadør i Israel og dansk FN-ambassadør i såvel New York som Genève. Siden 2018 har han været ambassadør ved OECD i Paris. Han er født i 1954 og uddannet historiker.\nCarsten Staur. – Foto: Fanny Wendel.\nBillede i artiklens top: Polfoto


Gravide, som tidligere har mistet et barn fra graviditetsuge 14+ 0 og frem (Stjernekonsultation) // Sygehus Sønderjylland\nDe efterfølgende jordemoderundersøgelser\nTvillinger, trillinger osv.\nOvervægt - fokus på kost og livsstil\nGravide med anden etnisk baggrund end dansk\nGravide, som tidligere har mistet et barn fra graviditetsuge 14+ 0 og frem (Stjernekonsultation)\nForside // Sygehus Sønderjylland Afdelinger Kliniske afdelinger Kvindesygdomme og Fødsler Fødsler Graviditet Jordemoderkonsultation Gravide, som tidligere har mistet et barn fra graviditetsuge 14+ 0 og frem (Stjernekonsultation)\nAlle gravide, som tidligere har mistet et barn fra graviditetsuge 14+0 og frem, bliver tilknyttet en konsultation, der varetages af en jordemoder, som er uddannet psykoterapeut/sorggruppeleder.\nJordemoderen har derfor en særlig forståelse og indsigt i den sorgproces, som I har været igennem og fortsat gennemlever. Hun har ligeledes et godt kendskab til bekymringen og de psykiske udfordringer, der kan være forbundet med at vente barn igen.\nI en ny graviditet kan det være overvældende at navigere rundt i alle de forskellige følelser, der dukker op, og det kan være svært at turde glæde sig over graviditeten, hvilket ikke altid bliver forstået af dem, der er omkring jer. Det kan betyde, at man føler sig alene med alle de tanker og bekymringer, der fylder.\nOfte kan man være nervøs for undersøgelserne, og det kan være svært at tro på, at graviditeten går godt. Derfor er det vigtigt at tale med nogen, som kan støtte jer i det.\nDa man som par ofte reagerer forskelligt, kan det være en god idé at tage sin partner med.\nI vil således - ud over standard tilbuddet - få et graviditetsforløb i jordemoderkonsultationen, hvor lige netop jeres historie vil være omdrejningspunkt, på det niveau der passer til jer.\nStjernekonsultation tilbydes i:\nOpnør Plads 1-3, st.\nSiden er sidst opdateret 08-07-2020


Jeremias 7, 1-11.\nDet er den såkaldte ”tempeltale”. Folket troede, at Jerusalem ikke kunne falde på grund af templet, men her tog de grusomt fejl!! Gud kender ganske udmærket forskel på religiøse ritualer og sand tro, jfr. vers 10.\nGud ser alt, hvad der foregår, og for ham er Jerusalem ikke mere ukrænkelig eller hellig end Silo, den helligdom, som filistrene ødelagde, jfr. 1 Sam 4.\nFil. 3, 17-21\nPaulus bruger sig selv som forbillede, og det ville jo alt andet lige virke temmelig hovent, hvis ikke det stod i en bestemt sammenhæng. Der henspilles temmelig sikkert på efterfølgelsestanken i 1 Kor 11,1ff. Kun så længe Kristus råder i Paulus’ liv, kan han med god ret sige sådan.\nVers 18 er et eksempel på, hvem vi ikke skal efterfølge, nemlig dem, der er fjender af Kristi kors. Der var jo også kristne i Korint, der mente, at den kristne frihed fratog dem deres moralske forpligtelser. De havde slet ikke forstået noget som helst. Og derfor ender de i fortabelsen (v. 19). Men vores borgerskab er i himlene. Det er vort håb, det ser vi hen til. Og her skal vore legemer forvandles fra fornedrelse til herliggjorte legemer.\nEn gribende fortælling, hvor Jesus ønsker at lære os noget vigtigt. Studiet i mennesker er i sig selv interessant. Prøv at sidde på Århus eller Københavns Hovedbanegård, og studér mennesker, der kommer forbi. Så mange forskellige typer.\nDenne dag sad Jesus og disciplene og studerede de mennesker, der kom og lagde penge i tempelblokken. Der var mange, der gav meget og som også gerne ville sikre sig, at alle så det! Andre gav mindre, nogle gav meget lidt og ville måske helst skjule, hvor lidt de i grunden gav.\nJesus lægger ikke hovedvægten på, hvor meget den enkelte gav eller ikke gav, men på, hvor meget de havde tilbage bagefter!\nEn lektie, som vi nok også kunne have gavn af at lære. Enken gav nogle få øre, men i virkeligheden gav hun alt!!\nDet skal fortælle os, at ”alle gode gaver kommer ovenfra, fra himmellysenes fader”. Hver dag er en gave til os og alt, hvad vi ejer, har vi fra Gud. Ret beset er der ikke noget, der hedder ”dit og mit”. ”Mine penge, min bil, mine børn” osv. Nej, i virkeligheden tilhører det hele Gud. Det er hans alt sammen, og han kan tage det igen, når han vil. Vi har alt til låns!\nGud har givet os alt det, vi har, og bedt os om at forvalte det ret. Husk, at vi netop er forvaltere og ikke forpagtere! Derfor skal vi bruge tid, penge og evner og kræfter i tjenesten for Jesus og for vor næste. Han har kaldet os til at hjælpe andre både åndeligt og materielt. Han har om nogen selv vist ægte giversind og giverglæde, jfr. Rom. 8,32: ”Han, som ikke sparede sin egen søn, men gav ham hen for os alle, vil han ikke med ham skænke os alt?”\nEn lille dreng kom løbende ind i køkkenet lige efter, han havde været i søndagsskole. Han fandt et glas, der stod ”karry” på og begyndte at ”krydre” en altankasse. Fordi han havde hørt, at den, der sår ”karrig” også skal høste ”karrig”.\nMen det gik ikke helt, som han troede!\nI Ordsprogenes Bog 11,24 står der: ”Den ene strør ud og får stadig mere, den anden er urimelig sparsommelig, det fører kun til mangel”. Gud taler ikke til vore tegnebøger, men til vore hjerter. Får han lov at præge hjerterne, præges vi også af hans giverglæde og giversind.\n745 Vågn op og slå på dine strenge.\n364 Al magt på jorden og i himlen.\n294 Talsmand som på jorderige.\n62 Jesus det éneste.


Brandbekæmpelse - røgalarm rengøring (service?) - Fasankilen\nEjerforeningens bestyrelse overvejer at indgå aftale med et firma om følgende service på brandalarmerne:\nRengøring og batteriskift\nAlle alarmer vil årligt blive støvsuget og tørret af, samt få udskiftet batteri. Tanken er at gennemføre dette lige efter årlig aftale er blevet fornyet/indgået, så et evt. nyt firma kan sikre at alt er iorden ved overtagelsen.\nAlle alarmer vil årligt blive udsat for en røgkilde, for at sikre de rent faktisk kan detektere røg og hyle tilpas højt. Dette inkluderer test af forbundne alarmers trådløse forbindelse, så ikke kun alarmen selv skal lyde, men også de øvrige forbundne alarmer. Dette tænkes gennemført i forbindelse med rengøring og batteriskift.\nAf hensyn til beboere med børn og/eller kæledyr vil dette blive varslet i god tid, og finde sted en hverdag i almindelig forretningstid (imellem 9 og 17).\nAlle alarmer vil hver anden måned blive testet ved tryk på deres test knap, for at sikre de er funktionsdygtige og batteri stadig virker. Dette inkluderer test af forbundne alarmers trådløse forbindelse, så ikke kun alarmen selv skal afgive et højt bip når knappen trykkes, men også de øvrige forbundne alarmer.\nTest både før og efter udskiftning af batteri, samt efter opsætning af ny alarm vil også finde sted.\nNår en alarms batteri er ved at være opbrugt, afgiver alarmen regelmæssigt et lille bip. Skulle man som beboer bemærke dette, bedes man kontakte et bestyrelsesmedlem. Årlig batteri udskiftning burde forhindre dette i at ske, men man ved aldrig.


Røster i Landbrug & Fødevarers bagland opfordrer den øverste ledelse til at forklare, hvem der har ansvaret for håndteringen af DanBred-sagen og drage konsekvenser af dette.\nAnne Arhnung forlod mandag sit job som adm. direktør i Landbrug & Fødevarer med henvisning til, at hun ikke har kunnet trænge igennem hos organisationens politisk valgte ledelse i sagen om seksuel chikane i griseselskabet DanBred. Nu efterlyser baglandet klare svar på, hvad der er foregået. | Foto: Sif Meincke\nOffentliggjort: 14.10.21 kl. 09:28\nDer er akut behov for klare svar om den aktuelle ballade i toppen af dansk landbrug.\nSådan lyder det fra kritiske røster fra branchens bagland, efter at brancheorganisationen Landbrug & Fødevarers adm. direktør, Anne Arhnung, mandag aften trak sig fra sin post og smækkede eftertrykkeligt med døren.\n»Jeg mener, at jeg har krav på, at der kommer mere fakta frem. Jeg har også en forventning om, at jeg får at vide, hvad der er sket, og hvordan de har håndteret det. Jeg vil have at vide, hvem der har ansvaret, og hvem der påtager sig ansvaret,« siger Martin Pinholt, gårdejer og tidligere medlem af grovvarekoncernen DLG’s hovedbestyrelse.\n»Der er nogen, der må påtage sig ansvaret og forlade det sted, de er. Det diskvalificerer dem ikke fra at kunne deltage i en bestyrelse en anden gang, for det er en del af læringen, at man begår fejl,« siger Martin Pinholt.\nAnne Arhnungs opsigelse sker på baggrund af uenigheder om håndteringen af sagen om seksuel chikane i Landbrug & Fødevarers datterselskab DanBred. Eksperter har kritiseret Landbrug & Fødevarer for at handle for sent i sagen, og organisationens formand, Søren Søndergaard, har undskyldt for håndteringen. I forbindelse med sin opsigelse oplyste Anne Arhnung, at hun hele tiden har sagt klart, hvordan hun mente, at sagen burde håndteres, men at toneangivende valgte i Landbrug & Fødevarers politiske ledelse ikke har lyttet til hende.\nSøren Søndergaard har efterfølgende sagt, at han ikke kan genkende billedet af store uenigheder mellem formandskabet og direktionen.\nAlle kort skal på bordet\n»At Anne Arhnung er stoppet og har givet denne bredside, har jo ikke givet mig svarene. Jeg tror på det, som hun siger, men jeg tror også på det, som Søren Søndergaard siger. Men der er bare noget, som er ufortalt. Der er ikke sammenhæng i det,« siger Martin Pinholt.\nHan mener, at det er vigtigt, at »Landbrug & Fødevarers øverste ledelse nu holder et spejl op for sig selv og spørger, om de selv kan gøre noget bedre«.\n»Der er nogen, der har brug for at tænke sig om – og tænke over, om de er det rigtige sted og har gjort de rette ting. Jeg sigter ikke mod nogen specielt, for jeg ved ikke, hvad der er foregået, men det er noget bøvl, at de ikke lægger alle kort på bordet,« siger Martin Pinholt.\nHan er ikke den eneste, der kritiserer toppen af landbrugsorganisationen. Ole Karmsteen, formand for Sjællandske Familielandbrug, fortæller til Landbrugsavisen, at han er skuffet over, at DanBred-sagen fik Anne Arhnung til at forlade sin post. Han opfordrer Landbrug & Fødevarers fælles formandskab på seks personer til at overveje deres egen fremtid.\n»Jeg har svært ved at se, at de kan fortsætte alle sammen. Som minimum bør de melde ud, hvilken holdning, de hver især har haft. Jeg mener, det er den forkerte, der er gået. Nogen må tage ansvaret«, siger Ole Karmsteen til Landbrugsavisen.\nLandbrug & Fødevarer har ikke ønsket at kommentere sagen.