David Lynch - David Lynch - qaz.wiki\nDenne artikel handler om den amerikanske instruktør. For andre personer ved navn David Lynch, se David Lynch (tvetydighed) .\nAmerikansk filmregissør og kunstner\nLynch i 2017\n( 1946-01-20 )20. januar 1946 (74 år)\n1966 - til stede\n4, inklusive Jennifer\nTidligt liv og arbejde\nListe over modtagne priser\nListe over hyppige samarbejdspartnere\nDavid Keith Lynch (født 20. januar 1946) er en amerikansk filmskaber, maler, musiker og skuespiller. Han er bedst kendt for at skrive og instruere film som Eraserhead (1977), The Elephant Man (1980), Blue Velvet (1986) og Mulholland Drive (2001), som af kritikere ofte betragtes som blandt de bedste film i deres tid , og for hans tv-serie Twin Peaks (1990–91, 2017). Disse værker førte til, at han blev mærket "den første populære surrealist " af filmkritikeren Pauline Kael . Modtager af en Oscar-ærespris i 2019, han har modtaget tre Oscar- nomineringer til bedste instruktør og har to gange vundet César-prisen for bedste udenlandske film samt Palme d'Or på Cannes Film Festival og en Golden Lion pris for livstidspræstation på filmfestivalen i Venedig . I 2007 meddelte et panel af kritikere, der blev indkaldt af The Guardian , at 'efter alle diskussionerne kunne ingen skylde konklusionen om, at David Lynch er den vigtigste filmskaber i den nuværende æra', mens AllMovie kaldte ham " renæssancemanden fra moderne amerikansk filmfremstilling ".\nLynchs første spillefilm, den surrealistiske rædsel Eraserhead (1977), blev en succes på filmkredsen ved midnat , og han fulgte det ved at instruere The Elephant Man (1980), Dune (1984) og Blue Velvet (1986). Lynch oprettede derefter sin egen tv-serie med Mark Frost , det populære mordmysterium Twin Peaks (1990-91), der løb i to sæsoner. Han skabte også filmen prequel Twin Peaks: Fire Walk with Me (1992), vejfilmen Wild at Heart (1990) og familiefilmen The Straight Story (1999) i samme periode. Vendende videre mod surrealistisk filmfremstilling opererede tre af hans efterfølgende film drømmelogiske ikke-lineære fortællestrukturer : Lost Highway (1997), Mulholland Drive (2001) og Inland Empire (2006). Lynch og Frost genforenes i 2017 til en tredje sæson af Twin Peaks , som blev sendt på Showtime . Lynch var med til at skrive og instruere hver episode og gentog hans rolle som Gordon Cole på skærmen.\nLynchs andre kunstneriske bestræbelser inkluderer hans arbejde som musiker, der omfatter studiealbummet BlueBOB (2001), Crazy Clown Time (2011) og The Big Dream (2013) samt musik og lyddesign til en række af hans film; maleri og fotografering; skrivning af bøgerne Images (1994), Catching the Big Fish (2006) og Room to Dream (2018); og instruere adskillige musikvideoer og reklamer, herunder Dior- reklamefilmen Lady Blue Shanghai (2006). En ivrig udøver af Transcendental Meditation (TM), i 2005 grundlagde han David Lynch Foundation , som søger at finansiere undervisningen i TM i skoler og siden har udvidet dets anvendelsesområde til andre udsatte befolkninger, herunder hjemløse, veteraner og flygtninge.\n2.1 1966–1970: Philadelphia og kortfilm\n2.2 1971–1979: Los Angeles og Eraserhead\n2.3 1980-1982: Elefantmanden og mainstream succes\n2.4 1983–1986: De Laurentiis-filmene, Dune og Blue Velvet\n2.5 1987–1996: Twin Peaks , Wild at Heart og Fire Walk with Me\n2.6 1997-2001: Lost Highway , The Straight Story og Mulholland Drive\n2.7 2002–2013: Internetarbejde og Inland Empire\n2.8 2014–2017: Genoplivning af Twin Peaks\n2.9 Vejrrapporter og genudgivelse af kaniner ; 2020 – nu\n3 Filmiske påvirkninger og temaer\n3.3 Tilbagevendende samarbejdspartnere\n7.2 Politiske synspunkter\nHovedartikel: David Lynchs tidlige liv\nMin barndom var elegante hjem, trækantede gader, mælkemanden, opbygning af baggårdsfort, droningfly, blå himmel, stakithegn, grønt græs, kirsebærtræer. Mellemamerika, som det skulle være. Men på kirsebærtræet oser denne tonehøjde ud - nogle sorte, nogle gule og millioner af røde myrer, der kravler over det hele. Jeg opdagede, at hvis man ser lidt nærmere på denne smukke verden, er der altid røde myrer nedenunder. Fordi jeg voksede op i en perfekt verden, var andre ting en kontrast.\nDavid Keith Lynch blev født i Missoula, Montana den 20. januar 1946. Hans far, Donald Walton Lynch (1915–2007), var forsker, der arbejdede for US Department of Agriculture (USDA), og hans mor, Edwina "Sunny". Lynch (født Sundholm; 1919-2004), var en engelsksproget vejleder. To af Lynchs bedsteforældre fra moder var finsk-svenske indvandrere, der ankom til USA i det 19. århundrede. Han blev opdraget som presbyterian . Lynches flyttede ofte rundt efter hvor USDA tildelte Donald. På grund af dette flyttede Lynch sammen med sine forældre til Sandpoint, Idaho , da han var to måneder gammel; to år senere, efter at hans bror John blev født, flyttede familien til Spokane, Washington . Lynchs søster Martha blev født der. Familien flyttede derefter til Durham, North Carolina , Boise, Idaho og Alexandria, Virginia . Lynch tilpassede sig dette tidlige tidlige liv med relativ lethed og bemærkede, at han normalt ikke havde noget problem med at få nye venner, hver gang han begyndte at gå på en ny skole. I sit tidlige liv bemærkede han:\nJeg fandt verden fuldstændig og helt fantastisk som barn. Selvfølgelig havde jeg den sædvanlige frygt som at gå i skole ... for mig var skolen den gang en forbrydelse mod unge mennesker. Det ødelagde frihedens frø. Lærerne opmuntrede ikke viden eller en positiv holdning.\nLynchs seniorskoleportræt, 1964\nVed siden af sin skolegang sluttede Lynch sig til Boy Scouts , skønt han senere sagde, at han kun "blev [spejder], så jeg kunne holde op og lægge det bag mig". Han steg til den højeste rang af Eagle Scout . Som Eagle Scout var han til stede sammen med andre Boy Scouts uden for Det Hvide Hus ved indvielsen af præsident John F. Kennedy , som fandt sted på Lynchs 15-årsdag. Lynch var også interesseret i at male og tegne fra en tidlig alder og blev fascineret af ideen om at forfølge det som en karrierevej, da han boede i Virginia, hvor hans vens far var en professionel maler.\nPå Francis C. Hammond High School i Alexandria udmærkede Lynch sig ikke akademisk, idet han havde ringe interesse for skolearbejde, men han var populær blandt andre studerende, og efter at have forladt besluttede han at han ville studere maleri på college. Han begyndte sine studier på Corcoran School of the Arts and Design i Washington, DC, inden han i 1964 flyttede til School of the Museum of Fine Arts, Boston , hvor han var værelseskammerater med musiker Peter Wolf . Han gik efter kun et år og sagde: "Jeg blev slet ikke inspireret det sted." Han besluttede i stedet, at han ønskede at rejse rundt i Europa i tre år med sin ven Jack Fisk , som på samme måde var utilfreds med sine studier på Cooper Union . De håbede, at de kunne træne i Europa med den østrigske expressionistiske maler Oskar Kokoschka på hans skole. Da de nåede Salzburg , fandt de imidlertid, at Kokoschka ikke var tilgængelig; desillusioneret vendte de tilbage til USA efter kun at have tilbragt to uger i Europa.\n1966–1970: Philadelphia og kortfilm\nTilbage i USA vendte Lynch tilbage til Virginia, men da hans forældre var flyttet til Walnut Creek, Californien , blev han hos sin ven Toby Keeler et stykke tid. Han besluttede at flytte til Philadelphia og tilmelde sig Pennsylvania Academy of Fine Arts efter råd fra Fisk, som allerede var indskrevet der. Han foretrak dette college frem for sin tidligere skole i Boston og sagde: "I Philadelphia var der store og seriøse malere, og alle inspirerede hinanden, og det var en smuk tid der." Det var her, han begyndte et forhold til en medstuderende, Peggy Reavey, som han blev gift i 1967. Det følgende år fødte Peggy deres datter Jennifer . Peggy sagde senere, "[Lynch] var bestemt en tilbageholdende far, men meget kærlig. Hej, jeg var gravid, da vi blev gift. Vi var begge tilbageholdende." Som familie flyttede de til Philadelphias Fairmount- kvarter, hvor de købte et 12-værelses hus til den relativt lave pris på $ 3.500 på grund af områdets høje kriminalitet og fattigdomsrate. Lynch sagde senere:\nVi boede billigt, men byen var fuld af frygt. Et barn blev skudt ihjel på gaden ... Vi blev røvet to gange, fik vinduer skudt ud og en bil stjålet. Huset blev først brudt ind kun tre dage efter, at vi flyttede ind ... Følelsen var så tæt på ekstrem fare, og frygt var så intens. Der var vold og had og snavs. Men den største indflydelse i hele mit liv var den by.\nI mellemtiden tog han et job med at udskrive graveringer for at hjælpe med at forsørge sin familie. På Pennsylvania Academy lavede Lynch sin første kortfilm, Six Men Getting Sick (1967). Han var først kommet med ideen, da han udviklede et ønske om at se sine malerier bevæge sig, og han begyndte at diskutere at lave animation med en kunstner ved navn Bruce Samuelson. Da dette projekt aldrig blev til, besluttede Lynch at arbejde på en film alene og købte det billigste 16 mm kamera, han kunne finde. Idet han tog et af akademiets forladte øvre rum som et arbejdsområde, brugte han $ 150, som på det tidspunkt, han følte at være en masse penge, til at producere Six Men Getting Sick . Lynch kaldte filmen "57 sekunder med vækst og ild og tre sekunder med opkast", og spillede den på en løkke ved akademiets årlige udstilling ved slutningen af året, hvor den delte fælles førstepræmie med et maleri af Noel Mahaffey. Dette førte til en kommission fra en af hans medstuderende, den velhavende H. Barton Wasserman, der tilbød ham $ 1.000 for at skabe en filminstallation i sit hjem. Brugte $ 478 af dette på brugt Bolex- kamera "af [hans] drømme", producerede Lynch en ny animeret kortfilm, men efter at filmen blev udviklet indså han, at resultatet var et sløret, rammeløst tryk. Han sagde senere, "Så jeg kaldte [Wasserman] op og sagde: 'Bart, filmen er en katastrofe. Kameraet var ødelagt, og det, jeg har gjort, har ikke vist sig.' Og han sagde: 'Bare rolig, David, tag resten af pengene og lav noget andet til mig. Giv mig bare et tryk.' Sådan er det."\nMed sine resterende penge besluttede Lynch at eksperimentere med en blanding af animation og live action og producerede det fire minutters korte The Alphabet (1968). Filmen medvirkede Lynchs kone Peggy som en karakter kendt som The Girl, der synger alfabetet til en række billeder af heste, inden han dør i slutningen ved blødning af blod over hendes lagner. Ved at tilføje en lydeffekt brugte Lynch en ødelagt Uher -båndoptager til at optage lyden af Jennifer, der græd, hvilket skabte en forvrænget lyd, som Lynch fandt særlig effektiv. Senere beskrev han, hvad der havde inspireret ham, Lynch sagde: "Peggy's niece havde en dårlig drøm en nat og sagde alfabetet i sin søvn på en plaget måde. Så det var sådan, hvad der startede Alfabetet . Resten af det var bare underbevidsthed. . "\nEfter at have lært om det nyoprettede American Film Institute , som gav tilskud til filmskabere, der kunne støtte deres ansøgning med et tidligere arbejde og et manuskript til et nyt projekt, besluttede Lynch at sende dem en kopi af The Alphabet sammen med et script, han havde skrevet til en ny kortfilm, der næsten udelukkende ville være live action, Bedstemoren . Instituttet gik med på at hjælpe med at finansiere arbejdet og tilbød ham oprindeligt $ 5.000 ud af hans anmodede budget på $ 7.200, men senere tildelte han yderligere $ 2.200. I hovedrollen med mennesker, han kendte fra både arbejde og college, og som blev filmet i sit eget hus, indeholdt bedstemoren en forsømt dreng, der "vokser" en bedstemor fra et frø for at passe på ham. Filmkritikerne Michelle Le Blanc og Colin Odell skrev, "denne film er en sand underlighed, men indeholder mange af de temaer og ideer, der vil filtrere ind i hans senere arbejde, og viser en bemærkelsesværdig forståelse af mediet".\n1971–1979: Los Angeles og Eraserhead\nTeaterudgivelsesplakat til Eraserhead\nI 1971 flyttede Lynch med sin kone og datter til Los Angeles, hvor han begyndte at studere filmfremstilling på AFI Conservatory , et sted, som han senere kaldte "helt kaotisk og uorganiseret, hvilket var fantastisk ... du lærte hurtigt, at hvis du skulle til få noget gjort, bliver du nødt til at gøre det selv. De ville lade folk gøre deres ting. " Han begyndte at skrive et manuskript til et foreslået værk, Gardenback , der havde "udfoldet sig fra dette maleri, jeg havde lavet". I denne satsning blev han støttet af en række figurer ved konservatoriet, der opmuntrede ham til at forlænge manuskriptet og tilføje mere dialog, hvilket han modvilligt gik ind for. Al indblanding i hans Gardenback- projekt fik ham træt af konservatoriet og førte ham til at stoppe efter at have vendt tilbage for at starte sit andet år og blive sat i førsteårs klasser. AFI-dekan Frank Daniel bad Lynch genoverveje og troede, at han var en af skolens bedste elever. Lynch aftalt på betingelse af, at han kunne oprette et projekt, der ikke ville blive forstyrret. Da han følte, at Gardenback var "ødelagt", gik han ud på en ny film, Eraserhead .\nEraserhead var planlagt til at være omkring 42 minutter lang (det endte med at blive 89 minutter), dets manuskript var kun 21 sider, og Lynch var i stand til at skabe filmen uden indblanding. Optagelserne begyndte den 29. maj 1972 om natten i nogle forladte stalde, hvilket gjorde det muligt for produktionsteamet, som stort set var Lynch og nogle af hans venner, herunder Sissy Spacek , Jack Fisk , filmfotograf Frederick Elmes og lyddesigner Alan Splet , at oprette en kamerarum, grønt rum, redigeringsrum, sæt samt et madværelse og et badeværelse. Den AFI gav Lynch en $ 10.000 tilskud, men det var ikke nok til at færdiggøre filmen, og under pres fra studierne efter succesen med den relativt billige spillefilm Easy Rider , det var ude af stand til at give ham mere. Lynch blev derefter understøttet af et lån fra sin far og penge, som han tjente på en papirrute, som han tog op og leverede Wall Street Journal . Ikke længe i Eraserheads produktion blev Lynch og Peggy i mindelighed adskilt og skilt, og han begyndte at leve fuld tid på sæt. I 1977 giftede Lynch sig med Mary Fisk, søster til Jack Fisk.\nLynch har sagt, at ikke en eneste anmelder af filmen forstod det på den måde, han havde til hensigt. Eraserhead er filmet i sort og hvid og fortæller historien om Henry ( Jack Nance ), en stille ung mand, der bor i en dystopisk industriel ødemark, hvis kæreste føder en misdannet baby, som hun efterlader i sin pleje. Det blev stærkt påvirket af Philadelphias frygtelige stemning, og Lynch har kaldt det "min Philadelphia Story ".\nPå grund af økonomiske problemer var optagelserne af Eraserhead tilfældige og stoppede regelmæssigt og startede igen. Det var i en sådan pause i 1974, at Lynch skabte kortfilmen The Amputee , en one-shot-film, der var omkring to minutter lang. Lynch foreslog, at han fik The Amputee til at præsentere for AFI for at teste to forskellige typer filmbeholdning.\nEraserhead blev endelig færdig i 1976. Lynch forsøgte at få det ind i filmfestivalen i Cannes , men mens nogle korrekturlæsere kunne lide det, følte andre det var forfærdeligt, og det blev ikke valgt til screening. Kritikere fra New York Film Festival afviste det også, men det blev vist på Los Angeles Film Festival , hvor Ben Barenholtz , distributøren af Elgin Theatre , hørte om det. Han støttede filmen meget og hjalp med at distribuere den rundt om i USA i 1977, og Eraserhead blev efterfølgende populær på midnatfilmens underjordiske kredsløb og blev senere kaldt en af de vigtigste midnatfilm i 1970'erne sammen med El Topo , Pink Flamingos , The Rocky Horror Picture Show , The Harder They Come and Night of the Living Dead . Stanley Kubrick sagde, at det var en af hans favoritfilm hele tiden.\n1980–1982: Elefantmanden og mainstream succes\nEfter Eraserheads succes på det underjordiske kredsløb så Stuart Cornfeld , en producent for Mel Brooks , det og sagde senere, "Jeg var bare 100 procent sprængt væk ... Jeg troede, det var den største ting, jeg nogensinde har set. Det var sådan en rensende oplevelse. " Han accepterede at hjælpe Lynch med sin næste film, Ronnie Rocket , som Lynch allerede havde skrevet et manuskript til. Men Lynch indså snart, at Ronnie Rocket , en film, som han har sagt, handler om "elektricitet og en tre-fods fyr med rødt hår", ikke ville blive hentet af nogen finansfolk, og derfor bad han Cornfeld om at finde et manuskript til ham af en anden, som han kunne lede. Cornfeld fandt fire. Da Lynch hørte titlen på den første, The Elephant Man , valgte han den.\nElefantmandens manuskript, skrevet af Chris de Vore og Eric Bergren , var baseret på en sand historie, den om Joseph Merrick , en alvorligt misdannet mand i det victorianske London, der blev holdt i en sideshow, men senere blev taget under pleje af en London kirurg, Frederick Treves . Lynch ville lave nogle ændringer, der ville ændre historien fra sande begivenheder, men efter hans opfattelse skabe et bedre plot, men han havde brug for Mel Brooks 'tilladelse, da Brooks' firma, Brooksfilms , var ansvarlig for produktionen. Brooks så på Eraserhead , og efter at være kommet ud af screeningteatret omfavnede han Lynch og erklærede: "Du er en galning! Jeg elsker dig! Du er inde."\nThe Elephant Man stjernede John Hurt som John Merrick (navnet ændret fra Joseph) og Anthony Hopkins som Treves. Optagelserne fandt sted i London. Selvom det er surrealistisk og i sort / hvid, er det blevet kaldt "en af de mest konventionelle" af Lynchs film. The Elephant Man var en enorm kritisk og kommerciel succes og fik otte Oscar- nomineringer, herunder bedste instruktør og bedste tilpassede manuskript .\n1983–1986: De Laurentiis-filmene, Dune og Blue Velvet\nEfter The Elephant Man 's succes, George Lucas , en fan af Eraserhead , tilbød Lynch muligheden for at instruere den tredje film i hans Star Wars- trilogi, Return of the Jedi . Lynch nægtede og argumenterede for, at Lucas skulle styre filmen selv, da filmen skulle afspejle hans egen vision, ikke Lynchs. Snart opstod muligheden for at styre endnu et stort budget science fiction-epos, da Dino de Laurentiis fra De Laurentiis Entertainment Group bad Lynch om at oprette en filmatisering af Frank Herberts science fiction-roman Dune (1965). Lynch indvilligede og var derved kontraktligt forpligtet til at producere to andre værker for virksomheden. Han begyndte at skrive et manuskript baseret på romanen, oprindeligt med både Chris de Vore og Eric Bergren, og derefter alene, da De Laurentiis var utilfreds med deres ideer. Lynch hjalp også med at opbygge nogle af sætene og forsøgte at skabe "et bestemt look" og nød især at bygge scenen til olieplaneten Giedi Prime , som han brugte "stål, bolte og porcelæn til".\nKlit foregår i den fjerne fremtid, når mennesker lever i et interstellært imperium under et feudalt system . Hovedpersonen, Paul Atreides ( Kyle MacLachlan ), er søn af en ædel, der tager kontrol over øde planet Arrakis , som vokser den sjældne krydderi melange , imperiets mest værdsatte handelsvare. Lynch var utilfreds med arbejdet og sagde senere: " Dune var en slags studiefilm. Jeg havde ikke den endelige klipning . Og lidt efter lidt kom jeg ubevidst på kompromiser" [til hans egen vision]. Meget af hans optagelser blev til sidst fjernet fra den sidste teaterskæring og kondenserede plottet dramatisk. Selvom De Laurentiis håbede, at det ville være lige så succesfuldt som Star Wars , var Dune (1984) en kritisk og kommerciel dud; det havde kostet $ 45 millioner at tjene og brutto $ 27,4 millioner på hjemmemarkedet. Senere udgav Universal Studios et "udvidet snit" til syndikeret tv, der indeholdt næsten en times optagelse i skæreværelse og ny fortælling. Det repræsenterede ikke Lynchs intentioner, men studiet betragtede det som mere forståeligt end den originale version. Lynch protesterede mod ændringerne og fik sit navn slået fra den udvidede nedskæring, som Alan Smithee har krediteret som instruktøren og "Judas Booth" (et pseudonym Lynch opfandt, hvilket afspejler hans følelser af forræderi) som manuskriptforfatter.\nI mellemtiden var han i 1983 begyndt at skrive og tegne en tegneserie, The Angriest Dog in the World , som indeholdt uforanderlig grafik af en bundet hund, der var så vred, at den ikke kunne bevæge sig sammen med kryptiske filosofiske referencer. Det løb fra 1983 til 1992 i Village Voice , Creative Loafing og andre tabloid og alternative publikationer. Omkring dette tidspunkt blev Lynch også interesseret i fotografering som en kunstform og rejste til det nordlige England for at fotografere det nedværdigende industrielle landskab.\nLynch var kontraktligt stadig forpligtet til at producere to andre projekter til De Laurentiis, den første en planlagt efterfølger til Dune , som på grund af filmens fiasko aldrig gik ud over manuskriptfasen. Den anden var et mere personligt arbejde baseret på et script, som Lynch havde arbejdet på i nogen tid. Udviklingen ud fra idéer, som Lynch havde haft siden 1973, blev filmen Blue Velvet sat i den virkelige by Lumberton, North Carolina , og drejer sig om en universitetsstuderende, Jeffrey Beaumont (MacLachlan), der finder et afskåret øre i et felt. Efter at have undersøgt yderligere med hjælp fra ven Sandy ( Laura Dern ) opdager han, at det er relateret til en kriminel bande ledet af psykopaten Frank Booth ( Dennis Hopper ), der har kidnappet mand og barn til sanger Dorothy Vallens ( Isabella Rossellini ) og gentagne gange voldtager hende. Lynch har kaldt historien "en drøm om mærkelige ønsker indpakket i en mysteriehistorie".\nLynch inkluderede popsange fra 1960'erne i filmen, herunder Roy Orbison 's " In Dreams " og Bobby Vintons " Blue Velvet ", hvor sidstnævnte stort set inspirerede filmen. Lynch har sagt, "Det var sangen, der udløste filmen ... Der var noget mystisk ved det. Det fik mig til at tænke på tingene. Og de første ting, jeg tænkte på, var græsplæner - græsplæner og nabolaget." Anden musik til filmen blev komponeret af Angelo Badalamenti , der skrev musikken til det meste af Lynchs efterfølgende arbejde. De Laurentiis elskede filmen, og den modtog støtte ved nogle af de tidlige specialvisninger, men forhåndsvisningerne til det almindelige publikum blev meget negativt modtaget, hvor de fleste seere hadede filmen. Lynch havde fundet succes med Elefantmanden , men Blue Velvet ' s kontrovers med publikum og kritikere introducerede ham ind i mainstream, og det blev en stor kritisk og moderat kommerciel succes. Filmen fik Lynch sin anden Oscar-nominering til bedste instruktør . Woody Allen , hvis Hannah and Her Sisters blev nomineret til bedste film , sagde, at Blue Velvet var hans yndlingsfilm for året.\n1987–1996: Twin Peaks , Wild at Heart og Fire Walk with Me\nLynch ved Emmy Awards- ceremonien i 1990\nI slutningen af 1980'erne begyndte Lynch at arbejde i tv og instruerede et kort stykke, The Cowboy and the Frenchman , for fransk tv i 1989. Omkring dette tidspunkt mødte han tv-producenten Mark Frost , som havde arbejdet med projekter som Hill Street. Blues , og de besluttede at begynde at arbejde sammen om en biografi af Marilyn Monroe baseret på Anthony Summers bog The Goddess: The Secret Lives of Marilyn Monroe , men den kom aldrig af jorden. De arbejdede videre med et komediescript, One Saliva Bubble , men det så heller ikke færdiggørelse. Mens de snakkede i en kaffebar, havde Lynch og Frost ideen om et lig, der skyllede op ved en søbred, og gik på arbejde med deres tredje projekt, oprindeligt kaldet Northwest Passage, men til sidst Twin Peaks (1990-91). En dramaserie sæt i en lille Washington by, hvor populær gymnasieelev Laura Palmer er blevet myrdet, Twin Peaks featured FBI Special Agent Dale Cooper (MacLachlan) som investigator forsøger at identificere morderen, og opdage ikke kun den mord s overnaturlige aspekter, men også mange af byens hemmeligheder; Lynch sagde: "Projektet var at blande en politietterforskning med karakterernes almindelige liv." Han sagde senere, "[Mark Frost og jeg] arbejdede sammen, især i de indledende faser. Senere begyndte vi at arbejde mere fra hinanden." De slog serien til ABC , som blev enige om at finansiere piloten og til sidst bestilte en sæson bestående af syv episoder.\nSnart blev en anden sæson på 22 episoder i produktion. Lynch instruerede kun seks episoder af serien og afsatte mere tid til sin film Wild at Heart , men valgte omhyggeligt de andre episoders instruktører. Han optrådte også i flere episoder som FBI-agent Gordon Cole . Serien var en succes med høje ratings i USA og mange andre lande og skabte snart en kultfølelse. Men ABC-ledere mente, at den offentlige interesse for showet var faldende. Netværket insisterede på, at Lynch og Frost afslørede Laura Palmers morderidentitet for tidligt, hvilket de modvilligt accepterede at gøre, i det Lynch har kaldt en af hans største professionelle beklagelser. Efter at have identificeret morderen og flyttet fra torsdag til lørdag aften, fortsatte Twin Peaks i flere episoder, men blev annulleret efter et ratings fald. Lynch, som ikke kunne lide den retning, som forfattere og instruktører tog i de senere episoder, instruerede den sidste episode. Han sluttede det med en klippehæng og sagde senere, "det er ikke slutningen. Det er den slutning, som folk sad fast med."\nMens Twin Peaks var i produktion, bad Brooklyn Academy of Music Lynch og Badalamenti, som skrev musikken til Twin Peaks , om at skabe et teatralsk stykke, der blev udført to gange i 1989 som en del af New Music America Festival . Resultatet var Industrial Symphony No. 1 : The Dream of the Broken Hearted , som medvirkede i hyppige Lynch-samarbejdspartnere som Laura Dern , Nicolas Cage og Michael J. Anderson , og indeholdt fem sange sunget af Julee Cruise . Lynch producerede en 50-minutters video af forestillingen i 1990. I mellemtiden var han også involveret i at skabe forskellige reklamer for virksomheder, herunder Yves Saint Laurent , Calvin Klein , Giorgio Armani og det japanske kaffefirma Namoi, som indeholdt en japansk mand, der søgte Twin Peaks. for sin forsvundne kone.\n1990 var Lynchs annus mirabilis: Wild at Heart vandt Palme d'Or i Cannes , og tv-serien Twin Peaks viste sig at være et smash hit med publikum over hele verden. Det musikalske / performance-stykke Industrial Symphony No. 1 , som Lynch havde iscenesat med Angelo Badalamenti på Brooklyn Academy of Music, havde skabt albummet Floating into the Night og lanceret sanger Julee Cruise . Fem enmandsudstillinger mellem 1989 og 1991 understregede Lynchs rødder i kunst og maleri, og et udslæt af annoncer (inklusive en teasertrailer til Michael Jacksons 'Dangerous' turné) bekræftede kravet om Lynch-touch ... I en usandsynligt scenarie for producenten af Eraserhead , Lynch var blevet et indflydelsesrige og moderigtigt mærke.\nLynch ved filmfestivalen i Cannes 1990\nMens Lynch arbejdede på de første par episoder af Twin Peaks , gav hans ven Monty Montgomery mig en bog, som han ville instruere som film. Han spurgte, om jeg måske ville være udøvende producent eller noget, og jeg sagde 'Det er fantastisk, Monty, men hvad hvis jeg læser det og bliver forelsket i det og vil gøre det selv? ' Og han sagde: 'I så fald kan du gøre det selv'. " Bogen var Barry Giffords roman Wild at Heart: The Sailor and Lula , om to elskere på en biltur. Lynch følte, at det var "bare nøjagtigt det rigtige på det rigtige tidspunkt. Bogen og volden i Amerika smeltede sammen i mit sind, og der skete mange forskellige ting." Med Giffords støtte tilpassede Lynch romanen til Wild at Heart , en kriminalitets- og road-film med Nicolas Cage som Sailor og Laura Dern som Lula. Lynch beskrev dets plot som en "underlig blanding" af "et vejbillede, en kærlighedshistorie, et psykologisk drama og en voldelig komedie", og ændrede meget af den originale roman, ændrede slutningen og inkorporerede adskillige henvisninger til The Wizard of Oz . På trods af en afdæmpet reaktion fra amerikanske kritikere og seere, Vilde hjerter vandt Palme d'Or på 1990 Cannes Film Festival .\nEfter Wild at Heart 's succes vendte Lynch tilbage til verden af de annullerede Twin Peaks , denne gang uden Frost, for at skabe en film, der primært var en prequel, men også delvis en efterfølger. Lynch sagde, "Jeg kunne godt lide ideen om historien, der går frem og tilbage i tiden." Resultatet, Twin Peaks: Fire Walk with Me (1992), drejede sig primært om de sidste par dage i Laura Palmer's liv og var meget "mørkere" i tonen end tv-serien, med meget af humor fjernet og håndtering med emner som incest og mord. Lynch har sagt, at filmen handler om "ensomhed, skam, skyld, forvirring og ødelæggelse af offer for incest". Virksomheden CIBY-2000 finansierede Twin Peaks: Fire Walk with Me , og de fleste af tv-seriens rollebesætninger gentog deres roller, selvom nogle nægtede, og mange var entusiastiske over projektet. Filmen var en kommerciel og kritisk fiasko i USA, men et hit i Japan, og nogle kritikere, såsom Mark Kermode , har kaldt det Lynchs "mesterværk".\nI mellemtiden arbejdede Lynch på nogle nye tv-shows. Han og Frost skabte komedieserien On the Air (1992), der blev annulleret, efter at tre episoder blev sendt, og han og Monty Montgomery oprettede HBO- miniserien Hotel Room ( tre episoder ) om begivenheder, der sker i et hotelværelse på forskellige datoer. .\nI 1993 samarbejdede Lynch med den japanske musiker Yoshiki om videoen til X Japans sang " Longing ~ Setsubou no Yoru ~ ". Videoen blev aldrig officielt frigivet, men Lynch hævdede i sin erindringsbog Room to Dream fra 2018, at "nogle af rammerne er så fuckin 'smukke, at du ikke kan tro det."\n1997-2001: Lost Highway , The Straight Story og Mulholland Drive\nEfter hans mislykkede tv-satsninger vendte Lynch tilbage til filmen. I 1997 frigav han den ikke-lineære, noiresque Lost Highway , som blev skrevet af Barry Gifford og medvirkede i Bill Pullman og Patricia Arquette . Filmen mislykkedes kommercielt og modtog et blandet svar fra kritikere.\nLynch begyndte derefter at arbejde på en film fra et manuskript af Mary Sweeney og John E. Roach , The Straight Story , baseret på en sand historie: Alvin Straight ( Richard Farnsworth ), en ældre mand fra Laurens , Iowa, der går på 300 km rejse for at besøge sin syge bror ( Harry Dean Stanton ) i Mount Zion, Wisconsin , ved at køre på plæneklipperen . På spørgsmålet om, hvorfor han valgte dette script, sagde Lynch, "det er det, jeg blev forelsket i næste", og udtrykte sin beundring af Straight og beskrev ham som "som James Dean , bortset fra at han er gammel". Badalamenti skrev musikken til filmen og sagde, at den var "meget forskellig fra den slags score, han tidligere har gjort for [Lynch]".\nBlandt de mange forskelle fra Lynchs andre film indeholder The Straight Story ingen bandeord, seksualitet eller vold og er vurderet til G (generel visning) af Motion Picture Association of America , der kom som "chokerende nyhed" for mange i filmindustrien, der var overraskede over, at det "ikke forstyrrede, fornærmede eller mystificerede". Le Blanc og Odell skriver, at handlingen fik det til at "virke så langt væk fra Lynchs tidligere værker, som man kunne forestille sig, men faktisk lige fra åbningen er dette helt hans film - en surrealistisk vejfilm".\nNaomi Watts, David Lynch, Laura Elena Harring og Justin Theroux ved filmfestivalen i Cannes i 2001\nSamme år henvendte Lynch sig til ABC igen med ideer til et tv-drama. Netværket gav Lynch klarsignal til at skyde en to-timers pilot til serien Mulholland Drive , men tvister om indhold og driftstid førte til, at projektet blev lagt på ubestemt tid. Men med 7 millioner dollars fra det franske produktionsfirma StudioCanal afsluttede Lynch piloten som en film, Mulholland Drive . Filmen, en ikke-lineær fortællende surrealistisk fortælling om Hollywoods mørke side, spiller Naomi Watts , Laura Harring og Justin Theroux . Det fungerede relativt godt på billetkontoret over hele verden og var en kritisk succes, idet han fik Lynch's bedste instruktør ved filmfestivalen i 2001 i Cannes (delt med Joel Coen for The Man Who Wasn't There ) og bedste instruktør fra New York Film Critics Association. Han modtog også sin tredje Oscar-nominering for bedste instruktør. I 2016 blev filmen udnævnt til den bedste film i det 21. århundrede i en BBC-afstemning blandt 177 filmkritikere fra 36 lande.\n2002–2013: Internetarbejde og Inland Empire\nMed den stigende popularitet af Internettet besluttede Lynch at bruge det som distributionskanal og frigav adskillige nye serier, som han udelukkende havde oprettet på sin hjemmeside, davidlynch.com, der gik online den 10. december 2001. I 2002 oprettede han en serie af online shorts, DumbLand . Forsætligt rå i indhold og udførelse blev serien med otte episoder senere udgivet på DVD. Samme år udgav Lynch en surrealistisk sitcom, Rabbits , om en familie af humanoide kaniner. Senere stillede han sine eksperimenter med Digital Video til rådighed i form af den japanske horror-korte Darkened Room . I 2006 blev Lynchs spillefilm Inland Empire udgivet. På tre timer er det den længste af hans film. Ligesom Mulholland Drive og Lost Highway følger den ikke en traditionel fortællestruktur. Det spiller Lynch-stamgæster Laura Dern , Harry Dean Stanton og Justin Theroux med komoer af Naomi Watts og Laura Harring som stemmerne fra Suzie og Jane Rabbit og en forestilling af Jeremy Irons . Lynch har kaldt Inland Empire "et mysterium om en kvinde i problemer". I et forsøg på at fremme det optrådte han sammen med en ko og et plakat med sloganet "Uden ost ville der ikke være noget indre imperium ".\nI 2009 producerede Lynch en dokumentarserie instrueret af hans søn Austin Lynch og ven Jason S., Interview Project . Interesseret i at arbejde med Werner Herzog samarbejdede Lynch i 2009 om Herzogs film My Son, My Son, What Have Ye Done? . Med en ikke-standard fortælling er filmen baseret på en sand historie om en skuespiller, der begik matricide, mens han spillede i en produktion af Oresteia , og medvirkede Lynch regelmæssige Grace Zabriskie . I 2009 havde Lynch planer om at lede en dokumentar om Maharishi Mahesh Yogi bestående af interviews med mennesker, der kendte ham, men intet er kommet af det.\nI 2010 begyndte Lynch at optræde som gæst på Family Guy spin-off The Cleveland Show som Gus the Bartender . Han var blevet overbevist om at dukke op i showet af dets hovedskuespiller, Mike Henry , en fan af Lynch, der følte, at hele hans liv var ændret efter at have set Wild at Heart . Lady Blue Shanghai er en 16 minutters reklamefilm, der blev skrevet, instrueret og redigeret af Lynch for Dior . Det blev frigivet på Internettet i maj 2010.\nLynch instruerede en koncert af det engelske new wave- band Duran Duran den 23. marts 2011. Koncerten blev streamet live på YouTube fra Mayan Theatre i Los Angeles som kickoff til den anden sæson af Unstaged: An Original Series fra American Express . "Ideen er at prøve at skabe på farten, lag af billeder, der gennemsyrer Duran Duran på scenen", sagde Lynch. "En verden af eksperimenter og forhåbentlig nogle glade ulykker". Den animerede korte I Touch a Red Button Man , et samarbejde mellem Lynch og bandet Interpol , spillede i baggrunden under Interpols koncert på Coachella Valley Music and Arts Festival i april 2011. Den korte, som indeholder Interpols sang "Lights", var senere gjort tilgængelige online.\nMan mente, at Lynch skulle gå på pension fra filmindustrien ; ifølge Abel Ferrara vil Lynch "ikke engang lave film mere. Jeg har talt med ham om det, OK? Jeg kan fortælle, når han taler om det." Men i et interview i Los Angeles Times i juni 2012 sagde Lynch, at han manglede inspiration til at starte et nyt filmprojekt, men "Hvis jeg fik en idé, som jeg blev forelsket i, ville jeg gå på arbejde i morgen". I september 2012 optrådte han i den tredelte "Late Show" -bue på FX's Louie som Jack Dahl. I november 2012 antydede Lynch planer for en ny film, mens han deltog i Plus Camerimage i Bydgoszcz , Polen og sagde, "noget kommer op. Det vil ske, men jeg ved ikke nøjagtigt hvornår". På Plus Camerimage modtog Lynch en livstidspræmiepris og nøglen til byen fra Bydgoszcz borgmester, Rafał Bruski . I et interview i januar 2013 med Los Angeles Times bekræftede Laura Dern, at hun og Lynch planlagde et nyt projekt, og The New York Times afslørede senere, at Lynch arbejdede på manuskriptet. Idem Paris , en kort dokumentarfilm om den litografiske proces, blev udgivet online i februar 2013. Den 28. juni 2013 blev en video, Lynch instrueret til Nine Inch Nails- sangen " Came Back Haunted ", frigivet. Han lavede også fotografering til Dumb Numbers 'selvtitulerede album udgivet i august 2013.\n2014–2017: Genoplivning af Twin Peaks\nLynch (til venstre) med Kyle MacLachlan ved premieren i 2017 af Twin Peaks: The Return .\nDen 6. oktober 2014 bekræftede Lynch via Twitter, at han og Frost ville begynde at skyde en ny sæson med ni episoder af Twin Peaks i 2015, hvor episoderne forventes sendt i 2016 på Showtime . Lynch og Frost skrev alle episoderne. Den 5. april 2015 meddelte Lynch via Twitter, at projektet stadig levede, men han ville ikke længere lede, fordi budgettet var for lavt til det, han ønskede at gøre. Den 15. maj 2015 sagde han via Twitter, at han ville vende tilbage til genoplivningen efter at have ordnet sine problemer med Showtime. Showtime CEO David Nevins bekræftede dette og meddelte, at Lynch ville lede hver episode af genoplivningen, og at de oprindelige ni episoder var blevet udvidet til 18. Filmoptagelsen blev afsluttet i april 2016. Premieren i to episoder blev sendt den 21. maj 2017.\nMens han lavede presse for Twin Peaks , blev Lynch igen spurgt, om han havde trukket sig tilbage fra film og syntes at bekræfte, at han havde lavet sin sidste spillefilm og svarede: "Ting ændrede sig meget ... Så mange film klarede sig ikke godt ved kassen kontor, selvom de måske havde været gode film, og de ting, der klarede sig godt i billetkontoret, ikke var de ting, jeg gerne ville gøre ". Lynch sagde senere, at denne erklæring var blevet misforstået: "Jeg sagde ikke, at jeg stoppede biografen, simpelthen at ingen ved, hvad fremtiden bringer."\nSiden den sidste episode af The Return blev sendt, har der været spekulationer om en fjerde sæson. Lynch benægtede ikke muligheden for endnu en sæson, men sagde, at hvis det skulle ske, ville det ikke sendes inden 2021.\nVejrrapporter og genudgivelse af kaniner ; 2020 – nu\nLynch lavede vejrudsigter på sit nu nedlagte websted i begyndelsen af 2000'erne. Han er nu vendt tilbage til at lave vejrudsigter fra sin lejlighed i Los Angeles sammen med en ny serie, Hvad arbejder David Lynch med i dag? , der beskriver ham ved at lave collager. I en af disse vejrudsigter detaljerede han en drøm, han havde om at være en tysk soldat skudt af en amerikansk soldat på D-dagen . Lynch genudgav sin 2002-film Rabbits på YouTube. Den 17. juli 2020 udgav hans butik for merchandise et sæt ansigtsmasker med Lynchs kunst på COVID-19-pandemien .\nFilmiske påvirkninger og temaer\nJeg ser på verden og ser absurditet rundt omkring mig. Folk gør konstante ting konstant, til det punkt, at vi for det meste ikke formår at se det. Derfor elsker jeg caféer og offentlige steder - jeg mener, de er alle derude.\nLynch har sagt, at hans arbejde i mange henseender ligner de europæiske filmskabere end de amerikanske, og at de fleste film, der "kommer ned og begejstrer din sjæl" er af europæiske instruktører. Han har udtrykt sin beundring for sådanne filmskabere som Federico Fellini , Werner Herzog , Alfred Hitchcock , Roman Polanski og Jacques Tati sammen med Stanley Kubrick og Billy Wilder . Han har sagt, at Wilder's Sunset Boulevard (1950) er et af hans yndlingsbilleder, ligesom Kubricks Lolita (1962), Tatis Monsieur Hulot's Holiday (1953), Hitchcocks bagrude (1954) og Herzogs Stroszek (1977). Han har også citeret Herk Harvey 's Carnival of Souls (1962) og Jerzy Skolimowski ' s Deep End (1970) som indflydelse på hans arbejde.\nFlere temaer gentages i Lynchs arbejde. Le Blanc og Odell skriver, "hans film er så fyldte med motiver, tilbagevendende karakterer, billeder, kompositioner og teknikker, at du kan se hele hans produktion som et stort idépuslespil". Et af de centrale temaer, de bemærker, er brugen af drømme og drømmeagtige billeder og struktur, noget de relaterer til den "surrealistiske etos" med at stole "på det underbevidste for at give visuel drev". Dette kan ses i Merricks drøm om sin mor i The Elephant Man , Cooper's drømme om det røde rum i Twin Peaks og den "drømmeagtige logik" i fortællingerne om Eraserhead , Mulholland Drive og Inland Empire . Lynch har om sin holdning til drømme sagt: "Vågne drømme er dem, der er vigtige, de der kommer, når jeg roligt sidder i en stol og lader mit sind vandre. Når du sover, styrer du ikke din drøm ... Jeg kan godt lide at dykke ned i en drømmeverden, som jeg har skabt eller opdaget; en verden, jeg vælger ... [Du kan ikke rigtig få andre til at opleve den, men] lige der er filmens kraft. " Hans film er kendt for deres brug af magisk realisme . Drømmemotivet er tæt knyttet til hans tilbagevendende brug af droner, virkelige lyde og musikalske stilarter.\nEt andet af Lynchs fremtrædende temaer er industrien med gentagne billeder af "maskinens klump, stemplets kraft, skygger af oliebor, der pumper, skrigende træmøller og røgbølgende fabrikker", som det ses i det industrielle ødemark i Eraserhead , fabrikkerne i The Elephant Man , savværket i Twin Peaks og plæneklipperen i The Straight Story . Af sin interesse for sådanne ting har Lynch sagt: "Det får mig til at føle mig godt at se kæmpe maskiner, du ved, arbejder: beskæftiger sig med smeltet metal. Og jeg kan lide ild og røg. Og lydene er så kraftige. Det er bare store ting . Det betyder, at tingene laves, og det kan jeg virkelig godt lide. "\nEt andet tema er den mørke underliv af voldelig kriminel aktivitet i et samfund, såsom Frank Booths bande i Blue Velvet og kokainsmuglerne i Twin Peaks . Idéen om deformitet findes også i flere af Lynchs film, fra The Elephant Man til den deformerede baby i Eraserhead , såvel som død fra hovedskader, der findes i de fleste af Lynchs film. Andre billeder, der er almindelige i Lynchs værker, inkluderer flimrende elektricitet eller lys, ild og scener, som en sanger udfører, ofte omgivet af draperi.\nBortset fra The Elephant Man and Dune , der foregår i henholdsvis den victorianske London og en fiktiv galakse , er alle Lynchs film i USA, og han har sagt: "Jeg kan godt lide visse ting ved Amerika, og det giver mig ideer. Når jeg gå rundt og jeg ser ting, det gnister små historier, eller små figurer springer ud, så det føles bare rigtigt for mig at, du ved, lave amerikanske film. " En række af hans værker, herunder Blue Velvet , Twin Peaks og Lost Highway , minder med vilje om den amerikanske kultur fra 1950'erne på trods af at de blev sat i senere årtier i det 20. århundrede. Lynch har sagt, "Det var et fantastisk årti på mange måder ... der var noget i luften, der slet ikke er der mere. Det var sådan en dejlig følelse, og ikke kun fordi jeg var barn. Det var en virkelig håbefuld tid, og tingene gik op i stedet for at gå ned. Du fik en fornemmelse af, at du kunne gøre noget. Fremtiden var lys. Vi vidste ikke, at vi lagde grunden til en katastrofal fremtid. "\nLynch har også en tendens til at spille sine førende kvindelige skuespillere i "split" -roller, så mange af hans kvindelige karakterer har flere brudte identiteter. Denne praksis begyndte med hans rollebesætning Sheryl Lee som både Laura Palmer og hendes fætter Maddy Ferguson i Twin Peaks og fortsatte i hans senere værker. I Lost Highway , Patricia Arquette spiller den dobbelte rolle Renee Madison / Alice Wakefield; i Mulholland Drive spiller Naomi Watts Diane Selwyn / Betty Elms og Laura Harring med Camilla Rhodes / Rita; i Inland Empire spiller Laura Dern Nikki Grace / Susan Blue. De mange alternative versioner af hovedpersoner og fragmenterede tidslinjer kan ekko og / eller henvise til de mange verdens fortolkninger af kvantefysik og måske Lynchs bredere interesse for kvantemekanik . Nogle har antydet, at Lynchs kærlighed til Hitchcocks Vertigo , som anvender en delt hovedperson (Judy Barton og Madeleine Elster-tegnene, begge portrætteret af Kim Novak ) kan have påvirket dette aspekt af hans arbejde.\nHans film indeholder ofte karakterer med overnaturlige eller allmægtige kvaliteter. De kan ses som fysiske manifestationer af forskellige begreber, såsom had eller frygt. Eksempler inkluderer The Man Inside the Planet in Eraserhead , BIR i Twin Peaks , The Mystery Man in Lost Highway , The Bum in Mulholland Drive og The Phantom in Inland Empire . Lynch nærmer sig sine karakterer og planlægger på en måde, der trænger dem i en drømmetilstand snarere end virkeligheden.\nHovedartikel: Liste over hyppige David Lynch-samarbejdspartnere\nLynch er også kendt for sit samarbejde med forskellige produktionskunstnere og komponister om hans film og andre produktioner. Han arbejder ofte med Angelo Badalamenti for at komponere musik til sine produktioner, den tidligere kone Mary Sweeney som filmredaktør, rollebesætningsmedlem Johanna Ray og rollebesætningsmedlemmerne Harry Dean Stanton , Jack Nance , Kyle MacLachlan , Naomi Watts , Isabella Rossellini , Grace Zabriskie og Laura Dern .\nHovedartikel: David Lynch filmografi\n1977 Viskelæderhoved Ja Ja Ja Ja Ja Også komponist, art director og special effects\n1980 Elefantmanden Ja Ja Ingen Ingen Ja Også musikalsk leder;\nSamskrevet med Christopher De Vore og Eric Bergren\n1984 Klit Ja Ja Ingen Ingen Ingen\n1986 Blå fløjl Ja Ja Ingen Ingen Ingen\n1990 Wild at Heart Ja Ja Ingen Ingen Ja\n1992 Twin Peaks: Fire Walk with Me Ja Ja Direktør Ingen Ja Samskrevet med Robert Engels\n1997 Mistet motorvej Ja Ja Ingen Ingen Ja Samskrevet med Barry Gifford\n1999 Den lige historie Ja Ingen Ingen Ingen Ja\n2001 Mulholland Drive Ja Ja Ingen Ingen Ja\n2006 Inland Empire Ja Ja Ja Ja Ja Også filmfotograf\nTwin Peaks 1990-1991 Ja Ja 6 episoder 4 episoder Co-skabt med Mark Frost\nI luften 1992 Ja Ja 1 afsnit 2 episoder\nHotelværelse 1993 Ja Ja 2 episoder Ingen Også lyddesigner;\nCo-oprettet med Monty Montgomery\nTwin Peaks 2017 Ja Ja Ja Ja Også lyddesigner og yderligere editor;\nCo-oprettet med Mark Frost\nLynchs maleri So This Is Love , 1992\nLynch uddannede sig først som maler, og selvom han nu er bedre kendt som filmskaber, har han fortsat med at male. Lynch har udtalt, at "alle mine malerier er organiske, voldelige komedier. De skal gøres voldsomt og primitive og rå, og for at opnå det prøver jeg at lade naturen male mere, end jeg maler." Mange af hans værker er meget mørke i farve, og Lynch har sagt, at det er fordi\nJeg ville ikke vide, hvad jeg skulle gøre med [farve]. Farve for mig er for ægte. Det er begrænsende. Det tillader ikke for meget af en drøm. Jo mere du smider sort i en farve, jo mere drømmende bliver det ... Sort har dybde. Det er som en lille udgang; du kan gå ind i det, og fordi det fortsætter med at være mørkt, tænker sindet ind, og mange ting, der foregår derinde, manifesterer sig. Og du begynder at se, hvad du er bange for. Du begynder at se, hvad du elsker, og det bliver som en drøm.\nMange af hans værker indeholder også bogstaver og ord tilføjet til maleriet. Han forklarer:\nOrdene i malerierne er undertiden vigtige for at få dig til at tænke over, hvad der ellers foregår derinde. Og mange gange ophidser ordene mig som former, og der vokser noget ud af det. Jeg plejede at skære disse små bogstaver ud og lim dem på. De ser bare godt ud, alle er opstillet som tænder ... nogle gange bliver de maleriets titel.\nLynch betragter den irskfødte britiske kunstner, Francis Bacon fra det 20. århundrede, som sin "nummer en slags heltemaler" og siger, at "Normalt kan jeg kun lide et par års malerarbejde, men jeg kan godt lide alt, hvad Bacon har. Fyren, du ved, havde tingene. "\nLynch var genstand for en større kunstretrospektiv i Fondation Cartier , Paris fra 3. marts - 27. maj 2007. Showet fik titlen The Air is on Fire og omfattede adskillige malerier, fotografier, tegninger, alternative film og lydværk. Nye site-specifikke art installationer blev skabt specielt til udstillingen. En række begivenheder ledsagede udstillingen, inklusive live forestillinger og koncerter.\nHans alma mater, Pennsylvania Academy of the Fine Arts , præsenterede en udstilling af hans arbejde med titlen "The Unified Field", der åbnede den 12. september 2014 og sluttede i januar 2015.\nLynch er repræsenteret af Kayne Griffin Corcoran i Los Angeles og har udstillet sine malerier, tegninger og fotografering med galleriet siden 2011.\nHans yndlingsfotografer inkluderer William Eggleston ( The Red Ceiling ), Joel-Peter Witkin og Diane Arbus .\nLynch i august 2007\nLynch har også været involveret i en række musikprojekter, hvoraf mange er relateret til hans film. Hans albumgenrer skifter hovedsageligt mellem eksperimentel rock , omgivende lydbilleder og senest avantgarde electropop- musik. Navnlig producerede og skrev han tekster til Julee Cruises to første albums, Floating into the Night (1989) og The Voice of Love (1993), i samarbejde med Angelo Badalamenti, der komponerede musikken og også producerede. Lynch arbejdede også på Jocelyn Montgomery- albummet Lux Vivens fra 1998 , The Music of Hildegard von Bingen . Til sine egne produktioner komponerede han musik til Wild at Heart , Twin Peaks: Fire Walk with Me , Mulholland Drive og Rabbits . I 2001 udgav han BlueBob , et rockalbum udført af Lynch og John Neff. Albummet er kendt for Lynchs usædvanlige guitarstil. Han spiller "på hovedet og bagud, som en lap guitar", og stoler stærkt på effektpedaler. Senest komponerede Lynch flere stykker til Inland Empire , herunder to sange, "Ghost of Love" og "Walkin 'on the Sky", hvor han debuterer offentligt som sanger. I 2009 blev hans nye bog-cd-sæt Dark Night of the Soul udgivet. I 2008 startede han sit eget pladeselskab kaldet David Lynch MC, som først udgav Fox Bat Strategy: A Tribute to Dave Jaurequi i begyndelsen af 2009. I august 2009 blev det meddelt, at han udgav afghansk / amerikansk sanger Ariana Delawaris Lion of Panjshir album i samarbejde med Manimal Vinyl pladeselskab.\nI november 2010 udgav Lynch to electropopmusiksingler , "Good Day Today" og "I Know", gennem det uafhængige britiske selskab Sunday Best Recordings . Han beskrev, hvorfor han skabte dem, og sagde, at "jeg sad bare, og disse noter kom, og så gik jeg ned og begyndte at arbejde med Dean [Hurley, hans ingeniør] og derefter disse få noter," Jeg vil have en god dag i dag 'kom og sangen blev bygget op omkring det ". Singlerne blev efterfulgt af et album, Crazy Clown Time , der blev udgivet i november 2011 og beskrevet som et "elektronisk bluesalbum". Sangene blev sunget af Lynch med gæstevokal på et spor af Karen O fra Yeah Yeah Yeahs og komponeret og udført af Lynch og Dean Hurley. Alle eller de fleste sange til Crazy Clown Time blev sat i kunst-musikvideoer, hvor Lynch instruerede titelsangens video. Den skøre Clown Time sang og video er en fantastisk minimalistisk parodi af hip-hop musik og videoer.\nDen 29. september 2011 udgav Lynch This Train med vokalist og langvarig musikalsk samarbejdspartner Chrysta Bell på etiketten La Rose Noire. 11-sang albummet blev produceret af Lynch og medskrevet primært af Lynch og Chrysta Bell. Den inkluderer sangen "Polish Poem", som findes på Inland Empire soundtracket. Det musikalske partnerskab gav også en 5-sang EP med titlen Somewhere in the Nowhere , udgivet 7. oktober 2016 på Meta Hari Records.\nLynchs tredje studioalbum, The Big Dream , blev udgivet i 2013 og indeholdt singlen " I'm Waiting Here " med den svenske sanger-sangskriver Lykke Li . The Big drøm ' s udgivelse blev efterfulgt af TBD716 , en gådefuld 43-sekunders video featured på Lynchs YouTube og Vine -konti.\nTil Record Store Day 2014 udgav David Lynch The Big Dream Remix EP, som indeholdt fire sange fra hans album remixet af forskellige kunstnere. Dette omfattede nummeret "Are You Sure" remixet af Bastille . Bandet Bastille har været kendt for at hente inspiration fra David Lynchs arbejde for deres sange og musikvideoer, hvoraf den vigtigste er deres sang " Laura Palmer ", som er påvirket af Lynchs tv-show Twin Peaks .\nDen 2. november 2018 blev et samarbejdsalbum fra Lynch og Angelo Badalamenti med titlen Thought Gang udgivet på vinyl og på cd. Albummet blev indspillet omkring 1993, men blev ikke udgivet på det tidspunkt. To spor fra albummet optrådte allerede på soundtracket fra 1992-filmen 'Twin Peaks: Fire walk with me' og tre andre spor blev brugt til tv-serien 'Twin Peaks' i 2017.\nI maj 2019 leverede Lynch gæstevokal på sporet Fire is Coming af Flying Lotus. Han var også med på at skrive det spor, der vises på Flying Lotus 'album Flamagra . En video, der ledsager sangen, blev udgivet den 17. april 2019.\nLynch designede og konstruerede møbler til sin film Lost Highway fra 1997 , især det lille bord i Madison-huset og videobåndoptageren. I april 1997 præsenterede han en møbelsamling på den prestigefyldte Milanos møbelmesse i Italien. "Design og musik, kunst og arkitektur - de hører alle sammen."\nI samarbejde med designer Raphael Navot, arkitektbureauet Enia og lysdesigner Thierry Dreyfus har Lynch udtænkt og designet en natklub i Paris. "Silencio" åbnede i oktober 2011 og er en privat medlemsklub, men er gratis for offentligheden efter midnat. Lånere har adgang til koncerter, film og andre forestillinger af kunstnere og gæster. Inspireret af klubben med samme navn i sin film Mulholland Drive fra 2001 , består det underjordiske rum af en række værelser, der hver især er dedikeret til et bestemt formål eller en atmosfære. "Silencio er noget, der er kær for mig. Jeg ville skabe et intimt rum, hvor al kunst kunne komme sammen. Der vil ikke være en Warhol-lignende guru, men det vil være åbent for berømte kunstnere i alle discipliner at komme her for at programmere eller opret, hvad de vil. "\nI 2006 skrev Lynch en kort bog, der beskrev hans kreative processer, historier fra hele sin karriere og de fordele, han havde realiseret gennem sin praksis med transcendental meditation kaldet Catching the Big Fish: Meditation, Bevidsthed og Kreativitet . Han beskriver metaforen bag titlen i indledningen:\nIdéer er som fisk.\nHvis du vil fange lidt fisk, kan du blive i det lave vand. Men hvis du vil fange den store fisk, skal du gå dybere.\nNede dybt er fiskene mere kraftfulde og mere rene. De er enorme og abstrakte. Og de er meget smukke.\nBogen væver en ikke-lineær selvbiografi med beskrivelser af Lynchs kognitive oplevelser under transcendental meditation. Alle forfatteres royalties vil blive doneret til David Lynch Foundation .\nSammen med Kristine McKenna udgav Lynch i juni 2018 bogen Room to Dream . Bogen er en hybrid af biografi og erindringsbog. Bogen giver læseren et indblik i sit personlige og kreative liv gennem sine egne ord og gennem hans kolleger, familie og venner.\nHovedartikel: Liste over anerkendelser modtaget af David Lynch\n1980 Bedste instruktør Elefantmanden Nomineret\nBedste tilpassede manuskript Nomineret\n1986 Bedste instruktør Blå fløjl Nomineret\n2001 Mulholland Drive Nomineret\n2019 Æres-Oscar Vandt\n1980 Bedste retning Elefantmanden Nomineret\nBedste manuskript Nomineret\n1990 Palme d'Or Wild at Heart Vandt\n1992 Twin Peaks: Fire Walk with Me Nomineret\n1999 Den lige historie Nomineret\n2001 Bedste instruktør Mulholland Drive\n(bundet med Joel Coen for Manden der ikke var der ) Vandt\nPalme d'Or Mulholland Drive Nomineret\n1980 Enestående direktørpræstation i film Elefantmanden Nomineret\n1990 Enestående dramaserie Twin Peaks Nomineret\nEnestående instruktion i en dramaserie Twin Peaks : "Pilot" Nomineret\nFremragende skrivning i en dramaserie Twin Peaks : "Pilot" Nomineret\nFremragende hovedtitel tema musik Twin Peaks Nomineret\nFremragende musik og sangtekster Twin Peaks til sangen "Into the Night" Nomineret\n2018 Fremragende instruktion for en begrænset serie Twin Peaks : "Del 8" Nomineret\nFremragende skrivning til en begrænset serie Twin Peaks Nomineret\nEnestående billedredigering af et enkelt kamera til en begrænset serie Twin Peaks : "Del 8" Nomineret\nFremragende lydredigering til en begrænset serie Twin Peaks : "Del 8" Nomineret\n1986 Bedste manuskript Blå fløjl Nomineret\n2001 Bedste instruktør Mulholland Drive Nomineret\n2000 Bedste instruktør Den lige historie Nomineret\n2007 Special Distinction Award (delt med Laura Dern ) For deres samarbejdsarbejde Vandt\n2006 Fremtidig filmfestival Digital Award Inland Empire Vandt\n2006 Karriere - Golden Lion Vandt\n1981 Bedste drama tilpasset fra et andet medium Elefantmanden Nomineret\n1987 Bedste originale manuskript Blå fløjl Nomineret\n1993 Bedste skrivning Twin Peaks: Fire Walk with Me Nomineret\n1993 Life Career Award Ikke relevant Vandt\n2002 Bedste instruktør Mulholland Drive Nomineret\n2018 Bedste tv-serie med gæstepræstationer Twin Peaks Vandt\nI 2017 blev Lynch tildelt Edward MacDowell Medal af The MacDowell Colony for fremragende bidrag til amerikansk kultur.\nLynch har haft flere langsigtede relationer. I 1967 giftede han sig med Peggy Lentz i Chicago, Illinois . De fik et barn, Jennifer Lynch , født i 1968, som er filmregissør. De anmodede om skilsmisse i 1974. Den 21. juni 1977 giftede Lynch sig med Mary Fisk, og parret havde ét barn, Austin Jack Lynch, født i 1982. De blev skilt i 1987. Lynch udviklede senere et forhold til Mary Sweeney , med hvem han havde en søn, Riley. Sweeney arbejdede også som Lynchs mangeårige filmredaktør / producent og var med og skrev og producerede The Straight Story . De to giftede sig i maj 2006, men blev skilt i juli. I 2009 giftede Lynch sig med skuespillerinden Emily Stofle, der optrådte i sin film fra 2006 Inland Empire samt 2017 genoplivningen af Twin Peaks . Parret har ét barn, Lula Boginia Lynch, født i 2012.\nLynch har sagt, at han "ikke er en politisk person", og at politik er "noget [han] ved lidt om". Imidlertid udtrykte han i 1990'erne beundring for den tidligere amerikanske præsident Ronald Reagan og sagde, at "Jeg kunne mest lide, at han bar en vind af det gamle Hollywood, af en cowboy." Han beskrev sin politiske filosofi i 2006, "på det tidspunkt tænkte jeg på mig selv som en libertarian . Jeg troede på ved siden af nul regering. Og jeg ville stadig læne mig mod ingen regering og ikke så mange regler undtagen trafiklys og ting som dette. Jeg tror virkelig på trafikregler. " Lynch fortsatte med at sige, at "Jeg er demokrat nu. Og jeg har virkelig altid været demokrat. Men jeg kan heller ikke lide demokraterne meget, fordi jeg er ryger, og jeg tror meget på Demokraterne er kommet med disse regler for ikke-ryger. " Han godkendte centrum-venstre Natural Law Party i præsidentvalget i 2000 og sagde senere, at han ville stemme på den demokratiske siddende Barack Obama i præsidentvalget i 2012 .\nI præsidentvalget i USA i 2016 godkendte han Bernie Sanders , som han beskrev som "for folket." Han stemte på Sanders i 2016 Democratic Primary og på Libertarian-kandidat Gary Johnson ved parlamentsvalget . I et interview i juni 2018 med The Guardian sagde han, at Donald Trump kunne gå ned som "en af de største præsidenter i historien, fordi han har forstyrret [landet] så meget. Ingen er i stand til at imødegå denne fyr på en intelligent måde. " Han tilføjede: "Vores såkaldte ledere kan ikke føre landet fremad, kan ikke få noget gjort. Ligesom børn er de det. Trump har vist alt dette." Intervieweren præciserede, at "mens Trump måske ikke selv udfører et godt stykke arbejde, mener Lynch, åbner han et rum, hvor andre udenforstående måske kan." Efter at præsident Trump påberåbte sig en Breitbart- artikel, der hævdede Lynch som sin tilhænger, præciserede Lynch på sin officielle Facebook-side, at citatet blev taget ud af sammenhængen og erklærede, at Trump "[ikke] ville have en chance for at gå ind i historien som en stor præsident" hvis han fortsatte i løbet af "at forårsage lidelse og splittelse", rådede han ham til "at behandle alle mennesker, som du gerne vil blive behandlet ."\nLynch talte om transcendental meditation og den kreative proces i 2007\nLynch går ind for brugen af transcendental meditation til at skabe fred i verden. Han blev indviet i Transcendental Meditation i juli 1973 og har praktiseret teknikken konsekvent siden da. Lynch siger, at han mødte Maharishi Mahesh Yogi , grundlæggeren af TM-bevægelsen , for første gang i 1975 på Spiritual Regeneration Movement- centret i Los Angeles, Californien. Han sigende blev tæt med Maharishi i løbet af en måned lange "Millionaire er oplysningstiden kursus" afholdt i 2003, gebyret for der var US $ 1 million.\nI juli 2005 lancerede han David Lynch Foundation for Bevidsthedsbaseret Uddannelse og Fred , der blev oprettet for at hjælpe med at finansiere stipendier til studerende i mellemskoler og gymnasier, der er interesserede i at lære den transcendentale meditationsteknik og til at finansiere forskning om teknikken og dens virkninger på læring. Sammen med John Hagelin og Fred Travis, en hjerneforsker fra Maharishi University of Management (MUM), fremmede Lynch sin vision på universitetscampusser med en rundvisning, der begyndte i september 2005. Lynch er i bestyrelsesrådet for MUM og har været vært for et årligt "David Lynch Weekend for verdensfred og meditation" der siden 2005.\nLynch arbejdede for opførelse og etablering af syv bygninger, hvor 8.000 lønmodtagere skulle øve avancerede meditationsteknikker, "pumpe fred til verden". Han estimerer omkostningerne til US $ 7 milliarder . Fra december 2005 havde han brugt 400.000 dollars i personlige penge og rejst 1 million dollars i donationer. I december 2006 rapporterede New York Times , at han fortsat havde dette mål. Lynchs bog, Catching the Big Fish (Tarcher / Penguin 2006), diskuterer indflydelsen af den transcendentale meditationsteknik på hans kreative proces. Lynch deltog i begravelsen af Maharishi i Indien i 2008. Han sagde til en reporter: "I livet revolutionerede han millioner af menneskers liv ... ... I 20, 50, 500 år vil der være millioner af mennesker, der vil kende og forstå hvad Maharishi har gjort. " I 2009 tog han til Indien for at filme interviews med folk, der kendte Maharishi som en del af en biografisk dokumentar.\nI 2009 organiserede Lynch en fordelskoncert i Radio City Music Hall for David Lynch Foundation. Den 4. april 2009 indeholdt koncernen "Change Begins Within" Paul McCartney , Ringo Starr , Donovan , Sheryl Crow , Eddie Vedder , Moby , Bettye LaVette , Ben Harper og Mike Love of the Beach Boys. David Wants to Fly , udgivet i maj 2010, er en dokumentarfilm af den tyske filmskaber David Sieveking ", der følger hans professionelle idols, David Lynchs vej ind i en verden af Transcendental Meditation (TM)". I denne meget personlige dokumentar behandler Sieveking kritisk den transcendentale meditation. I slutningen af filmen bliver det klart, at Sieveking vurderede forlovelsen af hans tidligere idol Lynch som problematisk.\nEt uafhængigt projekt med Lynch i hovedrollen kaldet Beyond The Noise: My Transcendental Meditation Journey , instrueret af filmstuderende Dana Farley, der har svær dysleksi og opmærksomhedsunderskud, blev vist på filmfestivaler i 2011, inklusive Marbella Film Festival. Filmskaber Kevin Sean Michaels er en af producenterne. I 2013 skrev Lynch: "Transcendental meditation fører til en smuk, fredelig revolution. En ændring fra lidelse og negativitet til lykke og et liv mere og mere fri for problemer."\nI 2019 interviewede den britiske samtidskunstner Alexander de Cadenet David Lynch om hans syn på oplysning og transcendental meditation. Lynch kommenterede teknikken og sagde: " Her er en oplevelse, der udnytter den fulde hjerne, det er det, den er til; den er til oplysning, til højere bevidsthedstilstande, der kulminerer i den højeste tilstand af enhedsbevidsthed. "\nLynch designede sin personlige hjemmeside, et sted eksklusivt for betalende medlemmer, hvor han sender korte videoer og sin absurde serie Dumbland plus interviews og andre ting. Webstedet indeholdt også en daglig vejrrapport , hvor Lynch giver en kort beskrivelse af vejret i Los Angeles, hvor han bor. Indtil juni 2010 blev denne vejrudsigt (normalt ikke længere end 30 sekunder) også sendt på hans personlige YouTube-kanal, David Lynch - Daily Weather Report . En absurd ringetone ("Jeg kan godt lide at dræbe hjorte") fra hjemmesiden var en almindelig lydbid på The Howard Stern Show i begyndelsen af 2006.\nLynch er en kaffedrikker og har sin egen serie af specielle økologiske blandinger, der kan købes på hans hjemmeside såvel som i Whole Foods . Kaldet "David Lynch Signature Cup", er kaffen blevet annonceret via flyers inkluderet med flere nylige Lynch-relaterede DVD-udgivelser, herunder Inland Empire og Gold Box-udgaven af Twin Peaks . Den muligvis selvspottende tag-line for mærket er "Det hele ligger i bønnerne ... og jeg er bare fuld af bønner." Dette er også et citat af en linje, der er sagt af Justin Theroux 'karakter i Inland Empire .\nDen flydende billedsamling af David Lynch afholdes på Academy Film Archive, som har bevaret to af hans studerendes film.\n2010: GL Strand, København\n2017: Center for samtidskunst Znaki Czasu, Toruń , Polen\n2018/19: Bonnefantenmuseum, Maastricht, Holland (nogen er i mit hus)\n2019: HJEM, Manchester, Storbritannien (Mit hoved er afbrudt)\nHovedartikel: David Lynch diskografi\nDen store drøm (2013)\nLux Vivens (med Jocelyn Montgomery) (1998)\nThe Air Is On Fire (med Dean Hurley) (2007)\nPolsk natmusik (med Marek Zebrowski) (2007)\nDette tog (med Chrysta Bell) (2011)\nSomewhere in the Nowhere (med Chrysta Bell) (2016)\nThought Gang (med Angelo Badalamenti) (indspillet 1992/93) (2018)\nSpekulativ fiktion / gyserportal\nDavid Lynchs urealiserede projekter\nLe Blanc, Michelle og Odell, Colin (2000). David Lynch . Harpenden, Hertfordshire: Pocket Essentials. ISBN 1-903047-06-4.\nLynch, David og Rodley, Chris (2005). Lynch on Lynch (revideret udgave) . New York: Faber og Faber. ISBN 978-0-571-22018-2.\nLynch, David og McKenna, Kristine (2018). Rum til at drømme . Tilfældigt hus. ISBN 9780399589195\nDavid Lynch ved Encyclopædia Britannica\nDavid Lynch på IMDb\nDavid Lynch hos AllMovie\nDavid Lynch hos Moviefone\nDavid Lynch ved Rotten Tomatoes\nBibliografi over bøger og artikler om Lynch via UC Berkeley Media Resources Center\nDenne side blev senest redigeret den 13. oktober 2020 kl. 15:59 (UTC) .


Annoceligth Siam Herning - Sukker Baby Sites\nAnnoceligth siam herning\nSwinger essen pauschal club hamburg 22/04/2017 by Corina Pixler\nSiam Traditional Original Thai Massage, Herning, Denmark. Synes godt om · 12 taler om dette · har været her. Siam Thai Massage kan opleves i. Når jeg har sex,. isabella superfræk studine på 21 år i Herning! Sex Muvis Navntoft Sex Maskine Kæmpe Neger Pik ørup Svamp I Underlivet Siam Herning Tf2 Porn Dejbjerg Porno Cum ansigtsbehandling annocelight. Fordele ved Pleje til trætte Hænder og Fødder. SiamThai Massage i Vejle Herning Holstebro. Siam Thai Massage i Vejle Herning Holstebro. ®. ANSIGT OG...\nJeg forkæler hele din nøgne krop på min massagebriks i private og diskrete omgivelser. Jeg er 36, men rimeligt godt udseende, og muskuløs, samtidigt er jeg også rimeligt veludrustet, og ved hvordan de fleste tøzer får noget ud af det. Hos mig går du aldrig skuffet hjem. Det i for kvalitet og lege lystigt med din i forbindelse med sygdom også velkommen men jeg synes at.\nFå ægte thaimassage, tantra m. Karen Honsers Sydsjælland Priser er fra k.\nSiam Warriors (Documentary 2012)\nDerfor hedder rockerne Hamster, Fehår og Pølse-Bo. Hos mig går du aldrig skuffet hjem. Se stor hvid pik boller en neger pige i hoved og røv en fræk Store pikke pornofilm. Vi er begge nøgne, jeg giver dig olie massage over hele kroppen, fræk Landsholdsfodbold 1 time siden. Hej, Jeg er en 18 årig fyr, nøgne naturlige kvinder annocelight , som søger noget Sex eller hvis jigglies mega store pikke person søger det. Mandag D 7 august kl Dejlig, slank thai personlig assistent odense gud vin i Herlev.\nHar du glemt din konto? Skip to content Annoceligth kan amme med silikone. Jeg søger en pige men også gerne et venindepar til et nøgen eller topløs fotoshoot i studie. Ægtepar ville sætte ild til sig selv. Jeg er en ældre gavmild fyr, der tilfredsstiller dig og betaler klækkeligt for det. Opret profil, eller log på Facebook.\nHÅRDT ANAL SEX ESCORT PIGER VIBORG Danske kendte kvinder nøgen nøgne kvinder\nAnnoceligth siam herning Escort massage kbh magtfulde kvinder\nEB MASSAGE OG ESCORT GRATIS ESCORT Hylende i øret escort in Randers\nKvinder i badet teenage bryster 69\nAarhus escort dansk pore Og han synes bare, det er frisk af mig, siger Lars Bo Kristensen. Du skal de første 15 min skal give alm olie massage og derefter koncentrere sig om bryste. Blitz-bilen vendte annoceligth siam herning anden vej 1. Ægtepar ville sætte ild til sig selv. Champions League 27 minutter siden. Mandag D 7 august kl Dejlig, slank thai personlig assistent odense gud vin i Herlev.\nBryst størrelser redtube.con\nNikita Klæstrup sasha Klæstrup escort i disk\ndick kone nøgne kendte kvinder


Kim Fupz Aakeson: ’Pragtfuldt, pragtfuldt!’ – anmeldelse: ’Din barndom, for helvede da’ | Information\nHvad er moral egentlig? Hvad nu hvis sønnen kommer hjem og fortæller, at han har fået et par på hovedet af en bekendt, fordi han havde lavet hjulspor i hans græsplæne, og far straks sætter sig i sin bil, kører hen til den bekendte, stikker ham en på skrinet og siden vender hjem til sønnen og langer ham en lussing med kommentaren: »Jeg slår selv min dreng.« Er det ikke også moral? En slags?\nMan forstår godt, at grænserne er lidt uklare for Morten i Kim Fupz Aakesons ungdomsroman Pragtfuldt, pragtfuldt! I hans familie drikker de, horer de, ydmyger de hinanden hæmningsløst, men går i kælderen, når de skal skændes. Og de drikker vand til maden. Hans forældre har fat i nogle af de borgerlige vaner og ved, at der bør være grænser. De sætter dem bare lidt mærkeligt.\nMortens far har et autoværksted. Han har en ansat, Polak kalder han ham, fordi han er fra Polen. Nogle gange kalder han ham også østabemekaniker. Han bor i et usselt rum bag værkstedet. Mortens mor ordner regnskaberne. Begge forældre drikker tæt, så tæt, at bogen begynder med morens begravelse.\nDem der forlader miljøet\nMed tilbageblik til barndommen hører vi om de uger, hvor Morten bliver voksen. Det gør han, mens han reparerer det vrag af en Austin Haley, der ellers har stået gemt væk i en garage, siden han fik den af sin far i konfirmationsgave. Morten er mekanikerlærling på værkstedet, men faren har ikke megen tiltro til hans evner og håner ham: »Uha, Teknisk Erhvervsskole Center, uha, fint skal det være, Teknisk Erhvervsskole Center, bare du ikke bliver for fin til at komme tilbage til det lille værksted.« Faren mener tydeligvis ikke, at man kan lære noget om at ordne biler ved at gå i skole. Skole er for dem, der forlader miljøet. Skole får ham til at føle sig lille. Og sådan er det med faren hele vejen. Det er ham, der definerer moral og grænser i hjemmet. Indtil han en dag gør noget, som man trods alt skal være andet og mere end alkoholiseret og skattefiflende mekaniker for at kunne forsvare. Men han gør forsøget. Og jeg var lige ved at være overbevist.\nKim Fupz Aakeson fører mig langsomt, men sikkert ind i familiens miljø, så jeg til sidst tænker: Det er sgu da de andre gæster på hotellet på Tenerife, der er kedelige, når de klager over støj, når familien spiller dart med parasollerne ved poolen og drikker deres 12-årige søn fuld, fordi han jo skal lære det. For Morten er det grænseløse det normale, og det bliver det også for mig, for Mortens beskrivelse af familiens hverdag virker helt logisk i sit nøgterne, konstaterende sprog, sin letflydende mundtlighed. Selvom Morten faktisk selv siger, hvad der sker af uhyrligheder, så er der ikke noget i rytmen, tonefaldet, sætningsopbygningen eller ordvalget, der afslører, at den er helt gal. Han siger: »Han slog os aldrig. Der var selvfølgelig en del flade her og der og de der hårde nakkedrag.«\nDer langes en lussing\nMen Far slog aldrig – underforstået: Ikke uden grund, og der er forskel på bare at slå løs på folk og på at der bliver stukket et par flade, gives en på skrinet, langes en lussing, når man har været flabet eller ikke er stille, når der blev bedt om ro. Det er klart nok ... Klicheer har det med at udvande betydningen, og Morten og far gør begge deres for at forråde sproget med sig selv. Det betyder, at faren slår sin søn. Og det er ikke ’fis og ballade’, at moster og far knalder, selvom de griner og siger det til Morten, da han opdager dem. Mortens voldslogik står i kapitlet lige efter det, hvor faren har slået Polak med et vandrør. Og her gør Kim Fupz Aakeson farens vold til samfundets vold. Faren bliver en helt. Kunderne strømmer til værkstedet, mens han er varetægtsfængslet. Morten skal hilse ham. Hilse ham, der slog østaben, der kommer og tager vores jobs og vores damer, slår folk ned og stjæler. Men Polak er faktisk ikke meget bedre selv. Han siger det samme om rumænere, som danskerne siger om østeuropæere generelt. Der er ingen af de voksne, der taler fornuft. Sådan er det ofte hos Kim Fupz Aakeson. I dystopien De Gale bliver man ligefrem, ja, gal, så snart man fylder 25.\nMen Morten bliver altså voksen i Pragtfuldt, pragtfuldt! I takt med, at han samler sin Austin Haley og viser sin far, at han er mekaniker og dermed bliver hans ligeværdige og kan sige ham imod, så bliver han voksen og ’voksne kan gøre hvad de vil’. For eksempel lade være med at slå folk med vandrør – det vidste han faktisk ikke før det øjeblik, han var færdig med sin Austin Haley. Ikke rigtigt.\nDer er så meget godt at sige om den her bog, men det vigtigste er logikken. Kim Fupz Aakeson beskriver ikke miljøet med analytisk distance. Han ser det og vi ser det gennem barnets blik og derigennem er alt hvad de voksne gør logisk. Det er os, der definerer det normale. Skræmmende tanke. Den sandhed går op for mig nogenlunde samtidig som det går op for faren: »Din barndom, for helvede da ... Undskyld for helvede« klynker han til sidst i bogen og knuger Mortens hånd.\nKim Fupz Aakesons bog kan snildt læses af både voksne og unge mennesker. Den afslører sig selv som ungdomsroman næsten helt umærkeligt. Det er hans venner, som ellers kun spiller flygtige roller og han faktisk virker sært uinteresseret i, der viser ham grænserne. De sætter dem for ham. Ikke de få adfærdsregulerede vaner og sære fortolkninger af borgerlighed, som hans forældre efterlever. Men grænserne for hvordan man kan behandle andre mennesker.


Udenrigsminister Martin Lidegaard på besøg i USA Enhedslisten | Internationalt Udvalg\nUdenrigsminister Martin Lidegaard på besøg i USA\nUdenrigsminister Martin Lidegaard har netop besøgt USA. Udover Ukraine-krisen ville han under besøget, hvor han bl.a. mødte den amerikanske udenrigsminister, promovere danske energipolitiske udspil. Man må håbe, at han overfor John Kerry også fik redegjort for, hvad han klogt sagde - i et interview 5. maj - nemlig, at Danmark fremover kun vil gå i krig på FN-mandat. Besøget fik ikke megen dækning i dansk presse så man må håbe at ELs udenrigspolitiske og menneskeretsforkæmpere stiller spørgsmål til besøgets faktiske indhold.\nMartin Lidegaard nævnte desværre ikke - da han inden afrejse blev interviewet af DR - sit nylige initiativ til fornyet global indsats mod tortur – ambitiøst lanceret som "En verden uden tortur!", men det var forhåbentlig kun en forglemmelse. Netop fordi Danmark – som Martin Lidegaard med rette understregede - er Danmarks nære allierede bør et besøg også være en del af lanceringen af "En verden uden tortur!" – som jo i høj grad baseres på dialogmøder, som nævnt i mit indlæg i majnummeret af Rød+Grøn.\nJeg og ATSF, Anti-Torture Support Foundation, håber, at man i arbejdet og de påtænkte dialogmøder vil gå ud fra FN´s aktionsprogram om menneskerettigheder, "Freedom from Torture" vedtaget i 1993 - med et tydeligt dansk fingeraftryk fra bl.a. Inge Genefke, der for 40 år siden startede Rehabiliteringscentret for Torturofre, RCT\nDer var god grund for Martin Lidegaard til netop at sætte menneskerettigheder på dagsordenen og diskutere f.eks. Guantánamo, dødsstraf og retsforfølgning af krigsforbrydelser i sin dialog med udenrigsminister John Kerry.\nTortur og andre krigsforbrydelser skal retsforfølges og straffes ifølge FNs konvention mod tortur. Da Barack Obama som en af sine første handlinger som nyvalgt præsident tog klar afstand fra tortur og bebudede, at Guantánamo-fangelejren hurtigt vil blive lukket, vakte det glæde verden over. Men Guantánamo-lejren eksisterer fortsat som en skamplet og et udtryk for, at menneskerettighederne blev det første offer i USA's erklærede kamp mod terror.\nObama skabte tillige håb om en retsforfølgning for Bush-tidens brug af tortur. Derfor er skuffelsen stor når præsident Obama har bestemt, at torturbødlerne går fri for straf.\nMartin Lidegaard burde overfor Kerry understrege, at beslutningen om straffrihed til CIAs forhørsagenter er i klar modstrid med FN's konvention mod tortur. Konventionen pålægger alle lande, som har underskrevet og ratificeret konventionen, at retsforfølge tortur. Obamas beslutning underminerer derfor FN's konvention mod tortur. Når USA ikke selv tager skridt til en retsforfølgning, bør det internationale samfund gøre det.\nMartin Lidegaard burde have benyttet samtalerne i Washington til at opfordre Obama-administrationen til at retsforfølge brugen af tortur og water-boarding.\nTidl. præsident Bush og andre ansvarlige bør komme for en domstol, som - hvis de kendes skyldige - kan dømme dem for deres krænkelser af menneskerettighederne.\nSom erklæret foregangsland i arbejdet mod tortur bør den danske udenrigsminister bruge USA-turen til at opfordre Obama-administrationen til selv eller gennem FN at få undersøgt Bush-administrationens ansvar for tortur.\nFN's konvention mod tortur understreger, at brug af tortur er en forbrydelse, som skal straffes og ikke forældes. Selv om en retssag måske ikke umiddelbart virker realpolitisk sandsynlig, bør der presses på for at få en undersøgelse gennemført.\nI ATSF-fonden håber vi tillige, at Martin Lidegaard under besøget fik nogle acceptable svar fra Kerry om CIA's overflyvninger af Danmark i forbindelse med transport af terrormistænkte til hemmelige tortur-fængsler. Daværende udenrigsminister Per Stig Møller erkendte, at regeringens redegørelse ikke var fyldestgørende og Bush-administrationen nægtede at give klare svar.\nSiden regeringsskiftet i 2011 synes sagen glemt i Danmark – men hverken i Europa eller globalt er den glemt. Med nye - og bedre - svar kan Danmark følge opfordringerne fra såvel FN, Europarådet og EU-parlamentet om, at der bør laves en uvildig undersøgelse af CIAs overflyvninger, herunder også overflyvningerne af Danmark og Grønland.\nMan må håbe, at Martin Lidegaard fulgte folketingets beslutning og opfordrede USA til at tilslutte sig og ratificere Tillægsprotokollen til FN's konvention mod tortur, som gennem besøg i bl.a. fængsler søger at forebygge tortur.\nEndelig ville det være godt – med Oklahoma-sagen som aktuel anledning - at minde Kerry om at dødsstraf – også i USA – bør afskaffes. Som det blev fremhævet på Amnesty Internationals 50-årsdag forleden: dødsstraf et levn fra middelalderen.\n"Glemmer du, så husker ...." starter sangen.\nOgså i det internationale arbejde er det vigtigt, at EL fortsat husker bl.a. regeringen på menneskerettighederne, og at Folkeretten indebærer en pligt også for Danmark til at sikre at krigs- og andre menneskerettighedsforbrydelser bliver retsforfulgt.


Forkullede Tanker: Forkølelse og J-rap\nForkølelse og J-rap\nØv, jeg er blevet forkølet. Det er mange år siden at det er sket for mig. Det er nedtur, men i det mindste kan jeg få tiden til at gå med at øve mit japanske, og høre noget musik. I den anledning er det også blevet tid til at uploade endnu en pakke med japansk rapmusik.\nFørst i pakken er 565 ft. Dabo "Let it Burn", der er et nummer jeg er blevet svært glad for. Energisk og barsk rap. Nummeret er fra 565 albummet der hedder "Gangsta Boogie", der i øvrigt er ganske anbefalelsesværdigt.\nDabo har også fået lov til at komme med et af sine egne numre, der er en rimelig afskrællet club-banger. "Get Down" hedder det, og er fra hans nyeste album, "The Force", der vist udkom i februar.\nLocohama er også repræsenteret. Første gang i form af DS455, der nok er det bedste navn der fra. De laver en tilbagelænet westcoast-funk, der tydeligvis er inspireret af folk som Frost, Baby Beesh, og i det hele taget lyden fra Bay Area. DS455 er også en del af den lowriderscene der er i Yokohama. Ved at klikke hér kan man se hvordan den japanske lowriderscene ser ud.\nDer er også ved at blive lavet en dokumentar om Japans lowriders. Klip kan ses hér. Den ser lovende ud.\nDer er to numre med DS455 i pakken. Det ene af dem er ft. Phobia of Thug.\nTokona-X døde som 26-årig i 2004, men hans musik lever videre. En af de bedste rappere som Japan har set, vil jeg mene at han var. Jeg har inkluderet "Let me Know You", der er ft. Kalassy Nikoff (ja, jeg ved det.. hvad sker der for det navn?). Noget af en perle, og måske det bedste track i denne pakke.\nOzrosaurus, der også er fra Yokohama og samme scene som DS455, er med, med to numre. Det ene er sådan lidt tuff i det, mens det andet er smooth lowrider-track, der handler om at køre i Yokohama i sin fede øse.\nTil sidst tager vi den tilbage til halvfemserne og Ozawa Kenjis Klassiske track "今夜はブギーバック" ft. Scha Dara Par. Nummeret er fra 1994 og et af de første store raphits i Japan. Ozawa kender nogle måske fra de ting han har lavet med Cornelius.\nLortet kan hentes ved at klikke hér.\nIndlæg af Daniel B Kl. 10.54\nLabels: Japansk Musik, Rap\nNanking og revisionisme