Sorte milepæle for historie: tidslinje - HISTORIE - Emner\nSorte historie milepæle: tidslinje\nAfroamerikansk historie begyndte med slaveri, da hvide europæiske bosættere først bragte afrikanere til kontinentet for at tjene som slaver. Efter borgerkrigen fortsatte den racistiske arv fra slaveri, hvilket ansporede modstandsbevægelser. Lær vigtige datoer og fakta om den afroamerikanske oplevelse.\nI august 1619 registrerede en journalpost, at '20 og ulige' angolanere, kidnappet af portugiserne, ankom til den britiske koloni Virginia og derefter blev købt af engelske kolonister.\nDatoen og historien om de slaveriske afrikanere er blevet symbolsk for slaveriets rødder på trods af fangne og frie afrikanere, der sandsynligvis var til stede i Amerika i 1400'erne og så tidligt som i 1526 i den region, der ville blive USA.\nSkæbnen for slaveriske mennesker i De Forenede Stater ville opdele nationen under Borgerkrig . Og efter krigen ville slaveriets racistiske arv fortsætte og anspore modstandsbevægelser, herunder Underjordisk jernbane , det Montgomery Bus Boykot , det Selma til Montgomery March , og Black Lives Matter-bevægelse . Gennem det hele er sorte ledere, kunstnere og forfattere opstået for at forme karakteren og identiteten af en nation.\nSlaveri kommer til Nordamerika, 1619\nFor at tilfredsstille arbejdskraftbehovet i de hurtigt voksende nordamerikanske kolonier vendte hvide europæiske bosættere sig i det tidlige 17. århundrede fra indenturerede tjenere (for det meste fattigere europæere) til en billigere, rigelig arbejdskilde: slaver afrikanere. Efter 1619, da et hollandsk skib bragte 20 afrikanere i land ved den britiske koloni Jamestown, Virginia , slaveri spredte sig hurtigt gennem de amerikanske kolonier. Selvom det er umuligt at give nøjagtige tal, har nogle historikere anslået, at der blev importeret 6 til 7 millioner slaver til den nye verden alene i det 18. århundrede, hvilket fratog det afrikanske kontinent den mest værdifulde ressource - dets sundeste og dygtigste mænd og kvinder.\nEfter den amerikanske revolution begyndte mange kolonister (især i nord, hvor slaveri var relativt uvigtigt for økonomien) at knytte undertrykkelsen af slaveriske afrikanere til deres egen undertrykkelse fra briterne. Selvom ledere som George Washington og Thomas Jefferson - begge slaveindehavere fra Virginia - tog forsigtige skridt mod at begrænse slaveri i den nyligt uafhængige nation, forfatningen anerkendte stiltiende institutionen og garanterede retten til at overtage enhver 'person, der holdes til tjeneste eller arbejde' (en åbenbar eufemisme for slaveri).\nMange nordlige stater havde afskaffet slaveri i slutningen af det 18. århundrede, men institutionen var absolut vital for syd, hvor sorte mennesker udgjorde et stort mindretal af befolkningen, og økonomien var afhængig af produktionen af afgrøder som tobak og bomuld. Kongres forbudt importen af nye slaver mennesker i 1808, men den slaver befolkning i USA tredoblet næsten i løbet af de næste 50 år, og i 1860 var den nået op på næsten 4 millioner, hvor mere end halvdelen boede i de bomuldsproducerende stater i Syd.\nBomuldsindustriens stigning, 1793\nSlavefamilie plukker bomuld i markerne nær Savannah, omkring 1860'erne.\nI årene umiddelbart efter Revolutionskrig , det landlige syd - regionen, hvor slaveri havde taget det stærkeste greb i Nordamerika - stod over for en økonomisk krise. Den jord, der blev brugt til at dyrke tobak, dengang den førende kontante afgrøde, var opbrugt, mens produkter som ris og indigo ikke genererede meget overskud. Som et resultat faldt prisen på slaveri, og den fortsatte vækst af slaveri syntes i tvivl.\nOmkring samme tid havde mekaniseringen af spinding og vævning revolutioneret tekstilindustrien i England, og efterspørgslen efter amerikansk bomuld blev hurtigt umættelig. Produktionen var dog begrænset af den besværlige proces med at fjerne frøene fra rå bomuldsfibre, som skulle afsluttes manuelt.\nI 1793 hedder en ung Yankee-lærer Eli Whitney kom op med en løsning på problemet: Bomuldsgin, en simpel mekaniseret enhed, der effektivt fjernede frøene, kunne være hånddrevet eller i stor skala brugt til en hest eller drevet af vand. Bomuldsgenen blev bredt kopieret, og inden for få år ville Syd overgå fra en afhængighed af dyrkning af tobak til bomuld.\nDa bomuldsindustriens vækst ubønhørligt førte til en øget efterspørgsel efter slaveriske afrikanere, fik udsigten til slaveoprør - som den, der sejrede i Haiti i 1791 - drivende slaveindehavere til at gøre en øget indsats for at forhindre, at en lignende begivenhed fandt sted i Syd . Også i 1793 passerede kongressen Fugitive slave-lov , hvilket gjorde det til en føderal forbrydelse at hjælpe en slaver, der forsøgte at flygte. Skønt det var vanskeligt at håndhæve fra stat til stat, især med væksten i afskaffelse af følelser i nord, hjalp loven med at indfange og legitimere slaveri som en varig amerikansk institution.\nNat Turners Revolt, august 1831\nI august 1831 Nat Turner slog frygt ind i de hvide sydmænds hjerter ved at føre det eneste effektive slaveoprør i USAs historie. Født på en lille plantage i Southampton County, Virginia, arvede Turner et lidenskabeligt had til slaveri fra sin afrikanskfødte mor og kom til at se sig selv som salvet af Gud til at føre sit folk ud af trældom.\nI begyndelsen af 1831 tog Turner en solformørkelse som et tegn på, at tiden for revolution var nær, og om natten den 21. august dræbte han og et lille antal tilhængere sine ejere, familien Travis, og satte kursen mod byen Jerusalem, hvor de planlagde at erobre en rustning og samle flere rekrutter. Gruppen, der til sidst tællede omkring 75 sorte mennesker, dræbte omkring 60 hvide mennesker på to dage før væbnet modstand fra lokale hvide mennesker og ankomsten af statsmilitsstyrker overvældede dem lige uden for Jerusalem. Omkring 100 slaver, inklusive uskyldige tilskuere, mistede livet i kampen. Turner undslap og tilbragte seks uger på flugt, før han blev fanget, prøvet og hængt.\nOfte overdrevne rapporter om oprøret - nogle sagde, at hundreder af hvide mennesker var blevet dræbt - udløste en bølge af angst over hele Syden. Flere stater kaldte specielle nødsessioner i lovgiveren og styrkede mest deres koder for at begrænse slaveres uddannelse, bevægelse og samling. Mens tilhængere af slaveri pegede på Turner-oprøret som bevis for, at sorte mennesker iboende var ringere barbarer, der krævede en institution som slaveri for at disciplinere dem, ville den øgede undertrykkelse af sydlige sorte mennesker styrke antislaveriets følelse i Nord gennem 1860'erne og intensivere regionale spændinger, der bygger op mod borgerkrig.\nAfskaffelse og den underjordiske jernbane, 1831\nDen tidlige afskaffelsesbevægelse i Nordamerika blev drevet både af slaver og udøvelse af bestræbelser på at befri sig selv og af grupper af hvide bosættere, såsom kvakerne, der modsatte sig slaveri af religiøse eller moralske grunde. Skønt de revolutionære tids ophøjede idealer styrket bevægelsen, var den i slutningen af 1780'erne i tilbagegang, da den voksende sydlige bomuldsindustri gjorde slaveri til en stadig vigtigere del af den nationale økonomi. I det tidlige 19. århundrede opstod der dog et nyt mærke af radikal afskaffelse i Nord, delvis som reaktion på kongres passage af den flygtige slave-lov af 1793 og stramning af koder i de fleste sydlige stater. En af dens mest veltalende stemmer var William Lloyd Garrison, en korsfarende journalist fra Massachusetts , der grundlagde afskaffelsesavisen Befrieren i 1831 og blev kendt som den mest radikale af Amerikas antislaveriaktivister.\nAntislavery nordlige - mange af dem gratis sorte mennesker - var begyndt at hjælpe slaverne med at flygte fra sydlige plantager til nord via et løst netværk af sikre huse så tidligt som i 1780'erne kaldet Underground Railroad.\nLÆS MERE: Harriet Tubman: 8 fakta om den dristige abolitionist\nDred Scott-sag, 6. marts 1857\nDen 6. marts 1857 afsagde den amerikanske højesteret sin afgørelse i Scott mod Sanford og leverede en rungende sejr til sydlige tilhængere af slaveri og vækkede vrede hos nordlige afskaffelse. I løbet af 1830'erne havde ejeren af en slaver mand ved navn Dred Scott taget ham fra slavestaten Missouri til Wisconsin territorium og Illinois , hvor slaveri blev forbudt i henhold til betingelserne i Missouri-kompromiset fra 1820.\nDa han vendte tilbage til Missouri, sagsøgte Scott sin frihed på baggrund af, at hans midlertidige flytning til fri jord havde gjort ham juridisk fri. Sagen gik til højesteret, hvor overretlige dommer Roger B. Taney og flertallet til sidst besluttede, at Scott var en slaver og ikke en borger og således ikke havde nogen juridiske rettigheder til at sagsøge.\nIfølge Domstolen havde Kongressen ingen forfatningsmæssig beføjelse til at fratage personer deres ejendomsret, når de beskæftiger sig med slaveri på territorierne. Dommen erklærede effektivt, at Missouri-kompromiset var forfatningsmæssigt og besluttede, at alle territorier var åbne for slaveri og kun kunne udelukke det, når de blev stater.\nårsagerne til borgerkrigen\nMens meget af Syden glædede sig over at se dommen som en klar sejr, var antislaveriske nordboere rasende. En af de mest prominente afskaffelse, Frederick Douglass var forsigtigt optimistisk, men forudsagde klogt, at - 'Dette netop forsøg på at udslette evigt håbet om et slaverisk folk kan være et nødvendigt led i begivenhedskæden, der er forberedende til fuldstændig styrtning af hele slavesystemet.'\nJohn Browns raid, 16. oktober 1859\nEn indfødt af Connecticut , John Brown kæmpede for at forsørge sin store familie og flyttede rastløst fra stat til stat gennem hele sit liv og blev en lidenskabelig modstander af slaveri undervejs. Efter at have bistået i Underground Railroad ud af Missouri og engageret sig i den blodige kamp mellem pro- og antislaveristyrker i Kansas i 1850'erne blev Brown ivrig efter at slå et mere ekstremt slag for sagen.\nOm natten den 16. oktober 1859 ledede han et lille band på under 50 mand i et raid mod det føderale arsenal på Harper's Ferry, Virginia. Deres mål var at fange nok ammunition til at lede en stor operation mod Virginias slaveindehavere. Browns mænd, inklusive flere sorte mennesker, erobrede og holdt arsenal, indtil føderale og statslige regeringer sendte tropper og var i stand til at overmande dem.\nJohn Brown blev hængt den 2. december 1859. Hans retssag nittede nationen, og han fremkom som en veltalende stemme mod slaveriets uretfærdighed og en martyr over for den afskaffende sag. Ligesom Browns mod vendte tusinder af tidligere ligegyldige nordboere mod slaveri, overbeviste hans voldelige handlinger slaveejere i syd uden tvivl om, at afskaffelseister ville gå langt for at ødelægge den 'ejendommelige institution.' ' Rygter spredte sig om andre planlagte oprør, og Syd vendte tilbage til en halvkrigsstatus. Kun valget af den republikanske antislaveri Abraham Lincoln som præsident i 1860 forblev inden de sydlige stater ville begynde at afbryde båndet med Unionen, hvilket udløste den blodigste konflikt i amerikansk historie.\nBorgerkrig og frigørelse, 1861\nI foråret 1861 brød de bitre sektionskonflikter, der var blevet intensiveret mellem Nord og Syd i løbet af fire årtier, ud i borgerkrig, hvor 11 sydlige stater trak sig ud af Unionen og dannede Konfødererede stater i Amerika . Skønt præsident Abraham Lincolns antislaveri-synspunkter var veletablerede, og hans valg til nationens første republikanske præsident havde været katalysatoren, der skubbede de første sydlige stater til at skille sig ud i slutningen af 1860, var borgerkrigen i starten ikke en krig for at afskaffe slaveri. Lincoln forsøgte først og fremmest at bevare Unionen, og han vidste, at kun få mennesker selv i Norden - endsige de grænseslavestater, der stadig er loyale over for Washington - ville have støttet en krig mod slaveri i 1861.\nI sommeren 1862 var Lincoln imidlertid kommet til at tro, at han ikke kunne undgå slaverispørgsmålet meget længere. Fem dage efter den blodige unionssejr i Antietam i september udsendte han en foreløbig frigørelsesproklamation den 1. januar 1863, han gjorde det officielt, at slaverne i enhver stat eller en udpeget del af en stat i oprør, 'skal være derfra, fremover og for evigt fri. ” Lincoln retfærdiggjorde sin beslutning som en krigstidsforanstaltning, og som sådan gik han ikke så langt som at frigøre slaverede mennesker i de grænsestater, der var loyale over for Unionen, en undladelse, der vred mange afskaffelseseksister.\nVed at frigøre omkring 3 millioner slaver i oprørsstaterne, Emancipation Proklamation frataget Konføderationen størstedelen af sine arbejdsstyrker og satte international opinion stærkt på Unionens side. Omkring 186.000 Sorte soldater ville slutte sig til Unionens hær, da krigen sluttede i 1865, og 38.000 mistede deres liv. Det samlede antal døde ved krigens afslutning var 620.000 (ud af en befolkning på omkring 35 millioner), hvilket gør det til den dyreste konflikt i amerikansk historie.\nPost-Slavery South, 1865\nSkønt Unionens sejr i borgerkrigen gav ca. 4 millioner slaver mennesker deres frihed, ventede der betydelige udfordringer under Rekonstruktion periode. Det 13. ændring , vedtaget sent i 1865, afskaffede officielt slaveri, men spørgsmålet om frigjorte sorte folks status i efterkrigstidens syd forblev. Da hvide sydboere gradvis gendannede civil myndighed i de tidligere konfødererede stater i 1865 og 1866, vedtog de en række love kendt som Sorte koder , som var designet til at begrænse frigjorte sorte folks aktivitet og sikre deres tilgængelighed som arbejdsstyrke.\nUtålmodig med den bøjelighed, der er vist over for de tidligere konfødererede stater af Andrew Johnson , der blev præsident efter Lincolns mord i april 1865, såkaldte radikale republikanere i Kongressen overstyrede Johnsons veto og vedtog genopbygningsloven fra 1867, som dybest set placerede Syden under krigsret. Det følgende år blev den 14. ændring udvidede definitionen af statsborgerskab og tilvejebragte 'lige beskyttelse' af forfatningen til folk, der var blevet slaver. Kongressen krævede, at sydlige stater ratificerede det 14. ændringsforslag og vedtog almindelig mandlig stemmeret, før de kunne tilslutte sig Unionen, og statskonstitutionerne i disse år var de mest progressive i regionens historie.\nDet 15. ændring , vedtaget i 1870, garanterede, at en borgeres ret til at stemme ikke ville blive nægtet - på grund af race, farve eller tidligere slaveri. ' Under genopbygning vandt sorte amerikanere valg til sydlige statsregeringer og endda til den amerikanske kongres. Deres voksende indflydelse forfærdede i høj grad mange hvide sydboere, der følte kontrol glide stadig længere væk fra dem. De hvide beskyttende samfund, der opstod i denne periode - hvoraf den største var Ku Klux Klan (KKK) - søgte at fratrække de sorte vælgere ved hjælp af vælgerundertrykkelse og intimidering samt mere ekstrem vold. I 1877, da de sidste føderale soldater forlod Syd og genopbygning nærmer sig slutningen, havde sorte amerikanere set nedslående ringe forbedring i deres økonomiske og sociale status, og hvilke politiske gevinster de havde opnået var blevet udslettet af den hvide supremacists kraftige indsats. kræfter i hele regionen.\n& aposSeparat men lige, & apos 1896\nDa genopbygningen nærmer sig slutningen, og de hvide overherredømmes kræfter genvandt kontrol fra tæppebagere (nordboere, der flyttede sydpå) og befri sorte mennesker, begyndte lovgivere i den sydlige stat at vedtage de første segregeringslove, kendt som 'Jim Crow' -love. Hentet fra en meget kopieret minstrel-rutine skrevet af en hvid skuespiller, der ofte optrådte i blackface, kom navnet 'Jim Crow' til at tjene som en generel nedsættende betegnelse for afroamerikanere i Syd efter rekonstruktion. I 1885 havde de fleste sydlige stater love, der krævede separate skoler for sorte og hvide studerende, og i 1900 skulle 'farvede' adskilles fra hvide mennesker i jernbanevogne og depoter, hoteller, teatre, restauranter, barberbutikker og andet virksomheder. Den 18. maj 1896 afsagde den amerikanske højesteret sin dom i Plessy v. Ferguson , en sag, der repræsenterede den første store test af betydningen af det 14. ændringsforslag tilvejebringelse af fuldt og lige statsborgerskab til afroamerikanere.\nMed 8–1 flertal stadfæstede Domstolen a Louisiana lov, der krævede adskillelse af passagerer på jernbanevogne. Ved at hævde, at klausulen om lige beskyttelse ikke blev overtrådt, så længe der blev givet rimeligt lige betingelser til begge grupper, fastlagde Domstolen den 'separate, men lige' doktrin, der derefter ville blive brugt til at vurdere forfatningsmæssigheden af racemæssige adskillelseslove. Plessy vs. Ferguson stod som det altoverskyggende retlige præcedens i sager om borgerrettigheder indtil 1954, hvor det blev vendt af Domstolens dom i Brown v. Board of Education .\nBlack History Month begyndte som 'Negro History Week', som blev oprettet i 1926 af Carter G. Woodson , en kendt afroamerikansk historiker, lærd, underviser og udgiver. Det blev en månedslang fest i 1976.\nJack Johnson blev den første afroamerikanske mand, der havde verdensmesteren i tungt boksning i 1908. Han holdt fast i bæltet indtil 1915.\nJohn Mercer Langston var den første sorte mand, der blev advokat, da han passerede baren ind Ohio i 1854. Da han blev valgt til stillingen som byrådsmedarbejder for Brownhelm, Ohio, blev Langston i 1855 en af de første afroamerikanere, der nogensinde blev valgt til offentligt embede i Amerika.\nMens rosa parker er krediteret for at hjælpe med at gnist Borgerrettighedsbevægelsen da hun nægtede at opgive sit offentlige bussted til en hvid mand i Montgomery, Alabama i 1955 - inspirerende Montgomery Bus Boykot —Den mindre kendte Claudette Colvin blev arresteret ni måneder før for ikke at opgive sit bussted til hvide passagerer.\nThurgood Marshall var den første afroamerikaner, der nogensinde blev udnævnt til den amerikanske højesteret, og tjente fra 1967 til 1991.\nGeorge Washington Carver udviklede 300 afledte produkter fra jordnødder blandt dem ost, mælk, kaffe, mel, blæk, farvestoffer, plast, træpletter, sæbe, linoleum, medicinske olier og kosmetik.\nShirley Chisholm var den første afroamerikanske kvinde valgt til Repræsentanternes Hus. Hun blev valgt i 1968 og repræsenterede staten New York . Hun brød jorden igen fire år senere i 1972, da hun var den første store parti afroamerikanske kandidat og den første kvindelige kandidat til præsident for De Forenede Stater.\nFru C.J. Walker blev født på en bomuldsplantage i Louisiana og blev velhavende efter at have opfundet en række afroamerikanske hårplejeprodukter. Hun etablerede Madame C.J. Walker Laboratories og var også kendt for sin filantropi.\nI 1940, Hattie McDaniel var den første afroamerikanske kunstner, der vandt en Oscar - filmindustriens højeste ære - for hendes skildring af en loyal slave-guvernante i Borte med blæsten .\nDen 5. april 1947 Jackie Robinson blev den første afroamerikaner, der spillede Major League Baseball, da han sluttede sig til Brooklyn Dodgers. Han førte ligaen i stjålne baser den sæson og blev udnævnt til Rookie of the Year.\ner den sorte død bubonic pesten\nRobert Johnson blev den den første afroamerikanske milliardær da han solgte kabelstationen, han grundlagde, Black Entertainment Television (BET) i 2001.\nI 2008 Barack Obama blev den første sorte præsident for De Forenede Stater.\nCootie Williams spiller sin trompet i en overfyldt Harlem-balsal med Duke Ellington & aposs band i 1930'erne. Det Harlem renæssance producerede banebrydende bidrag til kunsten i det tidlige 20. århundrede. Med den nye musik kom der et pulserende natteliv i hele New York-kvarteret.\nAmerikansk vokalist Bessie Smith blev kendt som 'Empress of the Blues'.\nBørn leger på en Harlem-gade i 1920 & aposs. Harlem blev en destination for afroamerikanske familier med alle baggrunde.\nCotton Club, på 142nd Street og Lenox Avenue i Harlem, var et af de mest succesrige nattelivssteder i Harlem Renaissance. Her ses det i 1927.\nEn gruppe showgirls, når de udgør i kostume på scenen i Harlem, New York, omkring 1920.\nJazzmusiker og komponist Duke Ellington ofte optrådt på Cotton Club sammen med sanger, danser og bandleder Førerhus Calloway .\nI 1920'erne, Louis Armstrong og hans Hot Five lavede mere end 60 plader, som nu betragtes som nogle af de vigtigste og indflydelsesrige optagelser i jazzhistorien.\nEt farvet gruppeportræt af medlemmer af en korlinie i Harlem, New York, omkring 1920'erne.\nClayton Bates begyndte at danse, da han var 5, derefter mistede han et ben i bomuldsfrømølleulykke i en alder af 12. Bates blev kendt som 'Peg Leg' og var en fremtrædende tapper på sådanne top Harlem natklubber som Cotton Club, Connie & aposs Inn og Club Zanzibar.\nLangston Hughes tog job som busboy for at forsørge sig selv tidligt i sin karriere. Hans forfatterskab kom til at definere æraen, ikke kun ved at bryde kunstneriske grænser, men ved at tage stilling til at sikre, at sorte amerikanere blev anerkendt for deres kulturelle bidrag.\nZora Neale Hurston , antropolog og folklorist afbilledet her i 1937, fangede ånden i Harlem-renæssancen gennem hendes værker, herunder Deres øjne så på Gud og 'Sved.'\nEt fotografi af en parade organiseret af United Negro Improvement Association, UNIA, i gaderne i Harlem. En bil viser et skilt, der læser & apos Den nye neger har ingen frygt. & Apos\n'data-fuld- data-fuld-src =' https: //www.history.com/.image/c_limit%2Ccs_srgb%2Cfl_progressive%2Ch_2000%2Cq_auto: god% 2Cw_2000 / MTcwNDU5MDcyNDgxNzMyMjg2 / harlem-renaissance-renages-53 'data-full- data-image-id =' ci025d979fe00026be 'data-image-slug =' Harlem-Renaissance-GettyImages-532290960 MTcwNDU5MDcyNDgxNzMyMjg2 'data-source-name =' Smith Collection / Gado / Getty Images '> 12Galleri12Billeder\nI 1920'erne udløste den store migration af sorte amerikanere fra det sydlige land til den nordlige by en afroamerikansk kulturrenæssance, der tog sit navn fra New York City kvarter i Harlem, men blev en udbredt bevægelse i byer i hele Nord- og Vestlandet. Også kendt som Black Renaissance eller New Negro Movement markerede Harlem Renaissance første gang, at almindelige forlag og kritikere vendte deres opmærksomhed alvorligt mod afroamerikansk litteratur, musik, kunst og politik. Blues-sangeren Bessie Smith, pianisten Jelly Roll Morton, bandlederen Louis Armstrong, komponisten Duke Ellington, danseren Josephine Baker og skuespilleren Paul Robeson var blandt de førende underholdningstalenter i Harlem Renaissance, mens Paul Laurence Dunbar, James Weldon Johnson, Claude McKay, Langston Hughes og Zora Neale Hurston var nogle af dens mest veltalende forfattere.\nDer var imidlertid en anden side af denne større eksponering: Emerging Black-forfattere stolede stærkt på hvidejede publikationer og forlag, mens i Harlems mest berømte kabaret, Cotton Club, spillede dagens fremtrædende sorte entertainere for udelukkende hvide publikum. I 1926 eksemplificerede en kontroversiel bestseller om Harlem-liv af den hvide romanforfatter Carl von Vechten holdningen hos mange hvide urbane sofistiker, der så på sort kultur som et vindue til en mere 'primitiv' og 'vital' livsstil. W.E.B. Du Bois modsatte sig Van Vechten's roman og kritiserede værker af sorte forfattere, såsom McKays roman Hjem til Harlem , som han så som forstærkende negative stereotyper af sorte mennesker. Med begyndelsen af den store depression, da organisationer som NAACP og National Urban League skiftede deres fokus til de økonomiske og politiske problemer, der stod over for sorte amerikanere, gik Harlem-renæssancen tæt på. Dens indflydelse havde strakt sig rundt om i verden og åbnet dørene til den almindelige kultur for sorte kunstnere og forfattere.\nAfroamerikanere i 2. verdenskrig, 1941\nUnder Anden Verdenskrig var mange afroamerikanere klar til at kæmpe for hvilken præsident Franklin D. Roosevelt kaldte de 'fire friheder' - ytringsfrihed, tilbedelsesfrihed, frihed fra mangel og frihed fra frygt - selv mens de selv manglede disse friheder derhjemme. Mere end 3 millioner sorte amerikanere ville tilmelde sig tjeneste under krigen, hvoraf 500.000 handlede i udlandet. I henhold til krigsdepartementets politik blev hvervede sorte og hvide mennesker organiseret i separate enheder. Frustrerede sorte soldater blev tvunget til at bekæmpe racisme, selvom de søgte at fremme amerikanske krigsmål, dette blev kendt som 'Double V' -strategien for de to sejre, de søgte at vinde.\nKrigens første afroamerikanske helt opstod fra angrebet på Pearl Harbor , da Dorie Miller, en ung flådestyrer på U.S.S. West Virginia , førte sårede besætningsmedlemmer i sikkerhed og bemandede en maskingeværpost og skød flere japanske fly ned. I foråret 1943 ledte kandidater fra det første militære luftfartsprogram, der blev oprettet på Tuskegee Institute i 1941, til Nordafrika som 99. forfølgelseskadron. Deres kommandør, kaptajn Benjamin O. Davis Jr., blev senere den første afroamerikanske general. Det Tuskegee Airmen så kamp mod tyske og italienske tropper, fløj mere end 3.000 missioner og tjente som en stor stolthed for mange sorte amerikanere.\nBortset fra berømte præstationer som disse var de samlede gevinster langsomme, og det var vanskeligt at opretholde høj moral blandt sorte kræfter på grund af den fortsatte diskrimination, de stod over for. I juli 1948 præsident Harry S. Truman integrerede endelig de amerikanske væbnede styrker under en udøvende ordre, der pålagde, at 'der skal være lige behandling og mulighed for alle personer i de væbnede tjenester uden hensyn til race, farve, religion eller national oprindelse.'\nLÆS MERE: Hvorfor Harry Truman sluttede segregering i det amerikanske militær i 1948\nI 1900 blev den uskrevne farvelinje, der udelukkede sorte spillere fra hvide hold i professionel baseball, strengt håndhævet. Jackie Robinson , en delmands søn fra Georgien , sluttede sig til Kansas City Monarchs of the Negro American League i 1945 efter en periode i den amerikanske hær (han tjente en hæderlig decharge efter at have stået for en kampsag for at nægte at flytte bag på en adskilt bus). Hans spil fangede opmærksomhed fra Branch Rickey, general manager for Brooklyn Dodgers, som havde overvejet at bringe en ophør med segregering i baseball. Rickey underskrev Robinson til et Dodgers farm-hold samme år og to år senere flyttede ham op, hvilket gjorde Robinson til den første afroamerikanske spiller, der spillede på et større liga-hold.\nRobinson spillede sit første spil med Dodgers den 15. april 1947, førte han National League i stjålne baser den sæson, hvor han tjente årets Rookie. I løbet af de næste ni år udarbejdede Robinson et .311 slaggennemsnit og førte Dodgers til seks ligamesterskaber og en World Series-sejr. På trods af sin succes på banen stødte han dog på fjendtlighed fra både fans og andre spillere. Medlemmer af St. Louis Cardinals truede endda med at strejke, hvis Robinson spillede baseballkommissær Ford Frick afgjort spørgsmålet ved at true med at suspendere enhver spiller, der gik i strejke.\nEfter Robinsons historiske gennembrud blev baseball integreret støt med professionel basketball og tennis i 1950. Hans banebrydende præstation overgik sport, og så snart han underskrev kontrakten med Rickey, blev Robinson en af de mest synlige afroamerikanere i landet, og en figur, som sorte mennesker kunne se på som en kilde til stolthed, inspiration og håb. Da hans succes og berømmelse voksede, begyndte Robinson at tale offentligt for sort lighed. I 1949 vidnede han for House Un-American Activity Committee for at drøfte kommunismens appel til sorte amerikanere og overraskede dem med en voldsom fordømmelse af den racemæssige forskelsbehandling, der var legemliggjort af Jim Crow-adskillelseslove i syd: ”Den hvide offentlighed skulle starte mod reel forståelse ved at sætte pris på, at hver eneste neger, der er sit salt værd, vil misgøre enhver form for sludder og diskrimination på grund af sin race, og han vil bruge enhver smule intelligens ... til at stoppe det ... ”\nBrown v. Board of Education, 17. maj 1954\nBørnene involveret i den milepæl Civil Rights-retssag Brown mod Board of Education, der udfordrede lovligheden af amerikansk offentlig skoleseparation: Vicki Henderson, Donald Henderson, Linda Brown, James Emanuel, Nancy Todd og Katherine Carper.\nCarl Iwasaki / The LIFE Images Collection / Getty Images\nDen 17. maj 1954 afsagde den amerikanske højesteret sin dom i Brown v. Board of Education med enstemmig afgørelse om, at raceregregering i offentlige skoler overtrådte det 14. ændrings mandat om lige beskyttelse af lovene i den amerikanske forfatning til enhver person inden for dens jurisdiktion. Oliver Brown, den ledende sagsøger i sagen, var en af næsten 200 mennesker fra fem forskellige stater, der havde tilsluttet sig relaterede NAACP-sager anlagt for højesteret siden 1938.\nDen skelsættende dom vendte den ”separate, men lige” doktrin, som Domstolen havde fastlagt med Plessy mod Ferguson (1896), hvor den fastslog, at lige beskyttelse ikke blev overtrådt, så længe begge grupper fik rimeligt lige betingelser. I Brown-beslutningen erklærede øverste dommer Earl Warren berømt, at 'separate uddannelsesfaciliteter i sagens natur er ulige.' Skønt domstolens afgørelse specifikt gjaldt offentlige skoler, antydede den, at andre adskilte faciliteter også var forfatningsstridige og dermed ramt Jim Crow South et hårdt slag. Som sådan fremkaldte dommen alvorlig modstand, herunder et 'sydligt manifest' udstedt af sydlige kongresmedlemmer, der fordømte det. Afgørelsen var også vanskelig at håndhæve, en kendsgerning, der blev mere og mere klar i maj 1955, da Domstolen tilbageholdte sagen for oprindelsesdomstolene på grund af 'deres nærhed til lokale forhold' og opfordrede 'en hurtig og rimelig start mod fuld overensstemmelse'. Skønt nogle sydlige skoler bevægede sig mod integration relativt uden hændelser, i andre tilfælde - især i Arkansas og Alabama - håndhævelse af Brown ville kræve føderal indblanding.\nI august 1955 var en 14-årig sort dreng fra Chicago ved navn Emmett Till for nylig ankommet til penge, Mississippi at besøge slægtninge. Mens han var i en købmand, fløjtede han angiveligt og fremsatte en flirtende bemærkning til den hvide kvinde bag disken og overtrådte Jim Crow Souths strenge racekoder. Tre dage senere var to hvide mænd - kvindens mand, Roy Bryant og hans halvbror, J.W. Milam - trak Till fra sin store onkels hus midt om natten. Efter at have slået drengen, skød de ham ihjel og kastede hans lig i Tallahatchie-floden. De to mænd tilstod at have kidnappet Till, men blev frikendt for anklager om mord af en helt hvid, mandlig jury efter knap en times overvejelser. Bryant og Milam blev aldrig ført for retten og delte senere levende detaljer om, hvordan de dræbte Till med en journalist for Se magasin, der offentliggjorde deres tilståelser under overskriften 'Den chokerende historie om godkendt drab i Mississippi.'\nTills mor afholdt en begravelse med åben kiste for sin søn i Chicago i håb om at bringe offentlighedens opmærksomhed på det brutale mord. Tusinder af sørgende deltog, og Jet magasinet offentliggjorde et billede af liget. International forargelse over forbrydelsen og dommen hjalp til med at give borgernes rettigheder bevægelse: kun tre måneder efter, at Emmett Till blev fundet, og en måned efter, at en storjury i Mississippi nægtede at anklage Milam og Bryant for anklager om bortførelse, en byomspændende busboykot i Montgomery Alabama ville begynde bevægelsen for alvor.\nRosa Parks og Montgomery-busboykotten, december 1955\nRosa Parks sad foran en bus i Montgomery, Alabama, efter at Højesteret dømte segregering ulovligt i bybussystemet den 21. december 1956.\nDen 1. december 1955 hedder en afroamerikansk kvinde rosa parker kørte i en bybus i Montgomery, Alabama, da chaufføren bad hende om at give plads til en hvid mand. Parker nægtede og blev arresteret for overtrædelse af byens racemæssige adskillelsesforordninger, som pålagde, at sorte passagerer sad bag på offentlige busser og opgav deres pladser til hvide ryttere, hvis forsæderne var fulde. Parks, en 42-årig syerske, var også sekretær for Montgomery-kapitlet i NAACP. Som hun senere forklarede: ”Jeg var blevet skubbet så langt jeg kunne stå for at blive skubbet. Jeg havde besluttet, at jeg en gang for alle skulle vide, hvilke rettigheder jeg havde som menneske og borger. ”\nFire dage efter Parks arrestation var en aktivistorganisation kaldet Montgomery Improvement Association - ledet af en ung præst ved navn Martin Luther King, Jr. - i spidsen for en boykot af byens kommunale busfirma. Fordi afroamerikanere udgjorde ca. 70 procent af busselskabets kørere på det tidspunkt, og det store flertal af Montgomerys sorte borgere støttede busboykotten, var dens indflydelse øjeblikkelig.\nOmkring 90 deltagere i Montgomery Bus Boykot , inklusive King, blev anklaget i henhold til en lov, der forbød sammensværgelse om at hindre driften af en virksomhed. Konge blev fundet skyldig, appellerede straks beslutningen. I mellemtiden strakte boykotten sig i mere end et år, og busselskabet kæmpede for at undgå konkurs. Den 13. november 1956 stadfæstede den amerikanske højesteret i Browder mod Gayle en lavere retsafgørelse, der erklærede busselskabens politik for adskillelse af siddepladser forfatningsstridig i henhold til den samme beskyttelsesklausul i det 14. ændringsforslag. King ophævede boykotten den 20. december, og Rosa Parks - kendt som 'mor til borgerrettighedsbevægelsen' - ville være en af de første, der kørte på de nyligt desegregerede busser.\nCentral High School integreret, september 1957\nThe Little Rock Nine dannede en studiegruppe efter at være forhindret i at komme ind i Little Rock & aposs Central High School.\nSelvom højesteret erklærede segregering af offentlige skoler ulovlig i Brown v. Board of Education (1954), var beslutningen ekstremt vanskelig at håndhæve, da 11 sydlige stater vedtog beslutninger, der forstyrrede, ophævede eller protesterede mod skolesegregation. I Arkansas gjorde guvernør Orval Faubus modstand mod desegregation til en central del af hans vellykkede genvalgskampagne i 1956. Den følgende september, efter at en føderal domstol havde beordret afskaffelse af Central High School, der ligger i delstatshovedstaden Little Rock, opfordrede Faubus Arkansas National Guard til at forhindre ni afroamerikanske studerende i at komme ind i skolen. Han blev senere tvunget til at afbryde vagten, og i den spændte standoff, der fulgte, fangede tv-kameraer optagelser af hvide pøbeler, der konvergerede på ' Little Rock Nine ”Uden for gymnasiet. For millioner af seere overalt i landet udgjorde de uforglemmelige billeder en levende kontrast mellem de vrede kræfter ved hvid overherredømme og den stille, værdige modstand fra de afroamerikanske studerende.\nEfter en opfordring fra den lokale kongresmedlem og borgmester i Little Rock om at stoppe volden, præsident Dwight D. Eisenhower federaliserede statens Nationalgarde og sendte 1.000 medlemmer af den amerikanske hærs 101. luftbårne division for at håndhæve integrationen af Central High School. De ni sorte studerende gik ind i skolen under stærkt bevæbnet vagt, hvilket markerede første gang siden genopbygning, at føderale tropper havde ydet beskyttelse til sorte amerikanere mod racevold. Ikke færdig med at kæmpe, Faubus lukkede alle Little Rocks gymnasier i efteråret 1958 i stedet for at tillade integration. En føderal domstol afviste denne handling, og fire af de ni studerende vendte tilbage, under politibeskyttelse, efter at skolerne blev genåbnet i 1959.\nSit-in bevægelse og grundlæggelse af SNCC, 1960\nDen 1. februar 1960 blev fire sorte studerende fra Agricultural and Technical College i Greensboro, North Carolina , satte sig ved frokostdisken i en lokal gren af Woolworths og bestilte kaffe. Nægtet service på grund af tællerens 'kun hvide' politik, de blev sat indtil butikken lukkede og vendte derefter tilbage næste dag sammen med andre studerende. Greensboro sit-ins, der var stærkt dækket af nyhedsmedierne, udløste en bevægelse, der spredte sig hurtigt til universitetsbyer i hele Syd og nordpå, da unge sorte og hvide mennesker engagerede sig i forskellige former for fredelig protest mod segregering i biblioteker på strande, på hoteller og andre virksomheder. Selvom mange demonstranter blev arresteret for overtrædelse, uordenlig opførsel eller forstyrrelse af freden, gjorde deres handlinger øjeblikkelig indflydelse og tvang Woolworths - blandt andre virksomheder - til at ændre deres segregeringspolitik.\nFor at udnytte sit-in-bevægelsens stigende momentum, blev den studerende ikke-voldelige koordinationsudvalg ( SNCC ) blev grundlagt i Raleigh, North Carolina i april 1960. I løbet af de næste par år udvidede SNCC sin indflydelse ved at organisere såkaldte 'Freedom Rides' gennem Syd i 1961 og det historiske Marts om Washington i 1963 sluttede det sig også til NAACP for at presse på for passage af Civil Rights Act af 1964 . Senere ville SNCC montere en organiseret modstand mod Vietnamkrigen. Da dets medlemmer stod over for øget vold, blev SNCC mere militant, og i slutningen af 1960'erne foreslog den 'Black Power' -filosofien om Stokely Carmichael (SNCCs formand fra 1966–67) og hans efterfølger, H. Rap Brown. I begyndelsen af 1970'erne blev SNCC effektivt opløst.\nCORE and Freedom Rides, maj 1961\nGrundlagt i 1942 af borgerrettighedslederen James Farmer, Congress of Racial Equality ( KERNE ) forsøgte at afslutte diskrimination og forbedre racerelationer gennem direkte handling. I sine tidlige år arrangerede CORE en sit-in på en kaffebar i Chicago (en forløber for den vellykkede sit-in-bevægelse i 1960) og organiserede en 'forsoningsrejse', hvor en gruppe sort-hvide aktivister red sammen om en bus gennem det øvre syd i 1947, et år efter, at den amerikanske højesteret forbød adskillelse i mellemstatslige busrejser.\nI Boynton mod Virginia (1960) udvidede Domstolen den tidligere afgørelse til at omfatte busterminaler, toiletter og andre relaterede faciliteter, og CORE tog skridt til at teste fuldbyrdelsen af denne afgørelse. I maj 1961 sendte CORE syv afroamerikanere og seks hvide amerikanere på en 'frihedstur' på to busser fra Washington , D.C. Bundet til New Orleans blev frihedsrytterne angrebet af vrede segregationister uden for Anniston, Alabama, og en bus var endda fyrbomber. Lokal retshåndhævelse reagerede, men langsomt, og den amerikanske justitsminister Robert F. Kennedy beordrede til sidst State Highway Patrol-beskyttelse for frihedsrytterne til at fortsætte til Montgomery, Alabama, hvor de igen stødte på voldelig modstand.\nKennedy sendte føderale marshaler for at eskortere rytterne til Jackson, Mississippi, men billeder af blodsudgydelsen gjorde verdensomspændende nyheder, og frihedsrittene fortsatte. I september, under pres fra CORE og andre borgerrettighedsorganisationer såvel som fra justitsadvokatens kontor, besluttede Interstate Commerce Commission, at alle passagerer på interstate busholdere skulle sidde uden hensyn til race, og luftfartsselskaber kunne ikke mandat til adskilte terminaler.\nIntegration af Ole Miss, september 1962\nI slutningen af 1950'erne var afroamerikanere begyndt at blive optaget i mindre antal til hvide gymnasier og universiteter i syd uden for meget hændelse. I 1962 brød der imidlertid ud en krise, da det statsfinansierede University of Mississippi (kendt som “Ole Miss”) optog en sort mand, James Meredith. Efter ni år i luftvåbenet havde Meredith studeret på all-Black Jackson State College og ansøgt gentagne gange til Ole Miss uden succes. Ved hjælp af NAACP indgav Meredith en retssag om, at universitetet havde diskrimineret ham på grund af hans race. I september 1962 traf den amerikanske højesteret afgørelse i Merediths favør, men statstjenestemænd inklusive guvernør Ross Barnett lovede at blokere hans optagelse.\nkkk og det demokratiske parti\nDa Meredith ankom til Ole Miss under beskyttelse af føderale styrker, herunder amerikanske marshaler, dannedes en pøbel på mere end 2.000 mennesker på Oxford, Mississippi-campus. To mennesker blev dræbt og tæt på 200 såret i det efterfølgende kaos, som først sluttede efter præsident Kennedys administration sendte nogle 31.000 tropper for at gendanne orden. Meredith fortsatte med at opgradere fra Ole Miss i 1963, men kampen for at integrere højere uddannelse fortsatte. Senere samme år blokerede guvernør George Wallace indskrivningen af en sort studerende ved University of Alabama og lovede at ”stå i døren til skolehuset.” Selvom Wallace til sidst blev tvunget af den føderaliserede Nationalgarde til at integrere universitetet, blev han et fremtrædende symbol på den fortsatte modstand mod desegregation næsten et årti efter Brown v. Board of Education.\nPå trods af Martin Luther King, Jr.s inspirerende ord ved Lincoln Memorial under den historiske marts i Washington i august 1963, fortsatte vold mod sorte mennesker i det adskilte syd at indikere styrken af hvid modstand mod idealerne om retfærdighed og raceharmoni King tilsluttet sig. I midten af september bombede hvide supremacister 16th Street Baptist Church i Birmingham, Alabama under søndagsgudstjenester, fire unge afroamerikanske piger blev dræbt i eksplosionen. Kirkens bombning var den tredje på elleve dage, efter at den føderale regering havde beordret integrationen af Alabamas skolesystem.\nGuvernør George Wallace var en førende fjende for desegregation, og Birmingham havde et af de stærkeste og mest voldelige kapitler i Ku Klux Klan. Birmingham var blevet et førende fokus for borgerrettighedsbevægelsen i foråret 1963, da Martin Luther King blev arresteret der, mens han var førende tilhængere af sin Southern Christian Leadership Conference (SCLC) i en ikke-voldelig demonstrationskampagne mod segregering.\nMens han var i fængsel, skrev King et brev til lokale hvide ministre, der begrundede sin beslutning om ikke at aflyse demonstrationerne i lyset af fortsat blodsudgydelse i hænderne på lokale retshåndhævende embedsmænd, ledet af Birminghams politikommissær, Eugene 'Bull' Connor. “Brev fra et fængsel i Birmingham” blev offentliggjort i den nationale presse, selv da billeder af politiets brutalitet mod demonstranter i Birmingham - herunder børn, der blev angrebet af politihunde og banket af deres fødder af brandslanger - sendte chokbølger rundt om i verden og hjalp med at opbygge afgørende støtte til borgerrettighedsbevægelsen. .\n& aposI Have a Dream, & apos 1963\nDen 28. august 1963 deltog ca. 250.000 mennesker - både sort og hvid - i marts om Washington for job og frihed, den største demonstration i historien om nationens hovedstad og den mest betydningsfulde udstilling af borgerrettighedsbevægelsens voksende styrke. Efter at have marcheret fra Washington Monument samledes demonstranterne i nærheden af Lincoln Memorial, hvor en række borgerrettighedsledere henvendte sig til mængden og opfordrede til stemmerettigheder, lige beskæftigelsesmuligheder for sorte amerikanere og en afslutning på racemæssig adskillelse.\nDen sidste leder, der dukkede op, var baptistprædikanten Martin Luther King, Jr. fra den sydlige kristne lederskabskonference (SCLC), der talte veltalende om kampen mod sorte amerikanere og behovet for fortsat handling og ikke-voldelig modstand. ”Jeg har en drøm,” indbragte King og udtrykte sin tro på, at hvide og sorte mennesker en dag ville stå sammen som lige, og der ville være harmoni mellem løbene: “Jeg har en drøm, som mine fire små børn en dag vil leve i en nation, hvor de ikke vil blive bedømt af deres hudfarve, men af indholdet af deres karakter. ”\nKings improviserede prædiken fortsatte i ni minutter efter afslutningen af hans forberedte bemærkninger, og hans rørende ord ville huskes som utvivlsomt en af de største taler i amerikansk historie. Ved konklusionen citerede King en ”gammel neger åndelig:” Endelig fri! Endelig fri! Gudskelov, vi er endelig fri! & Apos ”Kings tale fungerede som et afgørende øjeblik for borgerrettighedsbevægelsen, og han fremgik snart sin mest fremtrædende figur.\nCivil Rights Act af 1964, juli 1964\nTakket være kampagnen med ikke-voldelig modstand, der blev kæmpet af Martin Luther King Jr. begyndende i slutningen af 1950'erne, var borgerrettighedsbevægelsen begyndt at få et seriøst momentum i De Forenede Stater i 1960. Det år, John F. Kennedy gjorde passage af ny borgerrettighedslovgivning en del af sin præsidentkampagneplatform, vandt han mere end 70 procent af afroamerikanernes stemme. Kongressen diskuterede Kennedys lov om reform af borgerrettighederne, da han blev dræbt af en snigmorder i Dallas, Texas i november 1963. Det blev overladt til Lyndon Johnson (ikke tidligere kendt for sin støtte til borgerlige rettigheder) for at skubbe Civil Rights Act - den mest vidtrækkende lovgivning, der støtter racelighed i amerikansk historie - gennem Kongressen i juni 1964.\nPå det mest basale niveau gav handlingen den føderale regering større magt til at beskytte borgerne mod diskrimination på grund af race, religion, køn eller national oprindelse. Det krævede desegregering af de fleste offentlige indkvarteringssteder, herunder frokosttællere, busdepoter, parker og svømmebassiner, og oprettede Equal Employment Opportunity Commission (EEOC) for at sikre ligebehandling af mindretal på arbejdspladsen. Handlingen garanterede også lige stemmerettigheder ved at fjerne forudindtaget registreringskrav og procedurer og bemyndigede det amerikanske uddannelseskontor til at yde hjælp til at hjælpe med skoledegregation. I en tv-seremoni den 2. juli 1964 underskrev Johnson Civil Rights Act i lov ved hjælp af 75 penne, som han præsenterede en af dem for King, der regnede den blandt hans mest værdsatte ejendele.\nFreedom Summer and the & apos Mississippi Burning & apos Murders, juni 1964\nI sommeren 1964 opfordrede borgerrettighedsorganisationer, herunder Congress of Racial Equality (CORE), hvide studerende fra nord til at rejse til Mississippi, hvor de hjalp med at registrere sorte vælgere og bygge skoler til sorte børn. Organisationerne mente, at hvide studerendes deltagelse i den såkaldte 'Freedom Summer' ville bringe øget synlighed for deres indsats. Sommeren var dog næsten ikke begyndt, da tre frivillige - Michael Schwerner og Andrew Goodman, begge hvide New Yorkere og James Chaney, en sort Mississippian - forsvandt på vej tilbage fra at undersøge Ku Klux Klans afbrænding af en afroamerikansk kirke . Efter en massiv FBI-efterforskning (kodenavnet 'Mississippi Burning') blev deres lig opdaget den 4. august begravet i en jorddæmning nær Philadelphia i Neshoba County, Mississippi.\nSelvom de skyldige i sagen - hvide supremacister, der omfattede amtets stedfortrædende sheriff - snart blev identificeret, foretog staten ingen anholdelser. Justitsministeriet anklagede til sidst 19 mænd for krænkelse af de tre frivilliges borgerlige rettigheder (den eneste anklage, der ville give den føderale regering jurisdiktion over sagen), og efter en tre år lang juridisk kamp gik mændene endelig for retten i Jackson, Mississippi. I oktober 1967 fandt en helt hvid jury syv af de tiltalte skyldige og frikendte de andre ni. Skønt dommen blev hyldet som en stor borgerrettssejr - det var første gang nogen i Mississippi blev dømt for en forbrydelse mod en borgerrettighedsarbejder - dommeren i sagen afsagde relativt lette domme, og ingen af de dømte mænd tjente mere end seks år bag tremmer.\nSelma til Montgomery marts, marts 1965\nI begyndelsen af 1965 gjorde Martin Luther King Jr.s Southern Christian Leadership Conference (SCLC) Selma, Alabama, til fokus for dets bestræbelser på at registrere sorte vælgere i syd. Alabamas guvernør, George Wallace, var en berygtet modstander af desegregation, og den lokale sheriff i amtet havde ført en standhaftig modstand mod sorte vælgerregistreringsdrev: Kun 2 procent af Selmas kvalificerede sorte vælgere havde formået at registrere sig. I februar skød en statstropper i Alabama en ung afroamerikansk demonstrant i det nærliggende Marion, og SCLC annoncerede en massiv protestmarsch fra Selma til hovedstaden i Montgomery .\nDen 7. marts kom 600 marchere så langt til Edmund Pettus-broen uden for Selma, da de blev angrebet af statstropper, der havde piske, nattepinde og tåregas. Den brutale scene blev fanget på tv, rasende mange amerikanere og trak borgerrettigheder og religiøse ledere af alle trosretninger til Selma i protest. King førte endnu et forsøg den 9. marts, men vendte marchererne rundt, da statstropper igen spærrede vejen den aften, en gruppe segregationister slog fatalt en demonstrant, den unge hvide minister James Reeb.\nDen 21. marts, efter at en amerikansk distriktsdomstol havde beordret Alabama til at tillade margen i Selma-Montgomery, begav sig omkring 2.000 marchere ud på den tre-dages rejse, denne gang beskyttet af US Army tropper og Alabama National Guard styrker under føderal kontrol. ”Intet tidevand ved racisme kan stoppe os,” proklamerede King fra trinene i statens hovedstadsbygning og henvendte sig til de næsten 50.000 tilhængere - sort og hvid - der mødte marchererne i Montgomery.\nMalcolm X skudt ihjel, februar 1965\nI 1952 blev den tidligere Malcolm Little løsladt fra fængsel efter at have sonet seks år på en røveri, mens han var fængslet, han havde tilsluttet sig islam nationen (NOI, almindeligvis kendt som de sorte muslimer), opgivet at drikke og narkotika og erstattet sit efternavn med en X for at betegne hans afvisning af hans “slave” navn. Karismatisk og veltalende Malcolm X blev hurtigt en indflydelsesrig leder af NOI, som kombinerede islam med sort nationalisme og søgte at tilskynde dårligt stillede unge sorte mennesker, der søgte tillid til det adskilte Amerika.\nSom den åbenlyse offentlige stemme fra den sorte muslimske tro udfordrede Malcolm den almindelige borgerrettighedsbevægelse og den ikke-voldelige stræben efter integration, der blev forkæmpet af Martin Luther King, Jr. i stedet opfordrede han tilhængere til at forsvare sig mod hvid aggression 'på ethvert nødvendigt niveau.' Spændingerne mellem Malcolm og NOI-grundlæggeren Elijah Muhammad førte til, at Malcolm dannede sin egen moske i 1964. Han pilgrimsvandrede til Mekka samme år og gennemgik en anden omvendelse, denne gang til sunni-islam. Han kaldte sig selv el – Hajj Malik el-Shabazz og afviste NOI's filosofi om separatisme og foreslog en mere inkluderende tilgang til kampen for sorte rettigheder.\nDen 21. februar 1965 skyndte tre medlemmer af NOI sig på scenen under et taleindlæg i Harlem og skød Malcolm omkring 15 gange på tæt hold. Efter Malcolms død, hans bedst sælgende bog Selvbiografien af Malcolm X populariserede sine ideer, især blandt sorte unge, og lagde grundlaget for Black Power-bevægelsen i slutningen af 1960'erne og 1970'erne.\nStemmerettsloven af 1965, august 1965\nMindre end en uge efter, at marcherne i Selma-til-Montgomery blev slået og blodet af Alabama-statstropper i marts 1965, talte præsident Lyndon Johnson til en fælles kongresession og opfordrede til føderal lovgivning for at sikre beskyttelse af afroamerikanernes stemmeret. Resultatet var stemmeretsloven, som kongressen vedtog i august 1965.\nStemmeretsloven forsøgte at overvinde de juridiske barrierer, der stadig eksisterede på statligt og lokalt niveau, der forhindrede sorte borgere i at udøve stemmeretten givet dem ved det 15. ændringsforslag. Specifikt forbød det læsefærdighedstest som et krav til afstemning, påbudte føderalt tilsyn med vælgerregistrering i områder, hvor test tidligere var blevet brugt, og gav den amerikanske justitsadvokat pligt til at udfordre brugen af afstemningsafgifter til stats- og lokalvalg.\nSammen med Civil Rights Act fra det foregående år var stemmeretsloven en af de mest ekspansive dele af borgerrettighedslovgivningen i amerikansk historie, og den reducerede i høj grad forskellen mellem sorte og hvide vælgere i USA Kun i Mississippi, procentdelen af de stemmeberettigede sorte vælgere, der var registreret til at stemme, steg fra 5 procent i 1960 til næsten 60 procent i 1968. I midten af 1960'erne tjente 70 afroamerikanere som valgte embedsmænd i Syd, mens der ved århundredskiftet var omkring 5.000. I samme tidsrum steg antallet af sorte mennesker, der tjener i Kongressen, fra seks til omkring 40.\nBørn og medlemmer af Black Panthers giver Black Power hilsen uden for deres 'befrielseskole' i San Francisco, Californien i 1969.\nEfter borgerlig stormløb fra borgerrettighedsbevægelsens første år voksede vrede og frustration blandt mange afroamerikanere, der tydeligt så, at sand lighed - social, økonomisk og politisk - stadig undgik dem. I slutningen af 1960'erne og begyndelsen af 70'erne nærede denne frustration fremkomsten af Black Power-bevægelsen. Ifølge daværende SNCC-formand Stokely Carmichael, der først populariserede udtrykket 'sort magt' i 1966, gik den traditionelle borgerrettighedsbevægelse og dens vægt på ikke-vold ikke langt nok, og den føderale lovgivning, den havde opnået, kunne ikke adressere den økonomiske og sociale ulemper overfor sorte amerikanere.\nBlack Power var en form for både selvdefinition og selvforsvar for afroamerikanere, og den opfordrede dem til at stoppe med at se til institutionerne i det hvide Amerika - som blev anset for at være iboende racistiske - og handle for sig selv for at gribe gevinster, de ønskede, herunder bedre job, boliger og uddannelse. Også i 1966, Huey P. Newton og Bobby Seale, universitetsstuderende i Oakland, Californien , grundlagde Black Panther Party.\nMens dets oprindelige mission var at beskytte sorte mennesker mod hvid brutalitet ved at sende patruljegrupper til sorte kvarterer, udviklede Panthers sig hurtigt til en marxistisk gruppe, der fremmede sort magt ved at opfordre afroamerikanere til at bevæbne sig selv og kræve fuld beskæftigelse, anstændigt hus og kontrol over deres egne samfund. Der opstod sammenstød mellem Panthers og politiet i Californien, New York og Chicago, og i 1967 blev Newton dømt for frivilligt drab efter at have dræbt en politibetjent. Hans retssag førte national opmærksomhed til organisationen, som på sit højdepunkt i slutningen af 1960'erne pralede omkring 2.000 medlemmer.\nLov om fair bolig, april 1968\nDet Lov om fair bolig af 1968, betød som en opfølgning på Civil Rights Act af 1964, markerede den sidste store lovgivningsmæssige opnåelse af borgerrettighedstiden. Oprindeligt beregnet til at udvide føderal beskyttelse til borgerrettighedsarbejdere, blev det senere udvidet til at behandle racediskrimination ved salg, leje eller finansiering af boligenheder. Efter at lovforslaget passerede senatet med en meget smal margen i begyndelsen af april, troede man, at det stadig mere konservative Repræsentanternes Hus, der var på vagt over for den voksende styrke og militante bevægelse i Black Power-bevægelsen, ville svække det betydeligt.\nPå dagen for afstemningen i Senatet blev Martin Luther King Jr. dog myrdet i Memphis. Presset til at vedtage lovforslaget steg blandt den bølge af national anger, der fulgte, og efter en strengt begrænset debat vedtog Parlamentet den 10. april, præsident Johnson-loven. Præsident Johnson underskrev det i lov den følgende dag. I løbet af de næste år var der dog et lille fald i adskillelse af boliger, og vold opstod fra sorte bestræbelser på at søge bolig i hvide kvarterer.\nFra 1950 til 1980 steg den samlede sorte befolkning i Amerikas bycentre fra 6,1 millioner til 15,3 millioner i samme periode, hvide amerikanere flyttede støt ud af byerne ind i forstæderne og tog mange af de beskæftigelsesmuligheder, som sorte mennesker havde brug for. På denne måde blev ghettoen - et indre bysamfund plaget af høj arbejdsløshed, kriminalitet og andre sociale sygdomme - et stadig mere udbredt faktum i det sorte byliv i byen.\nMLK myrdet, 4. april 1968\nDen 4. april 1968 blev verden bedøvet og bedrøvet over nyheden om, at borgerrettighedsaktivisten og Nobels fredsprisvinder Martin Luther King, Jr. har været skudt og dræbt på balkonen på et motel i Memphis, Tennessee , hvor han var gået for at støtte en sanitetsarbejders strejke. Kongens død åbnede en enorm kløft mellem hvide og sorte amerikanere, da mange sorte mennesker så drabet som en afvisning af deres energiske stræben efter lighed gennem den ikke-voldelige modstand, han havde kæmpet for. I mere end 100 byer fulgte hans død flere dage med optøjer, brænding og plyndring.\nDen anklagede morder, en hvid mand ved navn James Earl Ray, blev fanget og prøvet straks, han trådte ind i et skyldigt anbringende og blev idømt 99 års fængsel, der blev ikke hørt noget vidnesbyrd. Ray tilbagekaldte senere sin tilståelse, og på trods af adskillige undersøgelser af sagen fra den amerikanske regering fortsatte mange med at tro, at den hurtige retssag havde været skjult for en større sammensværgelse. Kings mord sammen med drabet på Malcolm X tre år tidligere radikaliserede mange moderat afroamerikanske aktivister, der nærede væksten i Black Power-bevægelsen og Black Panther Party.\nDe konservative politikers succes det år - inklusive Richard Nixons valg til præsident og tredjepartskandidat for den ivrige segregationist George Wallace, der vandt 13 procent af stemmerne - afskrækkede afroamerikanere yderligere, hvoraf mange følte, at tidevandet vendte imod borgerrettighedsbevægelsen.\nShirley Chisholm kører for præsident, 1972\nDon Hogan Charles / New York Times Co./Getty Images\nI begyndelsen af 1970'erne havde borgerrettighedsbevægelsens fremskridt kombineret med fremkomsten af den feministiske bevægelse for at skabe en afroamerikansk kvindebevægelse. ”Der kan ikke være befrielse i et halvt løb,” erklærede Margaret Sloan, en af kvinderne bag National Black Feminist Organization, der blev grundlagt i 1973. Et år tidligere blev repræsentant Shirley Chisholm fra New York et nationalt symbol på begge bevægelser som den første store afrikanske amerikanske kandidat og den første kvindelige kandidat til præsident for De Forenede Stater.\nEn tidligere uddannelseskonsulent og grundlægger af National Women's Caucus, Chisholm blev den første sorte kvinde i Kongressen i 1968, da hun blev valgt til huset fra sit Brooklyn-distrikt. Selvom hun ikke kunne vinde en primær, modtog Chisholm mere end 150 stemmer på den demokratiske nationale konference. Hun hævdede, at hun aldrig forventede at vinde nomineringen. Det gik til George McGovern, der tabte mod Richard Nixon ved parlamentsvalget.\nDen åbenlyse Chisholm, der tiltrak sig lidt støtte blandt afroamerikanske mænd under sin præsidentkampagne, fortalte senere pressen: ”Jeg har altid mødt mere diskrimination ved at være kvinde end at være sort. Da jeg løb til kongressen, da jeg løb som præsident, mødte jeg mere forskelsbehandling som kvinde end for at være sort. Mænd er mænd. ”\nLÆS MERE: & apos Ikke-købt og unbossed & apos: Hvorfor Shirley Chisholm løb som præsident\nBakke-afgørelsen og bekræftende handling, 1978\nBegyndelsen i 1960'erne blev udtrykket 'bekræftende handling' brugt til at henvise til politikker og initiativer, der sigter mod at kompensere for tidligere diskrimination på grund af race, farve, køn, religion eller national oprindelse. Præsident John F. Kennedy brugte først sætningen i 1961 i en bekendtgørelse, der opfordrede den føderale regering til at ansætte flere afroamerikanere. I midten af 1970'erne forsøgte mange universiteter at øge tilstedeværelsen af mindretal og kvindelige fakulteter og studerende på deres campusser. University of California i Davis udpegede for eksempel 16 procent af sin medicinske skoles indlæggelsessteder for mindretalsansøgere.\nEfter at Allan Bakke, en hvid Californienmand, ansøgte to gange uden succes, sagsøgte han U.C. Davis og hævdede, at hans karakterer og testresultater var højere end for minoritetsstuderende, der blev optaget og beskyldte UC Davis for 'omvendt diskrimination.' I juni 1978 fastslog den amerikanske højesteret i Regents of the University of California v. Bakke, at brugen af strenge racekvoter var forfatningsstridig, og at Bakke skulle få adgang på den anden side, den mente, at institutioner for videregående uddannelser med rette kunne bruge race som et kriterium i optagelsesbeslutninger for at sikre mangfoldighed.\nI kølvandet på Bakke-dommen var bekræftende handling fortsat et kontroversielt og splittende spørgsmål med en voksende oppositionsbevægelse, der hævdede, at den såkaldte ”racemæssige spillerum” nu var lige, og at afroamerikanere ikke længere havde brug for særlig overvejelse for at overvinde deres ulemper. I efterfølgende afgørelser i løbet af de næste årtier begrænsede Domstolen omfanget af programmer for bekræftende handling, mens adskillige amerikanske stater forbød racistisk baserede bekræftende handlinger.\nJesse Jackson galvaniserer sorte vælgere, 1984\nSom ung mand Jesse Jackson forlod sine studier på Chicago Theological Seminary for at slutte sig til Martin Luther King Jr.s Southern Christian Leadership Conference (SCLC) i korstoget for sorte borgerrettigheder i syd, da King blev myrdet i Memphis i april 1968, Jackson var ved hans side. I 1971 grundlagde Jackson PUSH, eller People United for at redde menneskeheden (senere ændret til People United for at tjene menneskeheden), en organisation, der foreslog selvtillid til afroamerikanere og forsøgte at etablere race-paritet i erhvervslivet og det økonomiske samfund.\nHan var en førende stemme for sorte amerikanere i begyndelsen af 1980'erne og opfordrede dem til at være mere politisk aktive og ledede en vælgerregistrering, der førte til valget af Harold Washington som den første sorte borgmester i Chicago i 1983. Det følgende år, Jackson løb til den demokratiske nominering til præsident. På styrke af sin Rainbow / PUSH-koalition placerede han tredjepladsen i primærvalget, drevet af en bølge af sort vælgerdeltagelse.\nHan løb igen i 1988 og modtog 6,6 millioner stemmer eller 24 procent af den samlede primære stemme, vandt syv stater og blev nummer to bag den eventuelle demokratiske kandidat, Michael Dukakis. Jacksons fortsatte indflydelse i det demokratiske parti i de efterfølgende årtier sikrede, at afroamerikanske spørgsmål havde en vigtig rolle i partiets platform.\nGennem sin lange karriere har Jackson inspireret både beundring og kritik for sin utrættelige indsats på vegne af det sorte samfund og hans åbenlyse offentlige persona. Hans søn, Jesse L. Jackson Jr., vandt valget til US Repræsentanternes Hus fra Illinois i 1995.\nLÆS MERE: Hvordan Jesse Jackson og aposs Rainbow Coalition mestrer mangfoldighed\nOprah Winfrey lancerer syndikeret talkshow, 1986\nGennem 1980'erne og 1990'erne succesen med den langvarige sitcom Cosby Show - med den populære komiker Bill Cosby som lægepatriark for en tæt sammensat afroamerikansk familie fra mellemklassen - hjalp med at omdefinere billedet af sorte figurer på det almindelige amerikanske tv. Pludselig manglede der ikke uddannede, opadgående mobile, familieorienterede sorte figurer, som tv-seerne kunne se på, både i fiktion og i livet. I 1980 grundlagde iværksætteren Robert L. Johnson Black Entertainment Television (BET), som han senere solgte til underholdningsgiganten Viacom for omkring $ 3 mia. Måske var det mest slående fænomen stigningen i Oprah Winfrey .\nFødt i landdistrikterne Mississippi til en fattig, ugift teenagemor, startede Winfrey i tv-nyheder, inden hun overtog et morgens talkshow i Chicago i 1984. To år senere lancerede hun sit eget nationalt syndikerede talkshow, The Oprah Winfrey Show, som fortsæt med at blive den højest bedømte i tv-historien. Winfrey blev fejret for sin evne til at tale oprigtigt om en lang række emner, og hun spredte sin talkshowsucces til et imperium med en kvinde - inklusive skuespil, film og tv-produktion og udgivelse.\nHun promoverede især sorte kvindelige forfatteres arbejde og dannede et filmfirma til at producere film baseret på romaner som Farven lilla af Alice Walker og Elskede af Nobelprisvinderen Toni Morrison. (Hun medvirkede i begge dele.) En af de mest indflydelsesrige personer inden for underholdning og den første sorte kvindelige milliardær, Winfrey er også en aktiv filantrop, der giver generøst til sorte sydafrikanere og til det historisk Black Morehouse College, blandt andre årsager.\nI marts 1991 forsøgte officerer med California Highway Patrol at trække en afroamerikansk mand ved navn Rodney King over for at køre på en motorvej i Los Angeles. King, der var på prøve for røveri og havde drukket, førte dem på en højhastighedsjagt, og da patruljemændene fangede hans bil, var flere officerer fra Los Angeles Police Department på stedet. Efter at King angiveligt modstod anholdelsen og truede dem, skød fire LAPD-officerer ham med en TASER-pistol og slog ham hårdt.\nFanget på videobånd af en tilskuere og udsendt rundt om i verden, slog inspireret udbredt skandale i byens afroamerikanske samfund, der længe havde fordømt raceprofilering og misbrug, dets medlemmer led af politistyrken. Mange krævede, at den upopulære L.A.-politichef, Daryl Gates, blev fyret, og at de fire officerer blev stillet for retten for deres brug af overdreven magt. King-sagen blev til sidst prøvet i forstaden Simi Valley, og i april 1992 fandt en jury, at officererne ikke var skyldige.\nVrede over dommen udløste de fire dage af L.A.-optøjer, der begyndte i det mest sorte sydlige centrale kvarter. Da urolighederne aftog, var omkring 55 mennesker døde, mere end 2.300 sårede, og mere end 1.000 bygninger var blevet brændt. Myndighederne anslog senere den samlede skade til omkring 1 mia. $. Det næste år blev to af de fire LAPD-officerer, der var involveret i slaget, prøvet på ny og dømt ved en føderal domstol for at krænke Kings borgerlige rettigheder, og han modtog til sidst 3,8 millioner dollars fra byen i en forlig.\nI oktober 1995 samledes hundreder af tusinder af sorte mænd i Washington, D.C. til Million Man March, en af de største demonstrationer af sin art i hovedstadens historie. Arrangøren, minister Louis Farrakhan, havde opfordret til 'en million ædru, disciplinerede, engagerede, dedikerede, inspirerede sorte mænd til at mødes i Washington på en forsoningsdag.' Farrakhan, der hævdede kontrol over Nation of Islam (almindeligvis kendt som de sorte muslimer) i slutningen af 1970'erne og gentog sine oprindelige principper om sort separatisme, kan have været en brandfigur, men ideen bag Million Man March var en mest Sort - og mange hvide - kunne komme bagud.\nMarchen var beregnet til at skabe en slags åndelig fornyelse blandt sorte mænd og at indgyde dem med en følelse af solidaritet og personligt ansvar for at forbedre deres egen tilstand. Det ville også, troede arrangørerne, modbevise nogle af de stereotype negative billeder af sorte mænd, der eksisterede i det amerikanske samfund.\nPå det tidspunkt havde den amerikanske regerings 'krig mod narkotika' sendt et uforholdsmæssigt stort antal afroamerikanere i fængsel, og i 2000 var flere sorte mænd fængslet end på college. Skøn over antallet af deltagere i Million Man March varierede fra 400.000 til mere end 1 million, og dens succes ansporede tilrettelæggelsen af en Million Woman March, som fandt sted i 1997 i Philadelphia.\nbetydning af mariehøne, der lander på dig\nColin Powell bliver udenrigsminister, 2001\nSom formand for de fælles stabschefer fra 1989 til 1993 - den første afroamerikaner, der havde denne stilling - spillede Vietnam-veteranen og fire-stjernede amerikanske hærs general Colin Powell en integreret rolle i planlægningen og gennemførelsen af den første Persiske Golfkrig under præsident George HW Busk. Efter hans pensionering fra militæret i 1993 begyndte mange mennesker at flyde hans navn som en mulig præsidentkandidat. Han besluttede sig for ikke at løbe, men blev snart en fremtrædende kamp i det republikanske parti.\nI 2001 George W. Bush udnævnte Powell som udenrigsminister, hvilket gjorde ham til den første afroamerikaner, der tjente som Amerikas øverste diplomat. Powell forsøgte at opbygge international støtte til den kontroversielle amerikanske invasion af Irak i 2003 og leverede en splittende tale til FN vedrørende landets besiddelse af våbenmateriale, som senere blev afsløret for at være baseret på defekt efterretning. Han trak sig tilbage efter Bushs genvalg i 2004.\nI en anden historieudnævnelsesaftale efterfulgte Condoleezza Rice, Bushs mangeårige udenrigspolitiske rådgiver og den tidligere leder af National Security Council Powell og blev den første afroamerikanske kvinde til at fungere som udenrigsminister. Selvom han stort set holdt sig ude af det politiske søgelys efter at han trådte tilbage, forblev Powell en beundret figur i Washington og videre.\nSelvom han fortsatte med at fjerne enhver spekulation om en mulig fremtidig præsidentkørsel, skabte Powell overskrifter under præsidentkampagnen i 2008, da han brød fra det republikanske parti for at tilslutte sig Barack Obama , den eventuelle vinder og den første afroamerikaner, der blev valgt til præsident for De Forenede Stater.\nBarack Obama bliver 44. amerikanske præsident, 2008\nDen 20. januar 2009 blev Barack Obama indviet som den 44. præsident for De Forenede Stater, han er den første afroamerikaner, der besidder dette embede. Produktet af et interracial ægteskab - hans far voksede op i en lille landsby i Kenya, hans mor i Kansas - Obama voksede op i Hawaii men opdagede sit borgerlige kald i Chicago, hvor han arbejdede i flere år som samfundsarrangør på byens stort set Black South Side.\nEfter at have studeret ved Harvard Law School og praktiseret forfatningsret i Chicago, begyndte han sin politiske karriere i 1996 i Illinois State Senate og i 2004 annoncerede han sit kandidatur til et nyligt ledigt sæde i det amerikanske senat. Han holdt en ophidsende hovedtale ved årets Demokratiske Nationale Konvention, der tiltrak national opmærksomhed med sit veltalende opfordring til national enhed og samarbejde på tværs af partilinjer. I februar 2007, kun måneder efter at han kun blev den tredje afroamerikaner valgt til det amerikanske senat siden genopbygningen, annoncerede Obama sit kandidatur til den demokratiske præsidentkandidat i 2008.\nEfter at have modstået en stram demokratisk primærkamp med Hillary Clinton, New York-senatoren og den tidligere førstedame, besejrede Obama senator John McCain af Arizona ved parlamentsvalget i november. Obamas optræden i både primærvalget og parlamentsvalget tiltrak imponerende folkemængder, og hans budskab om håb og forandring - legemliggjort af sloganet 'Yes We Can' - inspirerede tusinder af nye vælgere, mange unge og sorte, til at afgive deres stemme for den første tid i det historiske valg. Han blev genvalgt i 2012.\nUdtrykket 'Black lives matter' blev først brugt af arrangøren Alicia Garza i et Facebook-indlæg fra juli 2013 som svar på frifinnelsen af George Zimmerman, en mand i Florida, der skød og dræbte ubevæbnede 17-årige Trayvon Martin den 26. februar 2012. Martins død udløste landsdækkende protester som Million Hoodie March. I 2013 dannede Patrisse Cullors, Alicia Garza og Opal Tometi Black Lives Matter Network med missionen at 'udrydde hvid overherredømme og opbygge lokal magt til at gribe ind i vold påført sorte samfund af staten og vigilanterne.'\nHashtagget #BlackLivesMatter dukkede først op på Twitter den 13. juli 2013 og spredte sig bredt, da højt profilerede sager, der involverede sorte civile dødsfald, fremkaldte fornyet raseri.\nEn række sorte amerikaners dødsfald fra politibetjente fortsatte med at udløse raseri og protester, herunder Eric Garner i New York City, Michael Brown i Ferguson, Missouri, Tamir Rice i Cleveland Ohio og Freddie Gray i Baltimore, Maryland.\nBlack Lives Matter-bevægelsen fik fornyet opmærksomhed den 25. september 2016, da San Francisco 49ers-spillere Eric Reid, Eli Harold og quarterback Colin Kaepernick knælede under nationalhymnen før kampen mod Seattle Seahawks for at henlede opmærksomheden på de seneste handlinger af politiets brutalitet. . Snesevis af andre spillere i NFL og videre fulgte trop.\nGeorge Floyd protesterer\nTony L. Clark holder et foto af George Floyd blandt demonstranter foran Cup Food Store, hvor George Floyd blev dræbt.\nJerry Holt / Star Tribune / Getty Images\nBevægelsen svulmede op til et kritisk tidspunkt den 25. maj 2020 midt i COVID-19-epidemien, da den 46-årige George Floyd døde efter at være blevet håndjernet og fastgjort til jorden af politibetjent Derek Chauvin.\nChauvin blev filmet knælende på Floyds hals i mere end otte minutter. Floyd var blevet beskyldt for at bruge en forfalsket regning på $ 20 i en lokal deli i Minneapolis. Alle fire officerer, der var involveret i hændelsen, blev fyret, og Chauvin blev anklaget for andengradsmord, tredjegradsmord og andengradsdrab. De tre andre officerer blev anklaget for at hjælpe mord.\nFloyds drab kom i hælene på to andre højt profilerede sager i 2020. Den 23. februar blev den 25-årige Ahmaud Arbery dræbt, da han var på flugt efter at være efterfulgt af tre hvide mænd i en pick-up truck. Og den 13. marts blev den 26-årige EMT Breonna Taylor skudt otte gange og dræbt, efter at politiet brød døren til hendes lejlighed ned, mens de udførte en natlig beføjelse.\nDen 26. maj 2020, dagen efter Floyds død, gik demonstranter i Minneapolis ud på gaden for at protestere mod Floyds drab. Politibiler blev sat i brand, og officerer frigav tåregas for at sprede skarer. Efter måneder med karantæne og isolation under en global pandemi, protesterede man og spredte sig over hele landet i de følgende dage og uger.\nKamala Harris bliver den første kvinde og den første sorte amerikanske vicepræsident, 2021\nI januar 2021 blev Kamala Harris den første kvinde og første kvindelige farve, der blev vicepræsident for De Forenede Stater. Den daværende kandidat Joe Biden havde nomineret Harris i august 2020 under det demokratiske partis 'fjerntliggende' nationale konvent. Harris, hvis mor emigrerede til USA fra Indien, og hvis far emigrerede fra Jamaica, var den første person af afrikansk eller asiatisk afstamning, der blev et større partis vicepræsidentskandidat - og den første, der vandt kontoret.\nI sin sejretale i november 2020 sagde Harris, at hun tænkte 'på generationer af kvinder, sorte kvinder, asiatiske, hvide, latina-, indianerkvinder - som gennem hele vores nation har historisk banet vejen for dette øjeblik i aften - kvinder, der kæmpede og ofrede så meget for lighed og frihed og retfærdighed for alle. ”\nFerguson skyder offer Michael Brown. BBC .\nGeorge Floyd Protester: En tidslinje. New York Times.\nReparer ris. PBS.org.\nThe Matter of Black Lives. New Yorker.\nHashtag Black Lives Matter. Pew Research .\nVejen til Eric Garners død. New York Times.\nTidslinje for mordprøve på Amber Guyger. ABC .\npersiske golfkrig årsag og virkning\nhvad var den første monoteistiske religion\nhvor går jøder for at tilbede\nhvad var det oprindelige formål med rettighedserklæringen\nat se en guldsmede betyder


Afvigerne iblandt os | Kronik | fyens.dk\nAfvigerne iblandt os\nPubliceret 10. maj 2007 kl. 04:00\nMassakren 16. april på et amerikansk universitet genkaldte mindet om en tilsvarende tragedie for 13 år siden på Århus Universitet. Hvad kan der gøres for at stoppe afvigerne, inden det går galt?\nDen 16. april dræbte en studerende i Virginia 32 studerende, forskere og undervisere, hvorefter han begik selvmord. Medierne var straks på plads og dækkede flittigt denne begivenhed. Jeg blev selv kontaktet, ikke fordi jeg er en medieforsker, der vil kunne bidrage med viden om mediernes rolle i sådanne tragedier, men fordi jeg var til stede, da en lignende massakre fandt sted på Århus Universitet i 1994. Jeg mistede en veninde og kunne selv være blevet skudt, derfor var min rolle interessant.\nFor mig at se er det helt centralt, at vi genoptager debatten fra dengang. Men hvorfor ikke bruge medierne, som det stærke "våben", de er, til at diskutere psykologiske profiler og forebyggende midler i stedet for til at opblæse det sensationelle?\nDER var ryddet masser af sendeflade og spalteplads både den 16. og 17. april. CNN, TV 2 News mv. sendte live fra Virginia Tech nærmest uden afbrydelser. Men sendetiden blev primært brugt til at se tragedien som en sensation og til at give politiet og våbenlovgivningen skylden for udfaldet.\nEfter min mening kunne en del af den i stedet have været brugt på nuancerede diskussioner af, hvad man kan gøre for at forhindre det i at ske igen.\nDen liberale amerikanske våbenlovgivning blev især udråbt som synderen i Virginia-tragedien. Hvis ikke morderen legalt havde haft to skydevåben i sin varetægt, så var det ikke sket. Sådan lød en fremherskende amerikansk tese.\nDele af den danske presse greb straks til strategien "at gøre de store ubegribelige tragedier fra USA en smule mere begribelige" ved at fokusere på en lignende sag fra vores eget land. Således blussede massakren i kantinen på Århus Universitet op igen for en stund.\nOver landets tv-skærme kørte, foruden billederne fra Virginia, også billeder fra Trøjborg kantinen. Og så blev der ellers langsomt skruet ned for sendetiden igen, efterhånden som tragedien i USA "ebbede ud".\nTillad mig at skrue lidt op for debatten igen, men set ud fra en anden vinkel end våbenlove og politiindsatser. For at diskutere våbenlove er - for mig at se - ikke en synderlig forebyggende indsats.\nHvis EN anden studerende igen bliver frustreret nok til at ville begå udvidet selvmord i et forsøg på forskruet eksponering af sig selv, føler jeg mig overbevist om, at han nok skal finde et våben at udtrykke sig via. Morderen fra Trøjborg kantinen brugte et oversavet jagtgevær.\nSå vil man lave et udvidet selvmord, finder man ud af metoden, uanset hvilket land man bor i, og uanset hvilken lovgivning, der findes.\nDen slags massakrer er nøje planlagte, hvilket understreges af, at Trøjborg-morderen efterlod et brev og Virginia-morderen sendte et indslag til en tv-station.\nDet er ikke impulshandlinger, hvor man pludselig griber ud efter et våben og skyder løs. Der er mange tegn på, at en morder bliver til en morder.\nLad os derfor i stedet rejse en langt vigtigere debat, nemlig, hvordan vi kan medvirke til at forhindre, at unge studerende driver eller drives derud, hvor de finder på noget fuldkommen utilgiveligt. Lad os også bede politikerne debattere, hvad der skal til, før man har mulighed for at tvangsindlægge f.eks. en studerende, der har brug for psykiatrisk behandling.\nDet ER bemærkelsesværdigt, at både massakren i Århus (5. april 1994), i Columbia (20. april 1999) og i Virginia (16. april 2007) fandt sted på universiteter i april. Det ligner enten pure tilfældigheder. Eller også tegner der sig et lille mønster, som vi bør interessere os mere for i forebyggelsens navn.\nJeg er i dag selv medieforsker ved Syddansk Universitet i Odense. Jeg er i dag selv underviser og specialevejleder og har med masser af studerende at gøre. Jeg har dermed også et medansvar for at forsøge at have føling med, hvordan de unge - inden for min rækkevidde - har det.\nMed mit arbejde følger også en debat om, hvilke normer og forhold vi lader de universitetsstuderende arbejde indenfor. Disse forhold er ikke altid tydelige og gode nok.\nAt skabe sådanne rammer kræver, at man ovenfra er villige til at træffe beslutninger og afsætte midler til, at aspekter, der vedrører de unge studerendes velbefindende, opprioriteres.\nDet er svært at vide, om morderne fra henholdvis Virginia Tech og Aarhus Universitet, kunne have været hjulpet. De var begge studerende, der var kørt ud på et sidespor.\nFlemming Nielsen kunne ikke færdiggøre sit speciale og havde derfor i alt for lang tid siddet i den såkaldte "specialesump, hvor mange ender (uden lige så fatal en udgang).\nVi vil aldrig få svar på, om hans specialevejleder kunne have ændret noget ved at bidrage med mere støtte, mere kritik, flere deadlines eller andet.\nEj heller får vi at vide, om hans medbeboere på kollegiet eller hans familie med fordel kunne have reageret på, at han trak sig ind i sig selv, lejede masser af voldsfilm og begyndte at sige underlige ting ("Jeg vil være Danmarks første massemorder" f.eks.). Eller om hans psykolog kunne have tvangsindlagt ham?\nJeg ønsker ikke at placere et ansvar et bestemt sted. Måske havde det været umuligt at gøre noget for Flemming Nielsen eller Cho Seung-Hui. Men det ændrer ikke ved, at vi alle har et medansvar for, om vore studerende, vore nærmeste eller bekendte udsender signaler, som vi bør reagere på.\nDe behøver ikke at være potentielle massemordere, de kan bare gå rundt og føle, at de ikke slår til. Den slags frustrationer er også alvorlige. Netop den slags mindreværdssymptomer kan i ekstreme tilfælde føre til noget mere radikalt. Undersøgelser viser, at udvidet selvmord ikke nødvendigvis foretages af deciderede psykopater, men af enspændere, der føler sig ladt ude af fællesskaber og lider af mindreværd og præstationsangst.\nDermed er vi tilbage ved kernen: tre voldsomme massakrer er foregået på universiteter i april. Universiteter er (ikke mindst i april, som ligger tæt på eksamen) ensbetydende med en arbejdsplads, hvor man skal honorere høje krav fra uddannelsesinstitutionen, de medstuderende, lærerne, familien og én selv.\nYdermere kræver de fleste eksamener og især specialeperioden, at man arbejder solo og selvstændigt. Derfor må universiteterne vedblive at udvikle endnu bedre muligheder for, at studerende får sociale og faglige ram-mer, som er med til at støtte dem.\nAt holdstørrelserne bliver stadigt større, at de fleste universiteter ikke arbejder med egentlige deadlines for specialer, og at det oftest er op til dem selv, om de deltager i en læsegruppe, det er ikke forhold, som yder støtter.\nJEG mistede min læsegruppe (én død, én voldsomt såret) den 5. april 1994, og det står klart for mig, at vi alle har et medansvar i forhold til at tage os af hinanden, og at universitetet er en krævende arbejdsplads med flere solopræstationer end fællesskaber.\nDe, jeg mistede, var kærlige, velfungerende, intelligente og fællesskabstænkende studerende. Studerende som disse, der bidrog med meget positivt til universitetsverden, udgør heldigvis majoriteten af de studerende.\nMen lad os forske mere i, interessere os mere for, hvordan vi forhindrer, at de enkelte studerende, der agerer afstumpet, tager andre studerende med sig i døden. For på den måde mister vi alt for meget. Således også i Virginia.\nJeg tænker hverken i hævn eller tilgivelse. Jeg tænker i medansvar for og mere viden om universitetets afvigere - også herhjemme. For det er ikke bare et amerikansk problem, som kan ryddes af vejen med en ændret våbenlovgivning.\nHeidi Philipsen, Maevej 28, Tommerup, er adjunkt ved Medievidenskab på SDU.


Rob Globke - Page 4 - Hockeydebat\nPost by 3jw1n » Tue Nov 18, 2008 1:03:58\nForskellen er nok vi har set på spanheli 2 år nu og han ha haft ti gode kampe. Mens Globke har spillet to hvor han har lavet et mål og været målfarlig.. Der er alene en stor forskel. Og mht. Piotek har jeg aldrig været efter ham for jeg hhar altid været imponeret over en energi han hr, også nu som gammel. Han står ikke stille og har påtaget sig sin rolle med ikke at score men med at kæmpe deffensivt hvilket han gør. Desuden er han vel næsten gratis sammenlignet med de to andre ?\nPost by Corry Perry » Tue Nov 18, 2008 2:45:59\nPioutek er vel også en slags rollemodel for de unge, med sin erfaring\nPost by Skytten » Sun Nov 23, 2008 9:30:41\nTror næste gang vi skal have udl stjerner from over there, så skal vi vælge nogen der er vant til eu baner, for tror nok #33 er ved at skylde lidt point....\nVed ikke om han har spillet godt på udebane, men synes han er noget anonym på home field, bortset fra udv boksen\nKan ikke passe at vi skal have endnu een der får isen til at smelte, kom nu Rob, ellers få vi en skægprotest af KBH, han er helt vild med skæg på hele kroppen\nPost by KBH » Mon Nov 24, 2008 7:30:40\n[quote="Skytten"]Tror næste gang vi skal have udl stjerner from over there, så skal vi vælge nogen der er vant til eu baner, for tror nok #33 er ved at skylde lidt point....\nKan ikke passe at vi skal have endnu een der får isen til at smelte, kom nu Rob, ellers få vi en skægprotest af KBH, han er helt vild med skæg på hele kroppen [/quote]\nKan sgu da ikke gøre ved at mit hovedhår er ved at kravle ned på ryggen\nHåber også at #33 kommer igang. Det er lidt for tidligt at vurdere, om han vil blive en succes på sigt eller ej, men generelt er jeg enig i de betragninger, der har været fremme. Jeg tror mere på en mand, der spiller 1. kæde i AHL eller ECHL end én, der spiller 4. kæde i NHL. Som andre har været inde på, har 4. og til dels 3. kæden i NHL en defensiv rolle med nogle fysiske typer.\nEfter beskrivelsen af Rob på Hockeysfuture - håber jeg dog han indeholder en masse offensive kvaliteter, som vi får glæde af de fremtidige kampe\nPost by Skytten » Mon Nov 24, 2008 5:23:59\nhaha, det er sgu underligt, at alt håret med alderen rutcher ned af kroppen fra toppen, kan vi give #12 skylden for det\nOvervejer at få full hairy body move hvis Spand L når 10 point i år, men så skal vi nok op på 85 kampe som i NHL\nPost by 3jw1n » Tue Dec 02, 2008 3:34:17\nNu skal du passe på det ser ud til han følger med her og mener du skal være hår løs TOTALT..\nPost by Ishåki » Sun Dec 28, 2008 9:21:05\n[quote="Corey"]Ja vi er da blevet skuffet flere gange, paska og prokop hører dog ikke til i den katagori - Spadafora skuffede ikke mig, tværtimod, Konrad kan hverken du eller jeg udtale sig om, men han skuffede tilsyneladende Heikki.\nIngen af dem du nævner spillede NHL kampe sæsonen før de startede i WH - desuden må det også være sjældent at en sæk kartofler bliver hentet op til NHL.\nGlopke er uden tvivl en forstærkning, men det vil naturligvis tage en 8-10 kampe at få ham spillet ind, præcis som det gjorde med Soro - ham så jeg forresten ikke på din skuffelses liste [/quote]\nNu er de 8-10 kampe så forlængst overstået, ja faktisk har man spillet 15 kampe med Groble hvoraf kun 5 er vundet. Stats på #33 iflg. de officielle kamprapporter: 4 mål, 4 assister, 11x2 min og 2x10 min.\nBlev han så den forstærkning man håbede på...? Jeg kender mit eget svar, men hvad siger alle I der var helt oppe at køre dengang i starten af november...?\nPost by Jeff Corey » Sun Dec 28, 2008 11:47:08\nJeg synes han er en forstærkning for truppen, men ikke den type spiller jeg havde håbet på.. Han har jo alt hvad en hockeyspiller skal bruge - skøjteløb, skud, fysik, og delvis har han også hovedet med når han spiller. Men jeg synes ikke man kan sige at han ligesom "har løftet holdet", han er ikke den type spiller der tager det helt store ansvar, og viser vejen frem når de har mest brug for det.\nHan er som sagt en udemærked hockeyspiller, men han ænder som de fleste andre udlændinge der kommer til frederikshavn - Han ryger med i bunken som "de andre" spillere..\nPost by KBH » Mon Dec 29, 2008 7:58:07\n[quote="Jeff Corey"]Jeg synes han er en forstærkning for truppen, men ikke den type spiller jeg havde håbet på.. Han har jo alt hvad en hockeyspiller skal bruge - skøjteløb, skud, fysik, og delvis har han også hovedet med når han spiller. Men jeg synes ikke man kan sige at han ligesom "har løftet holdet", han er ikke den type spiller der tager det helt store ansvar, og viser vejen frem når de har mest brug for det.\nHan er som sagt en udemærked hockeyspiller, men han ænder som de fleste andre udlændinge der kommer til frederikshavn - Han ryger med i bunken som "de andre" spillere..[/quote]\nJeg må give dig ret - han er en glimrende spiller og da absolut en spiller, der kan bruges på holdet, men han var nok ikke lige den spillertype, vi havde mest brug for. Efter min mening, er han en typisk 3./4. kæde spiller fra NHL - meget fysisk. Vi havde måske mere brug for en 1./2. kæde spiller fra AHL?\nNu er der jo bare ikke frit valg på alle hylder, der er mange begrænsninger, og man skal også være lidt heldig. Det er jo ikke hver dag man støver en Matzka, Redenbach, Gordon eller en ung Dubkov op\nGlobke kan dog nå at overraske endnu - nu nettede han da 2 mod OIK\nPost by Jeff Corey » Tue Dec 30, 2008 12:08:44\nSkrevet: Man dec 29, 2008 7:58:07 Emne:\nDet ved jeg nu ikke om du har ret i, FIK ha ikke hentet nogle udlændinge i særklasse i flere år. Og hvis du ser på herning, så henter de udlændinge i høj høj klasse hvert år


Hvordan man kan få lidt kvalitets tid med sin partner, uden at det koster kassen – À la Mor\nPosted on december 5, 2018 december 5, 2018 af alamor\nMin mand og jeg er ret alene med børnene. Vi har ingen hjælp fra nær familie. Da jeg først blev mor, selv om jeg var fuldt klar over at vi ikke ville have nogen hjælp når vi kom så langt, slog det mig helt ned. Det her barn der kom ind i mit liv og tog alt hvad jeg havde af tid og kræfter, og ikke tillod mig at i det hele taget få dem tilbage før hun bad om mere. Det blev meget svært lige pludselig. Og først skulle jeg jo finde ud af det at blive mor, uden at få tid til at tænke over det, men det er en anden historie.\nLige efter min første datter kom til verden, eller det vil sige, godt 10 måneder senere, begyndte vi at undersøge det at have en barnepige der kunne tage nogle aftner hvor vi kom ud. Jeg kan ikke udtrykke min lykke mere over hvor vildt fantastisk det var at skulle få et par små spinkle timer for mig selv med min mand, hvor vi kunne gøre hvad vi ville.\nJeg husker en af de første gange vi skulle ud, og vi havde simpelthen ikke være ude i lang tid, så vi vidste slet ikke hvad vi skulle gøre. Det endte med en tur til Nørreport på en vin bar. Derefter en tur på McDonalds og derefter hjem. Det var en SKØN tur, men også en dyr tur.\nDa jeg var gravid med nr 2, var jeg sygemeldt i den sidste periode op mod fødsel. Og lige inden jeg skulle føde sagde min mand; nu holder jeg fri i morgen, så tager vi en tur i biografen. Det blev startskuddet for vores egen ide af en date.\nI dag, når vi holde date-dag, tager en at afleverer børn, men s den andre får gøre det den vil (som tit er at sove). Bagefter har vi tid til brunch, frokost, og hvad andet skulle kunne passe ind før vi tager i biografen kl 12. Bagefter henter vi børnene tidlig og går hjem og har masse dejlig kvalitetstid. Det er de bedste dage! Det koster ikke mere udover institutionspladsen og vi får mere tid sammen i de bedste vågne timer i døgnet.\nSå for andre pressede småbørnsforældre – brug nogle ferie dage på jer selv! Jeres børn vi elske jer for det!\nKategorierMad, Tid for dig Tags#alamor, #date, #dateday, #huskdinpartner, #kvalitetstid\nTidligere indlægForrige Hvorfor en dagbog ikke er en skidt ide\nNæste indlægNæste Har nogen fortalt dig? You got this!