May 12, 2019 / November\nKære mor,ja dig. Dig der har født 1 eller 5 eller 8 børn. Eller dig der har båret og mistet, men stadig vil være mor til evig tid. Dig der er mor for børn du ikke selv har født, og dig der på en anden måde er mama for nogen du gør en forskel for.Rigtig glædelig mors dag.\nMin datter er utilfreds med at det ikke er hendes dag, så hun synes jeg er en stor lort, og at jeg lugter. Men du ved, jeg elsker hende alligevel, og lige om lidt er jeg verdens bedste mor, fordi det lykkes mig at finde Cykelmyggen Egon på Viaplay.I dag vil jeg hylde dig. Dig der følger din mavefornemmelse, dig der følger bøgerne, dig der græder hver aften fordi du er usikker på om du gør det godt nok, dig der er kernesikker på dit morhood. Dig der fødte ved kejsersnit, dig der fødte vaginalt. Dig der fødte med smertelindring, dig der fødte uden. Dig der vaccinerer og dig der ikke gør. Og inden jeg bliver overfaldet her, så overvej lige om begge mødre ikke på hver sin måde ønsker det aller bedste for sit barn? Det tror jeg! Dig der hjemmeskoler, dig der er i tvivl, dig der hver dag sender dit barn afsted selvom du har en kæmpe knude i maven, dig der elsker folkeskolen, dig der elsker privatskolen og dig der ikke ved hvor du skal sende dit barn hen endnu.Dig der er veganer, dig der elsker kød, dig der bærer dit barn i slynge, dig der kører dit barn i barnevogn, dig der kører dit barn i Cayenne, dig der ikke har råd til en vogn - hverken den ene eller den anden. Dig der ammer, dig der ikke gør, ikke vil eller ikke kan. Dig der valgte at få børn alene, med kendt eller ukendt donor, dig der er skilt, dig der er sammen med din partner, dig der har prøvet i 10 år stadig uden resultat, dig der fik hjælp, dig der blev gravid ved et one night stand (ligesom mig). Jeg ærer dig!\nHver eneste dag står du op og gør dit bedste. Også de dage du råber og skriger og tænker at dit barn ville have det meget bedre hos en helt anden mor end dig. Du gør dit bedste alligevel. Jeg skal selv lære at mine børn jo ser hele mig, det er kun mig der udelukkende ser alt det jeg gør forkert. Det er kun mig der glemmer at de 7 timer jeg var en awesome mor, de også tæller. Og at de 6 minutter jeg var en mor fra helvede de også tæller, men de er aldrig det fulde billede.Jeg hylder dig mor, fordi du er sej. Du er rummelig, du strækker dig, du går den ekstra mil. Og så går du en til. Og når du tror du er gået den sidste mil, så fortsætter du hver eneste dag, hver eneste time, hvert eneste minut. År ind og år ud, og du kigger indad, og du prøver igen og du dummer dig og du bliver ved med at prøve. Og langsomt tager dine små mennesker form og bliver til mennesker fyldt med kærlighed og mod på livet. Og måske en konto med et par tusinde kroner du har sat til side til nogle terapeuttimer senere i livet (:)).\nKære mor. Glædelig mors dag. Du er awesome. Du er kickass. Du slæber og sætter dine børn først. Du tvivler og du bliver usikker, og så tager du et nyt skridt i en ny retning. Og målet er aldrig synligt for dig, men du går alligevel frem af. Hver. Enste. Dag.Tak for dig!\nMay 12, 2019 / November/ Comment\nApril 10, 2019 / November\nDen første solstråle. Den glemmer jeg aldrig. Jeg sad i bus 6A fra Emdrup og ind til København. Det var 4 uger siden han flyttede sine ting. Krise. Jeg havde ligget i fosterstilling alle 4 uger. Jeg havde grædt og grædt og grædt. Alting føltes så meningsløst. Livet uden ham. Selvom beslutningen var den helt rigtige, det vidste jeg godt. Mens jeg sad der i bussen, på vej et sted hen, ramte solstrålen mig på næsen. Jeg lukkede mine øjne, lod solen varme mit ansigt, og lige dér, der vidste jeg at en dag ville alt se lysere ud. Og det gjorde det også.2019 og jeg skal lige lære hinanden at kende. Jeg ved ikke om det er fordi vi begge to er alfahanner eller hvad det er, men vi tager nogle ture i ringen. Og disse dage er vi i ringen igen. Derfor er jeg også lidt stille alle steder. Lidt. Når livet viser tænder, så er jeg efterhånden så god damn erfaren, at jeg ret godt ved hvor jeg skal gå hen, og hvad jeg skal gøre, for at få mig selv helt med igennem og ud på den anden side. Livet, for mig, handler ikke om at vi skal være lykkelige det meste af tiden. For uanset hvor frelste og hellige og skyklappede vi er, så gælder livets vilkår for alle. Død, sygdom, smerte, svigt og hvad vi ellers kommer igennem. Ingen har trukket fripas, en af de ting vi alligevel alle har tilfælles. Når jeg er på sådan et, jeg kalder det udviklingsplateau, som jeg er lige nu, så handler det om at finde de fine åndehuller og gøre det her helvede så rart og hyggeligt, fordi jeg jo ikke ved hvor længe jeg skal være her. Dermed ikke sagt at jeg ikke arbejder for at komme videre, men jeg må godt bo her lidt, tage ved lære, hele nogle sår, acceptere at det ikke er alting der kan heles, ikke lige nu i hvert fald, være vred, være rasende, være ked af det og (sæt dig lige ned) være et offer. I min verden må man gerne være et offer når man er det. Hvis man er offer for overgreb, sygdom, trafikuheld, en overfusning, en fyring eller hvad der nu lige kan sætte os i offerrolle en øjeblik, så må man gerne være et offer. Det farlige kan være når man bliver hængende der uden at blive færdig med offerrollen, eller endnu værre; nægte at være i offerrollen lidt og bare skynde sig videre. Efter min mening. Den kan vi tage en anden dag. Selvom jeg har haft mange udfordringer i mit liv, og især i 2019 stadig har det, så synes jeg ikke jeg lever et lorteliv. Jeg synes heller ikke jeg "putter glanspapir på lorten". Jeg synes jeg tager tyrene ved hornene hver gang jeg har mulighed for det og jeg synes jeg er god til at få det bedste ud af situationen, selvom den kan være hård og træls gennem en længere periode.Så mine 3 "go to" steder, når jeg er her i kriseland, det er:\nHumor. Jeg er simpelthen nødt til at kunne finde det sjove i situationen. Ikke at flygte fra den, men at kunne grine af den. Ellers bliver det simpelthen for tungt.\nBryd stilheden. Det første jeg altid har gjort er at isolere mig når tingene er svære. Gøre som om det ikke findes, ikke involvere eller belemre nogen med mine "dårligdomme" eller mit "tunge liv". Det har jeg gjort en stor del af mit liv og jeg har heldigvis lært at den taktik bare gør alt MEGET værre og langt mere ensomt. Når jeg derimod deler og åbner op, så åbner jeg også for kærlighed, omsorg, andres livserfaringer, og jeg lærer at jeg langt fra er alene og at vi er mange der ved hvordan det er når livet er svært.\nUd i naturen. Selvom jeg har dage hvor jeg føler jeg ingen kræfter har, så skal jeg ud alligevel. Om det så bare er en tur ud på græs i bare tæer i 3 minutter. Eller et minut. Den dag. Naturen heler mig ikke, men den løfter og tømmer mit hoved for tanker. Derfor er jeg ude i timevis i de her dage, og jeg har det helt anderledes når jeg har været ude med ungerne og bygget sandslotte og plukket ramsløg.\nJeg har mange andre ting der virker, men det her er de 3 der fylder mest. Jeg prøver ikke at forherlige kriser, for det er rockerhårdt at være en der kæmper. Jeg fortæller bare hvad der virker for mig når jeg er der hvor det er svært at være.Her er ting jeg ikke gør (længere):\nRyger mig skæv eller drikker mig fuld. I gamle dage var det min strategi. At lindre. Og jeg havde masser af undskyldninger for hvorfor det var en god idé at give mig selv en "pause" fra det der gjorde ondt. I dag har jeg det helt omvendt. Min krop kan slet ikke have stimulanser af nogen arter, andet end mere kage end jeg plejer. For mig personligt virker det ikke at dulme med alkohol eller stoffer, tvært imod fucker det med min søvn og dagen efter er jeg bare endnu længere nede i et sort hul. Jeg kan kun tale for mig selv, jeg ved ikke hvad der virker for dig eller andre.\nShopper amok. Det var også en strategi engang. Shopping. Jeg forsøgte at købe smerten væk. Men det var en "tis i bukserne" strategi, for når nyhedsværdien af tøjet var forsvundet, så var smerten der stadig. Og pludselig var pengene på kontoen væk, og de gav en helt ny mavepine jeg skulle forholde mig til.\nPrøver at klare det hele selv. Det holder i et par dage, og ikke nok med at det skruer op for ensomheden og forladtheden, så vokser oplevelsen af svigt, selvom andre jo ikke har haft en jordisk chance for at vide at jeg havde brug for hjælp. I dag rækker jeg ud. Nogen synes endda jeg rækker alt for meget ud, og glemmer at de selv har et ansvar for at sige nej tak. Jeg spørger på facebook, jeg ringer til veninder, jeg bruger mit private netværk og jeg har tillid til at dem der melder ind og siger "Jeg er her for dig", de selv har afklaret med deres egen energikonto, om de har lyst til at lægge øre eller skulder til et par dage, eller om de hopper over denne gang. Jeg er nemlig også færdig med at tage overansvar.\nSå midt i krisen, så er der gode ting. Jeg kan se at jeg har rykket mig helt vildt meget. Jeg føler ikke jeg er væltet eller nede, ikke på samme måde som jeg har gjort engang. Selvom jeg er uhyre bevidst om at jeg skal passe på mit helbred og min søvn lige nu, så har jeg puttet gode nærende og meget få aktiviteter ind i min kalender, som gør at jeg glæder mig til dagene, jeg kan overskue de ting jeg skal, jeg får set nogle mennesker, og vigtigst af alt: jeg har god kvalitetstid med mine to små børn. Jeg så engang en TED-talk, "The danger of a single story" (her er den), den satte mange tanker i gang hos mig, for vi ved jo aldrig hvornår en historie er slut og hvornår den bare er ved at hoppe hen til næste kapitel. Det har gjort at jeg har sluppet ideen om at kriser er isolerede historier. Det er de aldrig. i hvert fald ikke i mit liv. Og det har i hvert fald givet mig lidt frihed og lidt mere råderum og bevægelse når jeg befinder mig i dem. Som eksempelvis i går hvor jeg havde en fantastisk dag, og i nat hvor jeg faldt i søvn med ungerne, vågnede klokken 2, drak noget vand og gik i seng igen. I dag er jeg træt, men humøret fejler ikke noget, jeg ved bare i dag er en energimæssig "pak dig ind i en ekstra dynejakke i dag"-dag, og det er okay. Lidt sårbar, lidt smilende, lidt glad, lidt træt, glæder mig til at komme udenfor. For få dage siden havde jeg lyst til at give op og bare grave mig ned i et hul og blive der. Sige op som mor. Sende mine børn hen til en meget bedre mor end mig. Aldrig snakke med nogen igen. Og jeg tillod mig selv at have det sådan, fortælle det til mit private netværk, også selvom jeg ved at de måske dømmer mig og tænker at jeg er både svag og ustabil. Men det var den dag. I dag er en anden dag. Jeg er den samme som jeg var for få dage siden. Jeg er bare et nyt sted og solstrålen rammer min næse i dag og varmer mit ansigt.\nApril 10, 2019 / November/ Comment\nMarch 02, 2019 / November\nDet er få principper jeg har på bloggen her, men et af dem er at jeg ikke skriver om min familie. Altså, familien udover mine børn og vores lille regnbuefamilie med deres far. Og det ville jeg heller ikke gøre med mindre jeg føler at historien er så vigtig at den kan fortælles uden at der er nogen der bliver hængt ud eller kede af det. Og det føler jeg godt jeg kan i dag. Denne særlige dag hvor mine to små piger har mødt min far for første gang nogensinde. Tag godt imod en meget sårbar og meget personlig historie. Åh familie. Det kan være så kompliceret. Så kompliceret … Flere har spurgt om ikke jeg vil dele min baggrund, fortælle lidt om min opvækst og måske dele lidt om hvorfor det her med min far har været svært. Og det vil jeg gerne, og jeg vil gerne gøre det nu, fordi en ny version af min historie er tilgængelig. Ligesom når der kommer en ny softwareopdatering. På den måde forandrer historien sig jo også igen og igen hver gang vi tager nye (ofte sårbare) skridt i retningen af forsoning eller forsøget på at finde mere fred. Det er ingen hemmelighed at min barndom ikke har været let. Mine forældre blev skilt da jeg var 3 år gammel, og de har ikke talt sammen siden. Jeg blev mellemmand mellem min mor og far, og det har bragt mig i nogle helt umulige situationer lige siden jeg var lige så gammel som min store datter er i dag. 3 år gammel. Jeg fandt ud af at den bedste måde at håndtere mine forældres skilsmisse på, var ved selv at blive så usynlig som overhovedet mulig. I mit voksenliv er jeg flere gange kommet til at omtale mine forældres skilsmisse som ”da jeg blev skilt”, fordi det lille barn i mig havde følelsen af at blive skilt ad. Det er mærkeligt at skrive om nu, for det er så længe siden og jeg har brugt så ufattelig mange timer og år hos en psykolog, for at lære at jeg gerne må have behov, jeg må gerne fylde, jeg må gerne være urimelig (okay den arbejder jeg stadig på) og seneste: jeg må gerne være vred. Og guderne skal vide jeg har været vred. Der var engang hvor jeg var faldet ned fra en svævebane, hvor min ryg var slået skæv. Jeg har vel været 11 eller sådan noget. Jeg havde fået nogle øvelser fra en fysioterapeut som jeg skulle lave, og min mor insisterede (selvfølgelig) på at min far skulle se øvelserne, så jeg kunne lave dem når jeg var på weekend hos ham. Men min far nægtede at gå med ind i huset. Kompromisset blev at jeg skulle ligge ude på græsset foran huset og min fars bil og lave øvelserne i et spændingsfelt der kunne have startet 3. Verdenskrig hvis nogen havde tabt en gnist. Det var forfærdeligt. Og sådan nogle situationer har der bare været alt for mange af. Men det var sådan fordi det var sådan, og efter en del opgør med både min mor og far, er det som om jeg har fundet en hylde til det hele, og jeg behøver det ikke mere. Jeg behøver ikke historien og den lille pige der blev skilt (ad) ligger trygt i min favn og hun ved jeg har hendes ryg. Så jeg er ikke vred mere. Eller såret. Til gengæld kan jeg i dag se klart se en fordel (jeg nægter at bruge ordet ”gave”, undskyld coachkollegaer, men en gave var det fucking ikke!) i at jeg har den historie jeg har. For hvis ikke jeg havde været barn i det spændingsfelt, så tror jeg ikke jeg havde kæmpet så hårdt for at få tingene til at lykkes med pigernes far (læs historien her). Og hver eneste dag er jeg taknemmelig for at pigernes far og jeg har fundet en rytme hvor der er plads til os alle fire. Vi har skiftet statsforvaltningen ud med en terapeut (Katrine – find hende her), og cirka hver 3. Måned holder vi møde med terapeuten og snakker samvær og hvad der ellers lige kommer op, og det er bare så rart og SÅDAN en anderledes oplevelse end et møde i statsforvaltningen. Det sted er jo helvedes forgård! Tilbage til min familie. Min mor og hendes mand flyttede til Nivå for godt 2 år siden, og bor nu tæt på os og deres snart 6 børnebørn. De er en kæmpe gave i vores liv, og min mor har altid været der for mig og troet på mig, især når ingen som helst andre gjorde det. Jeg har været ude i en masse rod, både noget butikstyveri og hashmisbrug, voldeligt forhold og ærlig talt så min fremtid ikke just spændende ud. Men jeg er kommet igennem det, og når jeg skriver om det her gamle liv, så føles det i dag som om jeg skriver om et helt andet liv end mit eget. Jeg har siddet på et iskoldt badeværelsesgulv og tømt jointskodder for at samle resterne til en ny joint, fordi der ikke var penge til mere hash. I dag kan jeg ikke engang identificere mig med at jeg har røget almindelige cigaretter engang. Min far har jeg aldrig rigtig fortalt de her ting til. Heller ikke at jeg som barn var udsat for overgreb, at jeg er blevet voldtaget flere gange, har været ude i noget rod osv. Den slags taler man bare ikke om. Men i forbindelse med min coachuddannelse for snart 10 år siden, valgte jeg at rydde for alvor op i mine nære relationer, så jeg skrev et meget vredt brev til min far. 15 års teenagevrede komprimeret på 3 sider i word. Det var så hårdt, men jeg var nødt til at give nogle af de oplevelser jeg havde med min far tilbage til ham. Efter brevet blev sendt havde vi ikke kontakt i et halvt års tid. Og så fik vi kontakt igen stille og roligt. Og vi blev hurtigt enige om at vi måske ikke kendte hinanden ret godt. Jeg sagde at der var nogle ting jeg gerne ville dele med ham om mit liv, men at det måske ikke var så rart at høre. Om det ville være okay. Det var okay. Og så fortalte jeg min far sandheden om mit liv, om mit mørke, om de kampe jeg har kæmpet alene. Og så kom den forældrereaktion jeg et eller andet sted måske altid havde manglet, men aldrig havde givet mine forældre muligheden for at give mig. Jeg sagde jo aldrig noget til dem. Siden da har jeg haft et fint forhold til min far. Vi har snakket sammen i telefonen cirka hver anden uge de sidste 5-10 år, og indtil for 5 år siden besøgte jeg ham 2-3 gange årligt i Sønderjylland, hvor jeg selv kommer fra. Men de seneste 5 år er det blevet svært for min far, og han har altid aflyst. Da jeg blev mor kørte jeg hele vejen fra København til Sønderborg, og alligevel aflyste han da jeg var 40 minutter fra hans bopæl. Det var været så hårdt og frustrerende, og jeg har haft svært ved at acceptere at min egen far ikke har mødt mit barn. Efter flere mislykkede forsøg, en mail til Mads og Monopolet om hvor mange gange man egentlig skal blive ved med at prøve, og utallige samtaler med mine venner og veninder, så har jeg sluppet tanken om at min far kommer til at møde mine børn. Og alligevel vil den ikke slippe. For min familie holder jo aldrig op med at være min familie uanset hvad jeg beslutter. Og så blev jeg mor til en pige mere sidste år, og min fars helbred blev ikke bedre, så jeg besluttede mig tilbage i oktober sidste år for at gøre noget ved sagen. Jeg spurgte en god veninde om hun ville med, og så bookede jeg en flybillet (tak til Alsie Express fordi I findes og har en rute til Sønderjylland) til hende, til mig og til mine to piger, og så fløj vi fra København til Sønderborg og lejede en bil og kørte ned til min far uanmeldt så han kunne møde pigerne. Min veninde blev i bilen. Og der stod jeg. Og ringede på nede i Padborg. Og bankede på. Og jeg vidste min far var hjemme. Men han åbnede ikke. Hans bil stod der, han var online på nettet, men han lukkede ikke op. Og noget inde i mig gik i stykker. Selinna var blot få måneder gammel, og hun lå og sov i mine arme, og Emmalia vidste ikke helt hvad vi skulle, men fandt en kantsten hun kunne gå på line på. Og tiden gik og døren forblev lukket. Til sidst puttede jeg den medbragte gave i min fars postkasse, og vi kørte tilbage til lufthavnen. Aldrig har jeg følt mig så tom indeni. Himlen passerede, pigerne sov, min veninde vidste at der bare skulle være stille lige nu. Ingen skulle sige noget. Og så fløj vi hjem igen. Et par dage senere skrev min far at han var virkelig ked af at han ikke åbnede døren, og jeg skrev at jeg lige havde brug for lidt tid inden jeg vendte tilbage. Og det var okay. Og da jeg vendte tilbage kunne jeg mærke jeg hverken var vred eller skuffet. Jeg var bare godt gammeldags ked af det. Ked af at mine børn ikke får mødt deres Opa, ked af at jeg ikke får ham at se, ked af at min far føles så forfærdelig langt væk. Jeg har for længe siden sluttet fred med at min far er en anden far, end det billede jeg havde af, hvad en far skal være. Det gav mig så ubeskrivelig meget ro da jeg hev ham ned fra det glansbillede jeg havde sømmet ham fast på, og satte ham på den ”far-hylde” der altid har været hans. Jeg tror jeg satte både ham og mig selv fri lige der. Men den far vil jeg bare stadig gerne se. Så da min lillebror ringede og fortalte at min far blev indlagt med en blodprop i hjernen i mandags, så var der slet ingen tvivl. NU. Nu tager jeg pigerne med til Sønderjylland og så skal min far altså møde dem. Vi ved fandme aldrig hvor kort eller lang tid vi har igen. Efter at have snakket med personalet på sygehuset, fik jeg endelig fat i min far i onsdags. Han talte lidt sløret, men var ellers den far jeg kender. Jeg samlede lidt mod til mig, og fortalte ham at pigerne og jeg kommer og besøger ham på lørdag på Sønderborg sygehus. Der blev stille i telefonen. Min fars stemme blev lille. Han spurgte om ikke godt vi kunne vente med at besøge ham til han havde fået det lidt bedre, for han har det ikke så godt med sig selv for tiden. Og jeg fik tårer i øjnene, men bevarede min beslutsomhed i stemmen og sagde: ” far, det ved jeg godt. Jeg ved godt du ikke har det så godt med dig selv. Men du er min far, og jeg er ligeglad. Jeg er ligeglad med hvordan du ser ud, jeg er ligeglad med at du ligger i sengen. Min far ligger på sygehuset, og så skal man have besøg. Så nu kommer jeg med pigerne og så møder du dem, og de glæder sig til at se dig, og du skal ikke købe noget eller sørge for noget, du skal bare ligge og slappe af og så kommer vi og giver dig et kram og vi bliver ikke så længe. Men det må simpelthen stoppe nu, der er gået 5 år. Du er min far uanset hvad og jeg vil besøge dig. Punktum" Og så sagde han nogle tænke-ja'er og tænke mmm-mmm'er, og "ja, okay. Ja. Du har nok ret ... måske er det også på tide jeg kommer videre. Hvornår regner du så med at I er her?" Og så snakkede vi om det, og da vi havde snakket om det spurgte han om ikke vi ville tage nogle aviser med, for det var faktisk lidt kedeligt at ligge der på sygehuset. Fredag aften ringede han igen, og jeg var sikker på han ville aflyse. Helt sikker. Men min far aflyste ikke. Han spurgte om jeg ville tage en computer med så jeg kunne hjælpe ham med nogle småting. Og jeg tror ikke der er noget i verden jeg hellere ville end det. Så da jeg vågnede i dag, og jeg vidste at i dag er dagen, hvor min far og mine to smukke børn skal møde hinanden, så bredte der sig en lykke indeni, og selvom jeg er træt og pænt udkørt for tiden, så blev klokken hurtigt 12, og vi fandt vejen til Sønderborg sygehus. Og der gik jeg, med Selinna i slyngen og Emmalia i hånden, og der sad han med ryggen til, min gamle far som jeg ikke har set i 5 år. Og hans øjne strålede og han vidste slet ikke hvad han skulle sige, og jeg var bare så glad, og jeg havde lyst til at øjeblikket skulle vare for evigt. Jeg fandt en kørestol og vi tullede alle fire ned i opholdsstuen hvor vi sad og snakkede i to timer og min far nød at være sammen med mine børn, og Emmalia hoppede jo bare lige ind i mandens hjerte, som hun jo gør. Og Selinna kravlede hen og rejste sig op ad min fars kørestol, og min far smilede og grinede og kiggede med stor kærlighed på pigerne. Og da jeg senere sad og kiggede billederne igennem slog det mig at mine piger har min fars øjne. Venlige rare øjne. Åh hvor kan jeg ikke beskrive hvor vidunderligt det var at hente vand til ham, lytte til ham, fortælle ham lidt om hjerneskade og aftale med ham at vi kommer igen i morgen inden vi vender snuden mod København. I dag har min gamle far mødt mine to piger. I dag er en helt særlig dag jeg aldrig nogensinde vil glemme. Noget stort i mig helede, og alt mulig blev så ligegyldigt, at jeg slet ikke kan huske hvad der havde været. Og den tur jeg troede havde været forgæves, den blev pludselig vigtig, for der var en masse gamle ting der kom op og blev bearbejdet, som jo bare slet ikke fyldte noget som helst nu. Vi var bare sammen og hyggede os. Tak for denne dag. Bare tak <3(efter mange overvejelser deler jeg mine to yndlingsbilleder fra i dag, fordi de betyder hele verden for mig. Især fordi det jo faktisk er helt vildt hvor meget Ems ligner sin Opa)\nMarch 02, 2019 / November/ 35 Comments\nFebruary 18, 2019 / November\n(Reklame for Testamente Rådgivningen)\nLænge har jeg gerne ville sikre mine piger med et børnetestamente, især fordi vi jo er lidt af en regnbuefamilie, og det er derfor ekstra vigtigt for mig, at der er helt klare rammer for hvad der skal ske med pigerne hvis jeg eller både far og jeg går hen og dør. Det giver mig ro og tryghed at testamentet er oprettet og at så mange worst case scenarios er snakket igennem og skrevet ned, så der ikke skal skabes splid eller tvivl hvis scenarierne bliver til virkelighed. I dette indlæg vil jeg fortælle dig om oplevelsen af at få lavet et børnetestamente, og hvilke tanker jeg har gjort mig undervejs. For mig er det virkelig nødvendigt at få lavet et børnetestamente, netop fordi vi, som over halvdelen af alle andre danske familier, ikke deler adresse og hverdag. Efter min mening har det aldrig været mere nødvendigt at sikre sine børn, og tænkte de her scenarier igennem, netop så man ikke pludselig låser sine børn fast i et hus der eksempelvis ikke kan sælges og børnene og din eventuelle nye partner ikke kan blive enige. Alle de her scenarier kan du snakke igennem med Henriette og beslutte om du vil bestemme hvad der skal ske eller om dine børn selv skal bestemme når den tid kommer. Ingen er valgene er rigtige eller forkerte, det vigtige er at de er truffet. Jeg har ikke lyst til at min arv skal skabe splittelse eller forvirring, derfor har jeg besluttet som jeg har gjort i mit børnetestamente.\nEn fredag eftermiddag ringede det på døren, og Cand. Jur. Henriette Schmidt fra Testamente Rådgivningen stod udenfor døren og blev budt velkommen. Begge mine piger tullede rundt om benene på os, men alligevel lykkes det at få gennemført en virkelig samtale om hvad der skal ske med mine piger og med arven når jeg dør, eller hvis jeg forlader livet før planlagt. Eller hvis, syv-ni-tretten, begge forældre dør ”før tid”. Efter at have mødt Henriette og have snakket alle scenarier igennem, så kan jeg slet ikke forestille mig andet end at tage sådan en samtale personligt med en ekspert, der var så mange ting jeg ikke havde tænkt på selv og som Henriette uddybede, så selv en jura-novise som mig kunne følge med. Og en ekstra bonus må bare siges at være at mødet foregik hjemme hos mig selv, så jeg ikke skulle ud og køre med pigerne i myldretrafik og finde tid til det også.\nRent praktisk ringer du til Henriettes kontor, booker en tid, og så kommer hun simpelthen hjem til dig, i snakker alle scenarier igennem, hun kender processen til hudløshed og har værdifuld erfaring at trække på, så du er sikker på at du får det hele med. Hun er utrolig empatisk og spørger ind til om der er ting der skal siges på engelsk eller vi skal have et kodeord for, når nu børnene render rundt omkring, hvis der nu er ord de ikke skal høre eller involveres i. Det var simpelthen så fint og omsorgsfuldt et møde.\nFor mig er det virkelig nødvendigt, netop fordi vi, som over halvdelen af alle andre danske familier, ikke deler adresse og hverdag. Efter min mening har det aldrig været mere nødvendigt at sikre sine børn, og tænkte de her scenarier igennem, netop så man ikke pludselig låser sine børn fast i et hus der eksempelvis ikke kan sælges og børnene og din eventuelle nye partner ikke kan blive enige. Alle de her scenarier kan du snakke igennem med Henriette og beslutte om du vil bestemme hvad der skal ske eller om dine børn selv skal bestemme når den tid kommer. Ingen er valgene er rigtige eller forkerte, det vigtige er at de er truffet. Jeg har ikke lyst til at min arv skal skabe splittelse eller forvirring, derfor har jeg besluttet som jeg har gjort i mit børnetestamente.\nAlt lige fra første kontakt til udfærdigelse og modtagelse af testamente har været yderst professionelt og jeg har følt mig i så trygge hænder. Jeg har fået alle mine spørgsmål besvaret og jeg føler hverken tvivl eller utryghed, men derimod ro, tryghed og vished, da rådgivningen har været dybdegående, med udgangspunkt i mig, mine holdninger, værdier og tanker for mine børns fremtid, livsglæde, lykke og tanker om hvem de er som mennesker, og hvad der vil bringe dem ro i fremtiden når jeg ikke er her længere.\nSelve testamentet er smukt, professionelt, gennemarbejdet, gennemført, overskueligt og så ser det bare rigtig godt ud. Alt er skrevet ned, og selvom det er jurasprog, så forstår jeg det hele, da Henriette og jeg jo har snakket alle scenarierne igennem, så der er intet der kommer som nogen overraskelse. Jeg har lyst til at sende det til hele min familie, fordi jeg er stolt af at det nu endelig (efter 3 års tilløb) er kommet på plads, og det føles utrolig voksent, men også utrolig rigtigt og ansvarsfuldt, endelig at få det lavet.\nBørnetestamentet ligger i den højere ende af prisskalaen (2850,- inkl møde hjemme hos dig), men jeg synes faktisk ikke mødet med Henriette, som jo kørte hjem til os og tog mødet her i trygge rammer, kan eller på nogen måde bør sammenlignes med at du selv sidder og udfylder et stykke papir derhjemme eller på nettet for 400 kroner. Jeg ville ALDRIG have gennemskuet de juridiske vanskeligheder mine børn kan komme til at stå i, hvis ikke jeg er blevet grundigt vejledt og rådgivet, aldrig! Derfor er det virkelig ikke et sted jeg vil spare på noget som helst, da vi alle efterhånden har oplevet hvordan arv kan splitte familier i atomer, netop fordi der enten ikke er blevet taget stilling, eller fordi der ikke tydeligt er skrevet ønsker og beslutninger ned.\nDet er simpelthen så vigtigt at det her bliver gjort ordentligt, og jeg vil fraråde, efter at have oplevet det her møde med Henriette, at falde for de der ”lav et børnetestamente på 20 minutter” tilbud du finder på nettet. Brug de ekstra penge på at få et skønt besøg, få snakket arven og de forskellige scenarier igennem og få lavet et godt gennemarbejdet børnetestamente, som sikrer dine børn og deres familier i fremtiden.\nHar du fået sikret dine børn?\nDette indlæg er lavet i samarbejde med Momster.dk, og min test vil ligge online på momstertest.dk om ganske kort tid.\nFebruary 18, 2019 / November/ 1 Comment\nSustain dailys julestafet: Bæredygtige juletraditioner i dit hjertemiljø\nDecember 12, 2018 / November\nGlade jul, grønne jul Ønsker du dig en jul med mere bæredygtighed, der ikke går på kompromis med hyggen, så er SustainDailys julestafet som skabt for dig! Hver dag åbnes en ny låge til masser af juleinspiration, så du dag for dag kommer tættere på en grønnere jul.I dag. d. 12 december, har jeg fået æren af at gemme mig bag lågen i Sustain Dailys julestafet. Jeg har tænkt meget over hvad jeg skulle skrive, og hvordan det skulle kunne inspirere i forhold til ikke at gå på kompromis med hyggen. Jeg tænkte på at lave en liste over traditioner, og se om man kan gøre dem mere bæredygtige, og hele tiden kom jeg til at tænke på ting, altså ting. Forbrug. Materielle ting. Men det der fylder mest hos mig er den indre bæredygtighed når det kommer til traditioner, fordi julen er hjerternes fest, men det er også en tid for ensomhed, for sorg, her hvor alle dem der ikke er her længere, de popper op i vores hjertere, måske stærkere end de ellers gør resten af året. Julen er også en tid hvor konflikter (ofte) tager til og hvor det er svært at være til. Og det er jo ikke bæredygtigt.Dette år har jeg valgt en helt anden jul end jeg plejer. Og faktisk er det ikke noget nyt. Lige siden jeg selv måtte bestemme, så har jeg stort set kun holdt jul på måder hvor jeg kunne have mig selv med. Jeg har eksempelvis holdt jul i New York alene, hvilket er den bedste jul jeg nogensinde har haft. Jeg troede, at fordi jeg har børn, så skal jeg holde julen på en særlig måde. Sammen med min familie, fordi børnene ... Børnene skal jo ... Og det er her vi skal stoppe os selv hvis vi skal have en mere bæredygtig jul. For børnene skal jo ingenting, og de skal i hvert fald ikke have ansvaret for at man får en lortejul. Børnene skal forhåbentligt bare have en rigtig hyggelig december, men ikke hvis det er på bekostning af julefreden. Så. Jeg holder jul med mine piger, jeg bestiller mad udefra. Er det bæredygtigt? Ja, det er følelsesmæssigt bæredygtigt for mig, fordi jeg ikke kan være til stede og nyde julen med pigerne hvis jeg skal stå flere timer i køkkenet. Jeg er enlig mor til to, det er nu, som nybagt mor til to, at jeg skal lave bæredygtige juletraditioner som ærer MIN lille familie. Jeg skal fylde min trekløver op med energi og glæde på en måde som ærer og omfavner os, som dem vi er.Her er årsagen til at det ikke bliver på andre måder. De sidste to jule har jeg misset en del af julemaden og min viljestærke datter har været ved at gå op i limningen over indtryk og mennesker og forventninger og brudte rutiner. Jeg har virkelig forsøgt at leve op til "traditionerne", men den sene aftensmad og det med at "børnene må være længe oppe" det virker stikmodsat på min store pige, og hun bliver en vulkan i udbrud og jeg bliver en sur og træt mor, der føler mig alene i et selskab hvor jeg burde føle mig omgivet af kærlighed. Det er ikke nogen god jul. Det er ikke nogens skyld, sådan er det bare.Derfor har jeg i år gjort børnenes og min jul langt mere bæredygtig for os, har droppet alle ideer om at vi skal på markeder og ud og juleshoppe. Vi har været i Lidkøb på Østerbro (loppesupermarked) og hamstre kalendergaver (mens pigerne ikke så det), min store pige har valgt lidt julepynt (genbrugt selvfølgelig), men vores traditioner er at gøre præcis som vi plejer, bare med lidt mere æbleskiver og lidt mere "flodmelis" (som Ems kalder sne-sukkeret man drysser over sine varme æbleskiver).Jeg kan allerede læse sorgen over julen rigtig mange steder på de sociale medier. Ensomhed, forventninger der er for høje eller lave, familier der ikke taler sammen i andet end ikke-bæredygtige forventningskoder, ønskelister der minder om pluklister og gaver der starter på 1.000 kroner og opefter. Jeg tror det kunne gave alle at kigge lidt på hvilke juletraditioner vi slæber med os rundt, og om de passer til den familie vi er i dag, de børn vi er i dag og den mor og far eller mor og mor eller far og far vi er i dag. Julen har altid været en stressende tid for mig, fordi den betød at jeg "svigtede" en af mine forældre uanset hvad jeg gjorde. Det var aldrig mine forældres mening, men det var den historie jeg lavede om mig selv. Jeg skulle altid ringe til min far, som sad helt alene, og jeg skammede mig over ikke at være hos ham og give ham en gave. Selvom min mor jo ikke gjorde noget som helst forkert. Det var bare sådan det var.Derfor er jeg, i mit voksenliv, blevet bedre til at lytte til hvilke juletraditioner der er gode for mig, og hvilke der ikke er. Og efter to år med et top-overstimuleret barn juleaften, må jeg bare erkende at der er plads til at gøre julen markant mere bæredygtig for mine børn og for mig selv. Jeg vil også ELSKE at putte mig i seng med pigerne når pakkerne er åbnede og maden er spist, og klokken 18:30 er aftenen slut og vi ligger alle tre og sover. Min pointe er ikke at vi allesammen skal holde jul for os selv. Overhovedet ikke, og jeg elsker min familie højt, julen skal bare strikkes sammen mere bæredygtigt for mine børns (og min) skyld. Min pointe er blot at vi kigger på vores følelsesmæssige juletraditioner, og spørger os selv om julen føles bæredygtig og rar for vores indre miljø (og vores børns, hvis vi har sådan nogle), og at vi, præcis som vi gør for miljøet, tager ansvar for vores juletraditioner, hvis de viser sig ikke at være så bæredygtige.Her er nogle måder at skrue på\nskift bilturen ud med en bustur (det har gjort vores transport langt mere bæredygtigt, både for miljøet og for vores indre miljø, da jeg ikke bliver stresset af at køre, Emmalia nyder oplevelsen og Selinna sidder tæt på mit hjerte)\nMere skærm (kan også hjælpe)\nRæk mere ud\nMindre tid med dem der sluger energi\nMere tid med din veninde Mona som ELSKER dine unger, og som ikke selv har nogen\nMistelten til børnene (jeg skal klart have en! Det havde jeg slet ikke tænkt på før nu, men det kunne være et sted vi gik hen for at blive gode venner igen)\nLad ungerne selv vælge tøjet\nMere nissedrilleri ("Nej, hvem har sat alle skoene ud på gangen")\nMere lyt til dit hjerte\nMindre lyt til forventningerne til dig\nMere nej (alt efter hvad der ville give dig mere indre bæredygtighed)\nMere ja (alt efter hvad der ville give dig mere indre bæredygtighed)\nSå hvis du nu stopper op et øjeblik og kigger på den dag, den time, den situation i december måned, der stresser dig allermest, og du, præcis som du ville gøre hvis du tænkte på miljøet, skulle gøre den situation lidt mere bæredygtig. Hvad kunne det så være du skulle gøre lidt mere af eller lidt mindre af for at den situation blev opgraderet til en bæredygtig juletradition for dig (og din familie?)Jeg ved det var et anderledes "take " på bæredygtig jul og bæredygtige traditioner, men det var det mit hjerte havde brug for at sige. Og det er altid bæredygtigt at lytte til sit eget hjerte <3 Når vi begynder at være mere bæredygtige med os selv, så smitter det automatisk af på andre og på kloden. Det er jeg helt overbevist om. Og i anledningen af denne julestafet, så har jeg i dag en rabatkode til dig. Hvis du ikke i forvejen kender Sustain Daily, så er det på tide du lærer dem at kende. Sustain Daily er en webblog/et webmagasin som gør bæredygtighed langt mere spiseligt end noget andet sted jeg er stødt på. Du finder inspiration til mad og livsstil og rejser og mode og der er bare rigtig god energi i deres artikler og udgivelser. De udgiver et magasin om bæredygtighed en gang årligt, og jeg sidder med det i hænderne her, et magasin fyldt med inspiration til en bæredygtig jul fyldt med nærvær, hygge og hjerterum. Der er både opskrifter og interviews, praktiske tips og motivation at hente. Og KUN i dag kan du købe magasinet hjem til dig selv med 20% rabat, hvis du bruger rabatkoden "FrejamayJUL" - Det er den perfekte mandelgave, eller lille gave til dig selv, eller store gave til hele din familie. Det er så fedt et initiativ, og jeg er vild med magasinet (som naturligvis også fås som e-bog her)Koden virker som sagt kun i dag, så hvis du ønsker at bruge din stemme på mere bæredygtighed, men godt kunne bruge lidt kærlig inspiration til hvordan, så er løsningen hermed serveret <3\nDecember 12, 2018 / November/ 2 Comments\nAugust 20, 2018 / November\nI sidste uge blev jeg interviewet til DR P4 om det at have en doula (fødselshjælper) med under min graviditet og min fødsel. Det er der kommet en fin artikel, et radioprogram og et facebook opslag ud af. Hvilket jeg synes er vigtigt, og jeg er rigtig glad for at medierne tager dette emne op. Læs artiklen her. Jeg har nogle kommentarer og tanker jeg gerne vil knytte til artiklen og emnet generelt.Faktisk har jeg allerede skrevet om hvorfor alle gravide bør have en doula (det mener jeg stadig), det indlæg kan du med fordel læse lige her. Og samtidig er der alligevel behov for lidt mere blog over emnet, her efter jeg har født. For hvad har det egentlig givet mig at have Christina med som min doula?#1 Det vigtigste, og noget både min jordemoder Sophia og Christina doula gjorde, det var hele tiden at følge mig tilbage til min helt egen power. Når jeg står i mit eget lys og mærker alle mine celler fuld af kraft, så kan jeg tage alle beslutninger i verden selv. Så kan jeg høre min egen stemme synge svarene til mig og jeg er aldrig i tvivl om hvad jeg skal.#2 Christina skriver det faktisk på sin hjemmeside: fordi enhver fødsel og graviditet er unik. Og det er rigtigt, der er ikke to der er ens. Der er bare ikke tid eller plads til, som systemet og ressourcerne er strikket sammen i dag, at møde kvinder som om de er unikke. Derfor kan en dygtig doula være med til at skabe de rammer der gør at du som den unikke kvinde du er, bliver set og hørt og mødt, på en måde så du føler dig tryg og modtaget og æret.#3 Jeg kan se på de læserbreve jeg får fra jer skønne læsere (især efter at have delt min fødeberetning - som du kan læse her), at jeg desværre langt fra er den eneste der har følt mig umyndiggjort i mit møde med sygehuset. Både Hvidovre og Hillerød. Det er en rigtig skidt oplevelse når det sker i forbindelse med min egen krop og mit eget barn. Derfor er det godt at have en doula med, en der lige kan trykke på pause. En doula kan og skal ikke træffe beslutninger for mig eller for fag personalet, men hun kan gøre noget der er vigtigt, og det er at trykke på "pause" knappen et øjeblik, og skabe rum til at jeg som gravid får mulighed for lige at mærke efter om jeg er okay med eksempelvis at få de igangsættelsespiller (læs lidt om manglende evidens for igangsættelse her). Min doula har overhøjden og helikopterperspektivet. Noget jeg (eller far/medmor) umuligt kan have under en igangværende fødsel. Og det er der altså behov for.Forleden dag talte jeg med en veninde om hendes graviditet. Hun skal føde om to måneder. Hun har flere gange været på besøg hos sin jordemoder, hvor en kollega er blevet hidkaldt for at mærke efter, og hvor kollega-jordemoderen ikke engang har hilst på min veninde, men bare er kommet ind og har følt på maven, hvorefter begge jordemødre har snakket henover hovedet på min veninde, som har følt sig fuldstændig ignoreret som individ. Helt ærligt, er det okay? Det tager præcis lige så lang tid at gå fra en dør og hen til en briks og sige "hej, jeg hedder Ulla", som det gør at gå fra en dør og hen til en briks og sige ingenting. #4 Smertelindring og lækkerhed. Jeg fik rebozo massage (re-hvaffornoget? læs her), fodbade, jeg fik stabiliseret min lænd, fik simpelthen en følelse af at være fødegudinde hver eneste gang Christina havde været på besøg hos mig. Klarede man sig fint uden i gamle dage? Jada! Kan man føde uden? klart, men når man, som mig, har fødselstraumer i bagagen, så hjælper det på både graviditeten og fødslen at jeg som kvinde bliver løftet og set og hørt og holdt. OG føler sig lækker.#5 En jeg kunne ringe til når det hele blev svært. Jeg har ringet til barselsgangen grædende da gamle overgrebstraumer kom op. Jeg var gravid i uge 18. Jeg fik at vide at jeg lige måtte gemme det til min jordemodersamtale i uge 28. Helt ærligt? Det er simpelthen ikke i orden. Til gengæld kunne jeg til hver en tid ringe til doula Christina og græde i telefonen, sådan så min krop ikke blev udsat for unødigt stress. Er stress et problem for en gravid kvinde? Ja det er det (kilde1) (Kilde 2). Der er mange flere grunde, men her er de vigtigste. Og så vil jeg tage et øjeblik til at svare på de 5 mest kritiske kommentarer der er i oceanet af nationen-læsere i DR's kommentarspor under artiklen. Vi ved jo godt det er sådan, folk i Danmark har ytringspligt, men jeg ved også der sidder kvinder og ikke kender ret meget til doulas, som måske virkelig kunne have brug for en, så derfor:#1 Doulas er kun for de rigeNej. En doula koster mellem 6.000 og 15.000, og de fleste tilbyder ratebetalinger. Man kan spare op, og selv folk på SU tilvælger doulas. Det er et spørgsmål om prioritering, og så pressede fødegangene er i dag (kilde), så er der en god grund til at investere lidt i den oplevelse du helt sikkert husker resten af dit liv, og som kommer til at påvirke dig uanset om du vil det eller ej.#2 I gamle dage ...Ja, der var rigtig meget der var anderledes i de gode gamle dage, det er rigtigt. Og sådan vil det altid være#3 Nå, hvad så med fædrene?Jamen det er faktisk rigtig smart med en doula, for hun kan lære de skønne fædre rebozo teknikker og lindrene teknikker, så manden kan være der for sin fødende kvinde. En doula er der ikke kun for den gravide, hun er der også for resten af familien. Hun kan komme med erfaringer og gode spørgsmål hvis man er i tvivl om de ældre søskende skal med til fødslen, hun kan støtte manden hvis han har tanker han ikke kan gå andre steder hen med, hun kan støtte parret i at støtte hinanden.#4 Tænk at der skal eksperter til noget af det mest naturlige i hele verden, nu skal folk snart have eksperter til at trække vejret for dem.Hø hø. Hø. Nej. En doula klarer jo på ingen måde en fødsel for en gravid kvinde. En doula skaber trygge rammer, ro, omsorg, støtte til hele familien og støtter den gravide og manden i de valg der er rigtige for dem. Der bliver foretaget alt alt alt for mange (unaturlige) indgreb i fødedanmark (kilde), og når man er følsom og sårbar i et sterilt system, og måske er førstegangsfødende og bliver mødt af en samlebåndskultur på fødegangen, så kan det være svært lige at stoppe op og trække vejret og få et overblik, især hvis man er bange. Her er en doula rigtig god til at bygge bro mellem den gravide/parret og sygehuset. Doulaen skal stadig ikke træffe beslutninger for nogen, men hun kan holde fast i rammerne og lige trykteste om den gravide er helt med på hvad det er der bliver aftalt, ofte henover hovedet på dem det i virkeligheden handler om.#5 Tænk at det overhovedet er et marked (skrevet af en der går til crossfit og betaler for at hoppe rundt på trækasser og kaste med dæk, hvilket jeg tror man også sagtens kan gøre gratis)Ja, tænk engang. Det er ikke anderledes end bryllupper som man investerer lidt ekstra i, sport man elsker som man investerer lidt ekstra i, folk der køber en kjole til 15.000 kroner fordi det er det de altid har ønsket sig. Her er altså nogle kvinder, inkl. mig selv, som synes at det der med at føde et barn det er ret så vigtigt, og at man/jeg gerne vil påvirke den oplevelse i en positiv retning og investere i at gøre det så dejligt og fantastisk for mig, min familie og mit ufødte barn som overhovedet muligt. Det er næsten mærkeligt at det ikke er blevet et marked tidligere. Men i takt med at man har skåret og skåret og skåret på fødeområdet, så er markedet for mere tryghed vokset, og alle der ved en lille smule om forretning, ved at det er en helt naturlig udvikling. Jeg håber på endnu flere doulas og endnu flere penge til fødegangene, så de skønne jordemødre der arbejder der, de kan få nogle (langt) bedre arbejdsvilkår.Her er min dejlige doula Mama Christina, som også laver Doula TV, som du kan se her. Ære være alle de kvinder og mænd der investerer i gode fødsler, og ære være alle de doulas der arbejder med gravides tryghed og velbefindende. Jeg ærer jer for jere arbejde og jeres indsats. Keep moving forward!\nAugust 20, 2018 / November/ 1 Comment\nHjemmefødsel efter kej..., Hjertesag\nEt magisk jordemoderbesøg hjemme i stuen og noget om meget vigtig prinsesse-tid\nFebruary 05, 2018 / November\n"Jeg ville så inderligt ønske at ALLE gravide i hele verden blev mødt lige præcis sådan her under hele deres overgangsrejse fra at blive gravid, til at være fødende kvinde til at blive mor. Det her er sådan det burde være for alle!" Præcis sådan sad jeg og havde det i dag klokken 11:30, da jeg sad hjemme i min egen stue, i mit eget joggintøj, med mit eget morgenhår, og snakkede med min fantastiske jordemoder Sophie. Jeg skal nu gøre det bedste jeg kan for at videreformidle den gave og den oplevelse jeg fik i dag til mit andet møde med min jordemoder, efter mit farvel til det etablerede sygehus system.Der var varmt vand på kanden, urtete-breve og lidt vand. Jeg havde godt med varme på og jeg glædede mig. Jeg havde nået at tænke "ej jeg har jo slet ikke nogle problemer eller issues, og det ømme bækken er jo ingenting" inden Sophie kom hele vejen fra fyn, men på den anden side sker der så meget under denne graviditets-rejse, at det er godt at "touch-base" med Sophie en gang om måneden, og oh boy, hvor er jeg glad for at vi holder fast i de aftaler, for der kom en masse ting op jeg slet ikke havde regnet med, og jeg begyndte at græde fordi noget jeg troede var uden betydning pludselig fyldte ret meget. Nu skal du bare høre.Sophie starter med at spørge helt bredt hvordan det egentlig går. Og jeg fortæller. Jeg føler mig super tryg fordi der ikke er nogen hvide kitler, ingen betonvægge, inden dimser på væggen hvor man skal spritte hænderne af, ingen plastickort med navne og titler. Bare to mennesker der sidder i en stue og snakker. Jeg er ikke bange for at noget jeg kan sige udløser et rødt flag et sted i et system eller at jeg på nogen måde bliver mødt med løftede øjenbryn. Jeg har lyst til at dele alt muligt med Sophie, fordi det kommer op og fordi jeg ved hun ikke skal være ude igen om 18,5 minut. Derfor ender jeg med at fortælle hende om sex.Vi snakker om mit bækken, Sophie fortæller lidt om bækkenet, jeg fortæller lidt om hvilke tanker jeg har om mit bækken og hvorfor jeg egentlig selv tror det er ømt. Sophie siger det giver totalt god mening det jeg selv har tænkt. Jeg fortæller hende at de dråber og de gurkemejetabletter jeg tager (som hun anbefalede over sms), de hjælper og gør en stor forskel. Jeg kan gå igen. Og så fortæller jeg hende om magisk gravid-sex. Fordi jeg er solo-mor er det jo ikke ensbetydende med at jeg ikke er en kvinde uden behov og uden sexliv. Og i sidste uge havde jeg en fræk aftale med en mand jeg er meget fortrolig med, og vi havde det skønneste gravid-sex. Jeg sitrede af gudinde-følelse i flere dage bagefter. Ja faktisk mens jeg skriver dette kan jeg stadig lukke øjnene og mærke hvordan det er at blive rørt og være intim med en lækker mand når man er det allermest ur-kvindelige man nogensinde bliver, nemlig gravid. Det ville jeg ALDRIG have fortalt til en jordemoder på et sygehus. Men det skulle vise sig at være en meget vigtig information i vores snak senere. Fordi. Vi kom også ind på at snakke om overgreb og fødsel, og det her med at fødslen jo handler om at overgive sig, og at det kan være ekstremt svært, hvis kroppen får vækket gamle traumer under fødslen, fordi man har overgreb med i bagagen (læs dette fatastiske gæsteblogindlæg om #METOO og gravid med overgreb i bagagen af jordemoder Stine Roswall). Selvom jeg har arbejdet intensivt i et helt årti med mine gamle historier om de mange overgreb jeg har været udsat for, så sker der bare noget med kroppen på et nyt plan når man skal være mor, og når man skal være mor igen. Det hele kommer i lag og når man er klar til det. Og fordi jeg havde fortalt om min Mr. X og vores sexoplevelse, så var det utrolig nemt at snakke om overgreb og veksle mellem følelsen af nydelse og "åbning" og følelse af skam og skyld og sammentrækning. Hele snakken gik bare op i en højere enhed, og der kom et spændende forslag ud af det: Yoni-massage.Jeg har ikke selv prøvet yoni-massage endnu (vaginal massage). jeg har googlet det mange gange i mit liv, men frygten for endnu en overgrebsoplevelse har gjort at jeg aldrig har fået booket en tid. Nu har Sophie og jeg aftalt at mit næste skridt er at booke en samtale med et anerkendt sted der tilbyder denne service, og så fortælle om min historie, min frygt og mærke efter om det er noget jeg tør kaste mig ud i. Det kan jeg godt overgive mig til. Så det er næste destination på denne fantastiske gravid-rejse dette nummer 2 barn har ført mig ud på. og jeg er edderspændt!Hvert barn kommer med sit tema. Det snakkede vi også om, og mine to højtelskede piger har deres egen rejse i livet, og samtidig efterlader de et tema til mig, som jeg skal rejse mig i. Og det er simpelthen så spændende.Vi snakkede og snakkede, og på et tidspunkt kom jeg i tanke om at jeg nogen gange oplever at mit spiserør knuger sig sammen. Det er ikke et surt opstød eller kvalme, det er virkelig samme følelse som hvis man maser et sugerør sammen, det er vildt ubehageligt. Det endte med at Sophie bad mig lægge mig ned på sofaen, og så holdt hun en hånd på min livmoder mens hun spurgte ind til forskellige ting. Og 5 minutter efter begyndte jeg at græde, og så fandt vi ud af hvad det handlede om. Så nummer to opgave er at jeg skal finde 15 minutter dagligt til at ære mig selv. Ære alt det jeg er og gør og kæmper for, alt det jeg står ved, alle de ting jeg går igennem i stedet for at gå udenom og så videre. Jeg skal lave et lille "alter" eller et lille sted til mig selv i hjemmet hvor jeg kan sidde og ære mig selv. Prinsesse-tid kalder jeg det, fordi Sophie engang blev bedt om det samme, og selvom ingen af os (tror jeg) er særligt prinsesse-agtige, så er det bare det mest rigtige ord alligevel, fordi det også er lidt sjovt at en kvinde på 35 skal have prinsessse-tid. Så den er hermed givet videre, og jeg smiler ved tanken om at jeg om lidt, når denne blog er skrevet, skal lave mit prinsesse-alter færdigt og skal have prinsesse-tid med mig selv inden jeg skal hjem i seng. Det jeg næsten har glemt fra i dag, fordi det simpelthen fyldte så lidt, det var at vi naturligvis fik skrevet i min vandrejournal, fik målt mit blodtryk, fik tjekket for sukker i urinen (jeg tissede på den der lille strimmel), Sophie mærkede på min mave og alt er godt. hun fik endda et par spark af min lille ninja. Jeg tror det var et "high five Sophie, fordi du er så awesome ved min mor og mig".Jeg var simpelthen så træt efter besøget, men på den der måde hvor du bare er blevet set og hørt og rummet og endnu mere set og løftet og båret og holdt og lyttet til. Sådan rigtigt lyttet til. Jeg får simpelthen tårer i øjnene når jeg skriver dette indlæg, for jeg ville (helt ind i hjertet) ønske at det var sådan her verden havde besluttet sig for at møde ALLE gravide kvinder. At ALLE gravide kvinder blev mødt i deres hjem, i præcis den energi jeg har oplevet det i dag. At der virkelig blev tænkt over hvilken retorik, hvilke ord og hvilke "risiko-snakke" man trækker med ind i en gravid kvindes hjem og kaster om sig. Det har så meget at sige hvordan vi bliver mødt og hvilke ord og vendinger vi bliver mødt med.I dag var der ingen frygt, og selvom jeg synes jeg har et ret godt fundament i mig selv efter at have mødt min jordemoder Sophie og min Doula Mama Christina, så var det alligevel en langt stærkere Frejamay der vinkede farvel til Sophie efter mødet i dag.Mit ønske til verden er at alle gravide får sin egen Sophie. Det ville ændre ALT ved den fødekultur vi har i Danmark (og meget af verden). Alt. Jeg er så fuld af taknemmelighed over at jeg får lov at opleve denne gave det er at blive så set og mødt i min graviditet.\nFebruary 05, 2018 / November/ 1 Comment\nJanuary 22, 2018 / November\n”Frejamay, har du set den her???” Sådan skrev min veninde til mig på Instagram, og sendte et billede af en sovende dukke. Lulla Doll. Jeg vidste ikke hvad der var så særligt ved lige den dukke, men min veninde har altid en god grund til at sende noget til mig, så jeg tjekkede det ud. Og blev forelsket lige på stedet. Både i dukken og dukkens design, i baggrunden for hvorfor den overhovedet eksisterer og i de resultater den skaber i familier. Så den er jeg nødt til at fortælle dig om. Jeg skrev til Nina, som er den danske distributør, og i familie med en af kvinderne bag Lulla Doll. Jeg havde en masse spørgsmål, og dem har hun svaret på her:”Jeg hedder Nina Søs Vinther og er halv islænding. Jeg er tekstforfatter og forfatter - har blandt andet skrevet teksterne på det nye Vadehavscenter, som åbnede i februar 2017! Og jeg ved alt om trækfugle, både om anatomi, ruter og deres måder at navigerer på!Min kusine i Island er en del af virksomheden RóRó, som har skabt Lulla Doll. RóRó kommer af det islandske ord Ró, der betyder ro og tryghed. Eyrún, som er uddannet psykolog er stifteren af RóRó. Faktisk opstod idéen til Lulla Doll, da hendes ven fik en for tidlig født pige og var nødt til at efterlade hende på hospitalet hver nat i 2 uger. Det var dér hun besluttede mig for at skabe Lulla Doll.Idéen var meget simpel, at lave et produkt til babyer, som kunne give en oplevelse af nærhed, mens forældrene var nødt til at være væk. Det viste sig at lydene af åndedræt og hjertelyde har en masse positive virkninger på babyen. At det hjælper babyer med at regulere deres hjerteslag og åndedræt og det resulterer i bedre søvnkvalitet, mere overordnet velvære, såvel som en øget oplevelse af tryghed. En anden faktor ved Lulla Doll er, at den er syet i naturbomuld, så hvis en af forældrene går med Lulla Doll mod sin hud, eller sover med den, vil Lulla Doll komme til at dufte af den voksne - vi kender det fra børn, der kan lide at sove med en af forældrenes t-shirt. Lugtesansen betyder mere end vi tror, for vores oplevelse af tryghed.Der kan være mange grunde til og mange situationer, hvor forældre simpelthen ikke kan have deres små tæt på. Nogle babyer skal ofte have en lur, lægger sig til at sove tidligt om aftenen og det er ikke belejligt for alle mennesker at samsove med deres babyer. Der kan også være mere seriøse grunde, såsom sygdom og hospitalsindlæggelse af forældre og babyer. Min kusine, som har været med i RóRó fra starten, spurgte om jeg ville være forhandler af Lulla Doll i Danmark. Sagen var at RóRó ønskede at dukken kunne blive formidlet og ikke bare skulle ligge på en hylde i en stor børneudstyrsbutik.Jeg har så været på messer og markeder og fortæller ivrigt alle, som er interesserede, om dukken.Så ja, det som er lidt af en solskinshistorie er at Lulla Doll bare har vist sig at virke på børn i alle aldre - vi har endda haft voksne, som har købt den til sig selv og er glade for den. Da Lulla Doll først kom på markedet for nogle år siden - før den kom til Danmark, eksploderede salget i Australien og dukken var hele tiden udsolgt, fordi den bliver håndsyet på en lille fabrik - hvorfor der heller ikke er to dukker, som er helt ens. Men det betød, at der var folk der købte dukken på e-bay for kr. 2000,- fordi de ikke kunne vente til den igen var i handlen. Det var voldsomt i begyndelsen!Min mission med Lulla Doll er både at promovere dejligt islandsk design, men også at bidrage til børnefamiliers ro og trivsel. Jeg er vild med Island og har et sommerhus deroppe. Når jeg arbejder med Lulla Doll føler jeg mig tættere på mit moderland. Men missionen er også at sælge god kvalitet, som kan bruges til noget vigtigt. Der findes ikke nogle mennesker som bliver mere glade og taknemmelige end forældre, der har været i søvnunderskud, som endelig får deres nattesøvn! Det er en dejlig følelse! Hver dag tikker der en historie fra et eller andet sted i verden, hvor forældre tager billeder af deres børn med Lulla Doll og fortæller, hvad Lulla har betydet for deres liv! Det er bare en helt vildt positiv energi at være i. Se evt. på instagram, hvor jeg dagligt lægger historier ind: Både om for tidligfødte, som har Lulla Doll for tryghedens skyld, om ældre børn, som fx oplever skilsmisse, som har Lulla Doll som en ekstra lille tryghed i en turbulent tid, men også børn, som bare har brug for lidt ekstra hjælp til at falde i søvn eller skulle lære at sove alene. Lulla Dolls lyde gør også, at børn der vågner meget om natten, ikke bliver lysvågne af stilheden - men falder hurtigt til ro igen, fordi der er beroligenede lyde i rummet. Så der er så mange forskelligartede historier, at det er rigtigt sjovt at læse om.Jeg håber, at alle nybagte mødre og fædre i Danmark kender til Lulla Doll om 4 år - at de ved, at Lulla Doll kan hjælpe, hvis der opstår søvnudfordringer for store som små!” TESTEmmalia og jeg skulle selvfølgelig selv teste Lulla Doll efter at læst så meget om den. For det første er den lavet i kønsneutrale farver, hvilket nok ikke kommer bag på nogen, at det er jeg personligt rigtig glad for. Den er lille og blød og virkelig sød, og lavet i en hudtone der også passer til hele verden.Da vi pakkede den ud tog Emmalia den til sig lige med det samme, og vi trykkede på knappen og tændte for hjertelyd og åndedrætslyd. Hun var helt paf. ”Moar, den sover!” sagde hun. Så tjekkede hun dukken med sit stetoskop, og konkluderede at Lulla Doll har det rigtig godt. Om aftenen var jeg virkelig spændt på reaktionen når Lulla Doll skulle med ind og sove. Emmalia og jeg sover sammen, og har egentlig ikke de store søvnproblemer, men det kan være svært at finde roen om aftenen, når man helst bare vil fortsætte dagen med 180 km/t. Vi lagde os ind i seng, og tændte for Lulla Doll. Normalt skal vi læse og synge, men denne aften skete der noget helt nyt. Emmalia lå bare med Lulla i armene og lyttede til hjerteslaget og åndedrættet. Hun sagde ingenting, jeg sagde ingenting. Vi lå tæt sammen alle 3 og lyttede til Lulla Dolls lyde. Efter 4-5 minutter gled Emmalias øjne i og hun sov. Og jeg tænkt ”a hvaffornoget?”. Men den er god nok, det virkede helt meditativt på Emmalia at lytte til de beroligende hjerteslag og åndedræt.\nDa jeg skulle sove, besluttede jeg mig for at lade Lulla Doll være tændt, for at se om lyden havde effekt på mig også. Jeg har normalt også svært ved at finde ro om aftenen og hengive mig til søvnen (gad vide hvor min datter så har det fra?), men jeg oplevede præcis samme effekt som Emmalia. Der lagde sig en eller anden form for ”zen” stemning i soveværelset, og siden den aften for et par uger siden, har vi ikke sovet uden Lulla Doll. Nogen hører meditationer, nogen læser inden de skal sove, vi putter sammen med Lulla Doll. Den eneste udfordring jeg har er at jeg er begyndt at falde i søvn når jeg putter Emmalia, hvilket jeg ellers aldrig gør, men hjerteslaget og åndedrættet fra Lulla Doll har faktisk en ret stor indvirkning på mit system også.\nJeg kan virkelig varmt anbefale den. Og selvfølgelig kan Lulla Doll ikke løse alle søvnproblemer i hele verden, der er jo utallige årsager til hvorfor man bøvler med søvn, men den kan gøre en forskel, og det er klart et forsøg værd. Lulla Doll har vundet en del priser allerede, både for design og i anerkendte internationale forældre-tests (Loved By Parents award, som er den største og mest anerkendte prisuddeling af forældre i verden blandt andet). Der ligger en masse spændende forskning bag Lulla Doll, men i stedet for at jeg nævner det hele her i bloggen (som alligevel blev længere en jeg havde regnet med, men altså, den her Lulla Doll er virkelig værd at skrive meget om), så synes jeg du skal se denne skønne video om Lulla Doll nederst i indlægget. Vil du følge Lulla Dolls rejse, så er det her du skal gøre det:\nHer kan du følge, købe og læse meget mere om Lulla Doll:\nhttps://www.youtube.com/watch?v=wg8YerOmtn0Rigtig god fornøjelse med Lulla Doll, og skrive meget meget gerne om dine egne erfaringer, og del også meget gerne med mig, bloggen og Nina hvis du selv køber en Lulla Doll, og hvad den gør for jeres familie.\nJanuary 22, 2018 / November/ 8 Comments\nHjertesag, Personlige anbefalinge...\nJanuary 08, 2018 / November\n"What I know for sure is that speaking your truth is the most powerful tool we all have". Sådan startede min dag i dag. Med Oprahs fantastiske tale, hendes powerfulde ord og tårerne der væltede ned af mine kinder. Jeg har lige set den igen nu (og græder stadig), som en sløjfe på denne helt fantastiske dag, hvor jeg for første gang mødtes med mit fødeteam, og selvom jeg er ved at dratte om af træthed efter en lang dag, så er jeg simpelthen nødt til at fortælle dig hvad der er sket i dag. Også selvom jeg er lidt bange for at dele det med dig og resten af verden. Jeg fortæller dig hvorfor lige om lidt. Lad mig først præsentere de to kvinder der, efter mit farvel med det etablerede system, kommer til at være mit A--kickass-fødeteam, og kommer til at følge mig helt tæt hele vejen. Min jordemoder hedder Sophie Puck og uddanner holistiske fødselshjælpere. Allerede da jeg snakkede med hende første gang, vidste jeg at der var match. Sophie taler lige ind i min power, og har ikke en eneste gang nævnt ordet "risikopatient" eller andre bæ-ord der kunne minde om det. Hun taler ind i mit kraftcenter, ind i der hvor al min styrke skal komme fra. Sophie taler på en måde så jeg faktisk ikke kan huske hvad hun har sagt, men jeg kan mærke styrke i hele kroppen efter et par timer i hendes selskab. Og det er præcis kernen i min udfordring: jeg skal ud af hovedet og helt ned i min krop og hente styrke derfra. Jeg følte mig som en tårnhøj klippe der har stået imod havets kraft siden tidernes morgen, da Sophie tog afsted i dag. Det her, mødet med Sophie, det er virkelig et gigantisk skridt helt ind til den jeg er, mine værdier, det jeg tror på og det jeg selv står for inderst inde. Den anden ildkugle af en kvinde, der womansopdækker mig er Christina Hedegaard Jørgensen, som også var med mig under min graviditet med Emmalia. Udover at Christina er mor til 3, har født i USA (det er vist en hel bog for sig selv om kvinder der bliver revet væk fra alt hvad der har med naturlighed at gøre), uddanner doulaer i Danmark og laver sit Doula TV program, så har hun også et kæmpe bankende hjerte for at ændre den fødekultur vi har i Danmark, og den måde vi møder os selv som gravide på, og den måde systemet møder os på. Jeg kan kun erklære mig fuldstændig på samme frekvens med både Sophie og Christina, og jeg kan allerede mærke hvilken forskel et par timer i selskab med de to powerhouses har gjort for mig i dag.Ærlig talt, så er det virkelig svært at finde de rigtige ord, for meget af det der foregik i dag gik rent ind i hjertet og i kroppen, og det har min krop nærmest skreget efter. Så nu får du lige en "trigger warning", det bliver en smule urtet herfra og resten af indlægget, men en af de vigtigste ting jeg har lært af 2017 og denne graviditet, det er at jeg skal stille mig i min egen kerne, og ikke der hvor folk gerne vil have mig hen. Det her er mig der stiller mig i min kerne uanset hvad du så måtte mene om det:Da jeg sagde sygehusvæsenet op følte jeg mig i frit fald ud fra verdens højeste klippe. Heldigvis landede jeg direkte i skødet på Christina og Sophie, og ved du hvad? Min kvalme er næsten væk. Jeg har hverken spist ingefær, drukket mit eget tis eller købt flere Seaband armbånd. Jeg er heller ikke blevet stukket af nåle eller bier eller sabeltigere. Jeg har bare flyttet mig fra et sted der gjorde mig så fyldt op af frygt, til et sted hvor jeg kan være den jeg er, hvor jeg kan tro på det der er rigtigt for lige akkurat mig, og hvor jeg bliver mødt i en kærlig energi, med forståelse, visdom (til stor forskel for viden uden visdom) og omsorg. Jeg har ikke kastet op siden "skiftet", jeg kan fungere igen, jeg har ingen sure opstød. Jeg har stadig lidt kvalme, men det er på sådan et minimum i forhold til før, at det faktisk ikke er værd at nævne.Og her kommer det jeg (indtil for en time siden) overvejede om jeg skulle holde for helt mig selv. Både fordi der står nogen og vifter med en paragraf 50 og en indberetning til kommunen ude i mørket, hvis jeg siger det her højt, og fordi det etablerede system ikke bryder sig om det jeg siger om lidt, og fordi dem der læser med, og ikke står helt ved sig selv vil få vækket deres egen frygt (og tro den har noget med mig at gøre) når de læser det jeg skriver lige om lidt. Nåja, og så er der alle dem der er bange, ligesom jeg lige har været. Så hvis du er en af dem, så vil jeg opfordre dig til at gøre 1 af 2 ting: 1. Stop med at læse, hop tilbage på facebook, like noget du synes er fedt. 2. Hvis du læser videre, så tag ansvar for det der sker i dig, velvidende at det er dit eget og at det ikke har noget med mig at gøre. Det her er en sårbar proces, også selvom jeg selv vælger at "skrive den højt". Men jeg vælger altså ikke at du eventuelt skal sidde og kaste op ned i mit kommentarspor. Det gør kun du.Så er vi klar. Der skete noget i dag på vores møde, som satte noget stort igang i mig. Da jeg første gang begyndte at tænke over fødslen, her anden gang, så tænkte jeg "ej jeg vil egentlig gerne føde hjemme". Jeg luftede tanken i en gruppe om fødsler på facebook, og straks blev det bøjet i neon at "Man kan altså ikke føde hjemme når man har haft et kejsersnit, det vil ingen gå med til". Og vupti, så var den dør ligesom lukket. I mit hovede blev der i samme øjeblik lavet en lile film om at hvis man føder hjemme, så sprækker arret fra kejsersnittet (100% i alle tilfælde) og så dør barnet og så dør moderen (indenfor noget der ligner 30 sekunder). Og SELVFØLGELIG vil jeg hverken udsætte mit ufødte barn, mig selv, Emmalia, Emmalias far eller nogen som helst anden for det scenarie, det siger jo absolut sig selv.Jeg havde bare lige glemt at undersøge om den film havde noget med virkeligheden at gøre, til gengæld havde jeg, uden at stille spørgsmålstegn ned noget, lukket for et dybtfølt ønske jeg har båret på siden jeg på mirakuløs vis blev gravid første gang.I dag blev den drøm åbnet igen. Jeg sad med "jamen du er jo en risikopatient" i hovedet. Jeg sad med "hvis arret sprækker SKAL du befinde dig på et hospital ellers dør alle" i hovedet". Jeg sad med "det er på eget ansvar, og du finder ikke en jordemoder der vil gå med til det" i hovedet. Og så lagde jeg dem allesammen ud på bordet foran Sophie og Christina, og så forklarede de begge to helt stille og roligt hvad der sker, hvordan det sker, hvor sjældent det sker og fortalte om deres egne erfaringer med hjemmefødsler, hvor den fødende kvinde har et kejsersnit i bagagen. Jo mere de talte, jo mere kunne jeg mærke varmen, lyset, lysten og kraften komme tilbage til mig. Troen på at min krop kan føde. For det kan den. Og som jeg sagde til både Sophie og Christina, så er min store fordel at jeg jo ved hvad et akut kejsersnit er, så jeg er ikke bange for på nogen måde at ende der igen. Men det at hjemmefødsel er "back on the table", det gør mig simpelthen så glad i hjertet. Det at have en helt ny film, hvor jeg føder hjemme, stille og roligt, hvor jeg står med mine børn i armene, omgivet af dem jeg elsker, og vinker farvel til mit fødeteam, og går tilbage og lægger mig i min egen seng, det er simpelthen så helende og magisk en film at have med på rejsen... også selvom det måske ikke ender med at ende sådan. Doesn't matter. Filmen skal med. Og tænk nu hvis det lykkes."Jamen det er på eget ansvar så" - ja, er det ikke også på eget ansvar at få stukket en kanyle ind i rygsøjlen og blive lammet i kroppen? I sidste ende er det hele vel egentlig på helt eget ansvar. Jeg har allieret mig med to stjernedygtige uddannede fagfolk. Alt hvad der er sket siden jeg sagde farvel til sygehuset, det føles langt (langt langt langt) mere ansvarligt end det gjorde da jeg løb grædende rundt i systemet og mødte en masse lukkede døre, lukkede af for mig krop og besluttede mig for et planlagt kejsersnit. Jeg er så glad og lykkelig over den beslutning jeg har taget, over at turde at sige nej tak til noget der var helt forkert at være i, at turde slippe helt og så sige kæmpe ja tak til de to kvinder der står der med rebozo, netværk og kæmpe kompetence og viden om kvinden, urkraften, kvindekroppen, energien, viden om hvor lidt der skal til for at tage al kraften fra den gravide, og hvor lidt der omvendt skal til for at give hende den tilbage igen.Her til aften snakkede jeg med min mor. Vi deler mange af de samme holdninger jeg nævner her i indlægget. Min mor fortalte om min yngste lillebrors fødsel, i tråd med at Sophie fortalte om hvor meget man kobler fødeprocessen op på maskiner i dag. Min mor havde også fået sat en hjertemåler på sin mave. Pludselig kunne jordemoderen ikke høre hjertelyd, og der blev straks beordret til kejsersnit. Indtil min stedfar spurgte hende om de ledninger der lå der på gulvet, de egentlig havde en funktion. Det viste sig at være de ledninger der var faldet ud, som gjorde at man ikke kunne registrere hjertelyden. Og plåk, så blev de plåkket ind igen. Det endte alligevel med et kejsersnit (anden historie), men hvor er vi henne når vi potter så meget power over i maskinerne, at vi glemmer at tjekke om kablet er plåkket ind?Når du læser dette, så handler denne historie om mig. Jeg deler den fordi der måske sidder kvinder derude som kan genkende noget af det jeg skriver, og hvis du kan det, så vil jeg bare sige at der er en anden vej. Og den vej har jeg tænkt mig at tage dig med på, så tæt på som muligt, så oplysende som muligt. Både Sophie og Christina har sagt ja til at gæsteblogge eller blive interviewet undervejs også, så du både får oplevelsen fra mig som gravid, men også kommer med ind i det rum Sophie og Christina arbejder ud fra, og som forhåbentligt giver dig en indsigt i en anden mulighed (hvis du ønsker det), end den mulighed sygehusene kan give dig. Eller en kombination. I hvert fald: den vej der er den helt rigtige for lige netop dig, så det ikke bliver et "nå men det er jo bare sådan man gør" forløb (som jeg var i gang med igen).Husk at det på ingen måde handler om at sygehus er et forkert valg. Det er det IKKE. Og der er heldigvis stadig mange eksempler på gode oplevelser på sygehusene (på trods af virkelig forfærdelige arbejdsforhold for landets jordemødre). I min optik er der bare noget vi skal ændre på uanset om vi snakker gode eller dårlige oplevelser. Ikke kun sygehusene, men hele samfundet, og i særdeleshed os selv, og det er måden vi møder os selv på under en graviditet, overgangen til at være fødende kvinde, og overgangen til at være mor. Det er måden man som system håndterer graviditet og fødsel på. Det er måden vi som samfundsborgere taler om de mennesker der bringer liv til verden på. Vi har simpelthen været i for hård og skarp og ødelæggende energi for længe, der skal omsorg, nydelse, ro, værdighed, tryghed, tillid og fællesskab ind i vores fødeuniverser igen. Og det vil jeg gerne være med til at gøre noget ved. På den måde jeg nu engang kan, ved at formidle, inddrage, dele og lytte. Jeg har så meget tillid og tryghed i den her process allerede, det er så vildt at det kun er en måned siden (ikke engang en måned) jeg besluttede at cutte alle følelserne til graviditeten, fordi jeg simpelthen ikke kunne rumme mere frygt og angst. I dag mærker jeg liv fra morgen til aften, jeg er glad, jeg synger, jeg spiser sund mad fordi jeg har lyst. Jeg har haft en skål chips stående ved siden af computeren de seneste timer, og jeg har ikke spist en eneste. Til gengæld har jeg spist Marokkansk salat med Quinoa (ja okay, og ca 12 hjemmebagte pølsehorn, but still). Jeg har fået rebozo massage i dag, jeg er blevet lyttet på, mærket på, jeg har tisset på en farveladestrimmel og jeg har grinet og været rørt til tårer under mødet med de to. Jeg sad flere gange og tænkte "gid jeg kunne invitere ALLE gravide ind i det her rum, for her er virkelig rart at være som kommende mor". Bloggen bliver mit bedste forsøg på at gøre lige netop det.Så byd rigtig hjertelig velkommen til Sophie og Christina. Jeg mangler stadig at præsentere to andre seje kvinder som også hjælper mig, dem møder du i de kommende dage. Men her er mit A-team. Jeg er den heldigste kvinde i hele verden! Oprah Winfrey: "I want all the girls watching here, now, to know that a new day is on the horizon."\nJanuary 08, 2018 / November/ 4 Comments\nDecember 28, 2017 / November\nDet er sundt at stirre ud i luften. Det har jeg gjort i dag. Så meget en 2,5 årig krudtbanan nu tillader det. Jeg har haft lyst til at skrive noget, men jeg ved ikke præcis hvad. Og alligevel ved jeg det jo godt, jeg ved bare ikke hvordan. Tricket er at skrive det første bogstav og så se hvor fingrene bevæger sig hen på tastaturet. Det er det du er udsat for nu.Jeg har lært, at hvis man gerne vil blive klogere på et område, så skal man ikke læse en bog, man skal skrive en. Eller en blog. For at holde sig skarp på de emner der optager en.Det slog mig, i hele min proces med at kvitte sygehuset og sige ja tak til alle de åbne arme der var parate til at gribe mig i mit frie fald fra sundhedssystemets tagterrasse, at jeg havde glemt en del af mig. Min krop havde glemt en del af mig. Jeg havde koblet kroppen fra hovedet, og kroppen blev en form for transportmiddel, der fragter mit hovede fra A til B til C. Men nu hvor jeg har brugt et par uger på at lande i at 2018 starter med et kæmpe kærlighedskram fra det gravid-team som jeg er teamet op med (præsentation følger), så er det som om kroppen er begyndt at pulsere igen. Jeg kan mærke der er ting der sker. Jeg kan mærke mit barn sparke (meget). Jeg kan mærke trygheden. Jeg kan mærke womanhood, togetherness, urkaft og kvindepower. Helt ærligt, så savner jeg det simpelthen så vildt til hverdag. Når jeg læser ammedebatter, debatter om skilsmisser, debatter om fødsler, debatter om forældre, debatter om kontanthjælpsmodtagere, debatter om flygtninge. Jeg længes efter at mærke menneskeligheden, næstekærligheden og især den omsorg for hinanden og vores art, som forhåbentligt skal overleve så længe vi selv er her endnu. Alt det fine og smukke som jeg ved de fleste mennesker indeholder og har adgang til hver dag hvis de vil.Hvis jeg nu skulle begrænse det til gravid/fødselsområdet, som er den lille verden jeg befinder mig i lige nu, så er al magien erstattet af elektroniske spørgeskemaer, nem-id, borger.dk, registreringer, risikoberegninger, frygt-baserede samtaler med folk i hvide og blå og grønne kitler. Jeg var til scanning inde på jordemoderhuset, og bare det at træde ind et sted hvor der duftede rart, hvor der var dæmpet afstressende musik og hvor toilettet ikke føltes som forstadiet til et klinisk operationsbord, det gjorde en kæmpe forskel. Selvom jeg jo i princippet skulle præcis det samme som på Hillerød sygehus, nemlig scannes (indtil de aflyste fordi de ikke havde kapacitet til at udføre en MD scanning, but what the hell, jeg tager en scanning mere hos jordemoderhuset til Januar). Graviditeten handler hurtigt om alt andet end det lille mirakel der vokser inde i maven. Tænk engang hvor mange kemiske processer der skal til for at skabe et barn? I 2017 kan man stadig ikke få leveret et komplet køkken uden at det involverer fejl og mangler, men kroppe kan stadig lave det vildeste mirakel: liv! Og vi opfører os som om det ikke er noget særligt, som om det er en sygdom, som om det også bare ville være nemmere hvis vi kunne gå ned i Bilka og hente et barn i børneafdelingen, så slap vi for alt det bøvl."bare du betaler for dit yngel selv""børn larmer og lugter""jeg magter ikke at se på ammepatter, fy for satan"og kommentarer der er langt værre end dem her.Hele magien omkring skabelsen, omkring fødslen, omkring den transformation man gennemgår som vordende mor, omkring overgangen fra gravid til mor, det kommer jeg meget mere ind på, fordi jeg har fået en jordemoder der er fuldstændig specialiseret i netop dette. Og jeg glæder mig helt vildt til at dele alt det jeg lærer fra hende med dig. For der er brug for det derude.Hvor blev vi af? Hvor blev kærligheden af? Hvornår stoppede vi med at rumme familier og børn? Jeg glemmer aldrig turen til Ungarn tidligere i år, hvor vi kørte en del med sporvogn. Jeg var fuldstændig chokeret over at ALLE rejste sig når jeg kom slæbende med Emmalia, og det var bare slet ikke til diskussion at børn og forældre, dem passer man selvfølgelig godt på. Herhjemme i Danmark er det nærmest bedst bare at blive hjemme eller gå en tur i skoven med ungerne, ellers er man til dybt besvær alle steder. En enkelt gang kørte jeg i bus, og der var ingen pladser og jeg havde Emmalia i slyngen. Chaufføren havde set mig, og sagde ud over højttaleren "vi kører ingen steder før nogen har rejst sig og givet en plads til moderen med det lille barn, i skal ikke stå der, i skal sidde". Og så var der en der rejste sig. Jeg er begyndt at massere min fine mave. Jeg havde ellers koblet hele graviditeten fra, fordi jeg var så bange og ensom da jeg var tilkoblet sygehuset. Så sent som i sidste uge havde jeg en "afsluttende snak" med jordemoderen på sygehuset, som igen var frygtbaseret. Jeg var så glad for at jeg havde min helt egen plan med uddannet og yderst kompetent personale i baghånden, især da jeg blev gjort opmærksom på at sygehuset kunne finde på at lave en underretning til kommunen, fordi jeg har valgt systemet fra, og har valgt mit eget private team til. Så det er altså sådan vi skal møde kommende forældre der tager ansvar, og ikke har lyst til at bruge 9 måneders graviditet i frygt og ensomhed, men netop vælger noget andet fordi det er bedst for både mor og barn og resten af familien? Spændende...Jeg blev selvfølgelig bange (igen igen) for at der nu skal komme underretninger fra min jordemoder på Hillerød sygehus til min kommune. Men hvis de kommer så er jeg klar. Jeg har jo ikke besluttet mig for bare at føde alene på en pløjemark med en røgelsespind oppe i røven. Jeg har allieret mig med meget kompetente mennesker med godkendte danske uddannelser og årelang erfaring, som ved mere (efter min mening) om kvindekroppen end et underbemandet sygehus ved. Og det står jeg gerne ved, også til en eventuel samtale hos kommunen.Men er det ikke utroligt? Det er sådanne emner man skal bøvle med i en tid der (og jeg citerer mig læge) "jo er meningen skal være glædelig og lykkelig". For det har min læge helt ret i, det er nemlig det den skal. 2018 bliver for mig lidt missionspræget. Jeg vil gerne dele min "alternative" gravid-rejse med dig, fra start til slut, hvad jeg lærer undervejs, min rejse tilbage til kroppen, min rejse gennem behandlingen af kropstraumer og senfølger fra overgreb (jeg er startet og glæder mig til at dele hvad jeg har opnået allerede), jeg vil, sammen med mit fantastiske hold, forsøge at kaste mere lys over andre veje, hvis nu man heller ikke føler sig vildt tryg og mødt på sygehuset, eller hvis nu man bare drømmer om også at træde sin egen sti som gravid kvinde i Danmark. Det er muligt, og jeg viser meget gerne den sti jeg træder, så kan du se om der er noget af det du finder inspirerende eller selv kan bruge en dag.Vi skal tilbage til det smukke, det feminine, urkraften og troen på at vores kroppe kan meget mere end vi tror. Jeg siger ikke at alting ender lykkeligt, og det kan sagtens være jeg ender i et akut kejsersnit igen, men uanset hvad destinationen ender med at være, så skal rejsen stadig være smuk og magisk, og det kan den blive med hjælp fra de rette steder.Bring on 2018, jeg er klar!\n(Se så endte fingrene her. Jeg har lige læst blogindlægget, for jeg ved sjældent hvad jeg har skrevet når jeg når til slutningen. Men det blev godt, så nu får du det også at læse)\nDecember 28, 2017 / November/ 14 Comments\nDecember 20, 2017 / November\nEndelig! Min krop har efterhånden sluppet de kropsspændinger jeg fik med fra sygehusvæsenet inden jeg fyrede hospitalet i forbindelse med min graviditet. Jeg har fået rigtig mange spørgsmål fra jer skønne læsere om hvad jeg så gør nu hvor jeg ikke længere kommer på sygehuset, bliver scannet og tjekket osv, og det vender jeg tilbage med lige om lidt. Først en stor milepæl!Jeg har simpelthen været så stresset og bange og ked af det over at føle mig så overset og ikke-mødt på sygehuset. Det har naturligvis sat sig i kroppen, og det har gjort at jeg længe ikke har mærket liv. Ingen spark, ingen puf ingenting, selvom jeg faktisk mærkede liv ret tidligt i denne omgang. Det er klart at kroppen forandrer sig når man er bange og utryg.Efter at have sluppet sygehusvæsenet er der kommet meget stærke kræfter til. Først og fremmest min egen kraft. Jeg føler mig markant mere tryg udenfor sygehuset end jeg gør indenfor. Udenfor sygehuset kan jeg finde tilbage til troen på min egen urkraft, min fødekraft, tilliden til naturen, tilliden til min krop er tilbage (jeg er ikke længere ude i planlagt kejsersnit - kun et akut hvis alt går i den retning - mere om det senere også). Jeg har fundet tilbage til alt det jeg tror på, fordi jeg bliver mødt der hvor jeg er, uden at skulle belæres af alle mulige mærkelige statistikker og medicinske begreber som, i min verden, ikke har ret meget med en graviditet at gøre i virkeligheden.Udover mine egne stærke kræfter har jeg fået mig et graviditetes-stjerneteam, som jeg vil præsentere om ganske få dage, og jeg glæder mig helt vildt til at fortælle meget mere om hvem de er, hvordan de arbejder og hvordan mit første møde med dem har været (sat op i forhold til mit møde med sygehuset, bare for at vise hvad små ting gør af store forskelle).I dag er der så yderligere sket det fantastiske at min mave nærmest er begyndt at sprælle. Min lille pige ligger og danser rundt, jeg kan se små puf i begge sider af maven, og det føles nærmest som om hun bruger min mave som bander, hvor hun sætter fra til store gymnastiske spring. Det er så dejligt. Kærligheden og forventningens glæde er begyndt at komme tilbage til kroppen, kvalmen er på vej retur (ikke helt, men det er blevet markant bedre de seneste dage) og jeg er begyndt at blive glad igen.Denne graviditet, og der hvor jeg komme til at have et stort fokus, er på det her med at træde sin egen sti. Det kan godt være at "det ville være bedst hvis", men sådan fungerer mennesker ikke. Jeg fungerer ikke med elektroniske spørgeskemaer der giver nul mening for mig, jeg fungerer ikke med at min re-traumatisering kun må foregå fra uge 28. af graviditeten når nu den altså viser sig i uge 18. Jeg fungerer ikke med at man ikke kan få hjælp når der er brug for det, og at systemet ikke møder mig som det menneske (med eksempelvis den overgrebshistorik jeg nu engang har med mig), i stedet for som et nummer i rækken.Som en veninde sagde for nyligt, så er systemet fantastisk... til at bygge broer og veje og lappe huller i asfalten, men det er altså på ingen måde menneskevenligt. Og det må jeg bare give hende fuldstændig ret i.Graviditet er guddommeligt, magisk, smukt og stort, og vi behandler det som om det er en sygdom. Det hænger bare ikke sammen. Derfor vil jeg, her på bloggen, vise en anden vej for dig og mig, som har brug for noget andet end "du skal have en sukkerbelastning fordi så er vi på den sikre side". Pænt nej tak til det.Så livet kan mærkes igen. Både mit eget liv og min lille datters liv inde i livmoderen. Det er da den bedst tænkelige måde at starte dagen på <3\nDecember 20, 2017 / November/ 2 Comments\nNovember 22, 2017 / November\nMåske kender du det godt selv? Du ville gerne op og hilse på foredragsholderen, men modet udeblev. Du ville gerne hen og snakke med ham den søde, men du lod være? Eller måske gør du bare altid det du sætter dig for?I dag vil jeg dele 3 små fortællinger om mod, og om hvad der kan ske når vi holder fast i vores ønske, og gør det alligevel, selvom vi bliver bange.Det seneste eksempel var til valgaften for nyligt her i Lyngby. Jeg var faktisk lidt i tvivl om jeg skulle tage med, både fordi jeg var bange for at rejse mig op og sige noget om politik, og fordi jeg tænkte at det nok ikke var så vigtigt alligevel (frygt). Men heldigvis havde jeg en aftale med en skøn kvinde, så vi tog afsted sammen.Vi nåede knap nok at sætte os før en af politikerne kom hen til mig og sagde "du er Frejamay, ikke? Kan vi ikke snakke sammem efter valgdebatten? Jeg vil så gerne lige vende nogle ting med dig omkring nomeringerne her i kommunen, og jeg er meget interesseret i det du har skrevet om". Det var så fedt. Og selvom jeg, under debatten, havde hånden i vejret, og gerne ville sige noget, og selvom jeg ikke blev hørt, så betød det helt vildt meget for min selvrespekt at jeg trodsede frygten og kom med alligevel. Og at der faktisk var nogen der havde regnet med jeg kom og gerne ville snakke med mig. Det havde jeg aldrig fundet ud af hvis jeg var blevet væk.Det andet eksempel er fra New York. Jeg havde nogle veninder der havde været på Mama Geena's School of womanly arts derovre, og jeg skulle selv derover i en anden forbindelse. Jeg ville vildt gerne møde nogle fra Mama Genas team, og høre lidt mere om den skole. Så jeg fandt gaden, jeg fandt husnummeret, og så satte modet ud.45 minutter. Så lang tid endte jeg med at gå frem og tilbage nede foran deres adresse. Jeg turde simpelthen ikke ringe på og sige "Hej, jeg kommer fra Danmark, jeg ville bare lige se hvad i laver". I dag virker det helt åndssvagt at skrive, for i dag var jeg bare gået ind, men det kunne jeg altså ikke dengang.Til sidst besluttede jeg mig for at det simpelthen var for dumt at have brugt en hel formiddag på at finde stedet og så ikke gå ind, så jeg satte fingeren på dørklokken, og så lod jeg resten være op til universet eller Allah eller hvem det nu er."Hello""Yes Hello! Øhh, my name is Ann, I come from Denmark, and...""SURE, come on up!"Jeg gik op ad trappen uden lige at vide præcis hvad det var jeg ville deroppe. Da jeg kommer op til etagen står en smuk ung kvinde med fjerboa omkring sig, hun breder armene ud, kigger på mig og siger helt begejstret "you are Anne Deppe from Copenhagen, right?" (det hed jeg jo dengang).Jeg var fuldstændig målløs. Her var jeg taget helt alene til New York, havde fundet en adresse, var gået ind, havde brugt 45 minutter på at tage mig sammen, og så kommer jeg ind til de skønneste kvinder som alle ved hvem jeg er, fordi mine veninder har fortalt så meget om mig. Det var alligevel en ret vild oplevelse, og hele vejen derfra (og nu, 5 år efter mens jeg skriver dette), får jeg stadig sommerfugle i maven ved tanken om den dag. Og jeg tænker virkelig over hvad der var sket hvis jeg var bailet ud. TÆNK hvis jeg ikke havde givet mig selv den oplevelse? Så var det en masse ting efterfølgende jeg heller ikke havde gjort, fordi mit mod voksede til dobbelt størrelse efter den dag.Mens jeg lige tænker over hvad den 3. oplevelse var (for det kan jeg simpelthen ikke huske lige nu), så kommer jeg bare i tanke om alle de gange jeg er taget alene til blogger-events, som er events man (jeg) godt kan frygte lidt, fordi det altid virker som om alle kender hinanden, og så står man der alene med sin paraply-drink. Men hver gang jeg er taget afsted alligevel, selvom jeg var bange, så har jeg flyttet min opfattelse af hvem jeg er, fordi jeg har opdaget at jeg egentlig kender ret mange, og at jeg sagtens kan eje at stå helt alene med en drink i hånden uden at der går noget som helst af mig eller mit selvværd. Og det betyder immervæk også en del at lære at det ikke er farligt bare at stå alene lidt. Og så gå hen og snakke med dem der ser ufarlige ud.Ej, nu kan jeg slet ikke huske hvad den sidste historie var. Jeg skrev dem endda ned, kender du det? Men jeg ved heller ikke hvor papiret er henne, det jeg skrev oplevelserne ned på. Hvis det dukker op, så opdaterer jeg bloggen. Promise!Hvor har du trodset din frygt og gjort det alligevel? Og hvad lærte du? Her tænker jeg ikke kun dit første foredrag eller da du gjorde noget vildt, men også de små ting. Som at ringe på en dør. Alt tæller, jeg glæder mig til at læse hvad du har gjort!\nNovember 22, 2017 / November/ Comment\nMød Gitte Frydensbjerg - kvinden der havde det præcise svar på det spørgsmål jeg ikke selv kunne formulere\nFaktisk ved jeg ikke præcis hvad jeg skal kalde Gitte. Altså hvilken titel. Men jeg vælger at kalde hende "et menneske som satte mig i forbindelse med universet og som ændrede noget fundamentalt og meget vigtigt hos mig". Og det møde vil jeg gerne dele med dig i dag.For cirka 14 dage siden skrev jeg et lidt mærkeligt indlæg på facebook. Det er svært at forklare. Jeg har i noget tid haft en følelse af at noget mellem min datter og jeg har være disconnected, men jeg har ikke kunne sætte en finger på hvad det var. Jeg har googlet og søgt og samtidig ikke helt været klar over hvad det var jeg søgte efter. Derfor skrev jeg denne status:" Er der nogen der kan anbefale mig nogen, der ved noget om børn og spiritualitet og det åndelige bånd til børn" eller noget i den stil. Meget uklart og meget lidt målrettet, men jeg famlede også lidt i blinde. Svarene spejlede naturligvis også mit uklare spørgsmål:"Øhhh, ja? Du skal gå hen til dit barn""Du skal bare tage dit barn med ud i skoven""Du skal synge for dit barn, så kommer det helt af sig selv"Jeg følte mig simpelthen så lidt set. Jeg synger og danser og connecter med Emma på alle mulige planer, men det her var... noget andet. En anden connection. Jeg kører ret meget på samme frekvens som Emma, men der er støj på linjen, og jeg er nødt til at finde ud af hvad det er. Så jeg blev pænt irriteret over de arrogante svar.Så kom anbefalingerne heldigvis. Du skal havde fat i hende her. Hende her eller hende her. Jeg var inde og læse opslaget igen for et par dage siden, og der lå omkring 40 svar. Alligevel var der kun en der ramte helt plet. Jeg kan stadig ikke forklare hvorfor. Men det var en der skrev noget om en Gitte etellerandet. Noget ramte mig bare og jeg skrev til Gitte med det samme. Noget a la "Hej, jeg skal et eller andet med dig, hvor kan jeg finde mere fra dig?". Gitte, som ikke følger mig normalt og ikke ved hvem jeg er, skrev med det samme at hun godt nok havde ferie, men hun kunne mærke det var akut, så vi kunne tale samen dagen efter. Min autopilot nåede at skrive "nej nej, det skal du ikke tænke på, nyd din ferie og så tales vi ved når du er hjemme igen" - men Gitte havde allerede "blown my cover" inden jeg nåede at sætte mit cover op, så jeg slettede hele sætningen og sendte et "<3" til hende i stedet. Og græd et par tårer og glædede mig til klokken 9 dagen efter når jeg skulle snakke med Gitte."Men hvad kan hun?" spurgte min veninde. Og jeg måtte indrømme jeg ikke anede det, jeg vidste bare jeg skulle snakke med Gitte. Punktum. Klokken 9.00 befandt jeg mig i en skov, og jeg ringede til Gitte. Jeg var virkelig i tvivl om hvordan jeg skulle starte den samtale, for jeg havde jo intet konkret med mig. Jeg vidste ikke rigtigt hvad jeg skulle bruge hende til, men jeg tastede bare nummeret og lod noget andet end min hjerne tage over.Hendes stemme var rar og dejlig. Hun gik lige til stålet og efter maks 30 sekunders samtale sagde hun: "Hør her, jeg ved godt hvad det er din udfordring er. Og jeg har læst din tråd på FB nu, og det handler overhovedet ikke om at synge en sang eller gå en tur i en skov. Det her er et meget dybere niveau du søger hjælp til, og det du i virkligheden er rædselsslagen for, det er at du ikke kan beskytte din datter mod alt det du selv har med i bagagen. Du er bange for at du ikke kan beskytte din datter mod dig selv."Tiden stod stille. Jeg brød helt sammen. Gitte ramte fuldstændig spot on hovedet på sømmet, og jeg anede ikke at det var der, der var "støjen på linjen", men min sjæl vågnede pludselig op og følte sig helt enormt hørt. Hun gav mig en midlertidig ro, fortalte mig lidt om den måde hun arbejder på, og bad mig lige tænke over om jeg ville booke en session. Men jeg behøvede ikke at tænke, min sjæl sagde ja allerede i starten af samtalen, så det skulle jeg selvfølgelig. Og inden vi sluttede fik jeg et par råd med på vejen, så jeg kunne passe lidt på mig selv indtil vores session: "Frejamay, smil indad. Du er ved at plage livet ud af dig selv. Smil indad og gå med energien i de situationer der måtte opstå". Og så græd jeg lidt igen. Og så lavede jeg en FB-live, som du kan se lige her, hvis du har lyst.I fredags havde vi så vores session. Jeg glædede mig helt vildt, uden egentlig at vide hvad vi skulle. Jeg har altid kastet mig ud i nye ting uden ret meget livrem og seler, og så kan jeg altid være skeptisk bagefter. Oplevelser og nye "rum" med nye mennesker, dem vil jeg gerne have så rent som muligt, så kan jeg altid koble hovedet på senere og kloge mig på ting og sager. Så jeg tændte for Skype og lænede mig ind i oplevelsen. Og så skete der noget. Vores session varede cirka en time. Jeg kan ikke gengive ret meget fra den, ikke fordi jeg ikke har lyst, men fordi det plan der blev arbejdet på, det ikke var så primitivt som ord jo oftest er. Der er så mange nuancer der ikke kommer med når vi "kun" arbejder med ord. Gitte skabte et energifelt, og så sad hun ellers bare og downloadede fra oven (nogen kalder det universet andre kalder det Gud eller energien eller lyset) og videregav beskeder. Den bedste måde jeg kan beskrive det på er at sige at min sjæl var kaldt til møde med universet, og jeg var bare hylsteret udenom og menneskekroppen som skulle løsnes og sættes fri af det tankefængsel jeg havde fået sat mig selv fast i.Mine celler vibrerede og alt hvad der kom ud af munden på Gitte den time gav bare mening helt ind i sjælen. Der blev sat healingsprocesser i gang, og jeg sagde ja til det hele, for det var det eneste der føltes rigtigt. Hvis man ikke har trådt et par skridt i denne retning før, så kan det være enormt svært at sætte sig ind i. Men selv mens jeg skriver dette, begynder mit hjerte at slå hårdere. Ikke hurtigere. Hårdere. Med mere kraft. For det er det der er sket siden sessionen.Jeg er lettetJeg er friJeg kan se Emma klart og tydeligtStøjen på linjen er vækJeg har fået lykken tilbage. Denne weekend har jeg følt en dyb lykkefølelse flere gange end jeg har det sidste år. Lykken har hele tiden været der, men der har ligget et gammelt tungt tæppe ovenpå, så den har været svær at komme til. Nu er tæppet væk og lykken er flyttet ind i mit hjerte igen. Der hvor lykken ligger trygt og godt.Jeg græd mig igennem sessionen. Ikke af smerte men af lettelse og forløsning. En HR-direktør ville bede mig komme med konkrete facts på hvad det er jeg "tager med mig derfra". Men jeg må skuffe. Det er ikke en "vinder-sætning" eller "3 gode måder at konflikthåndtere vores konflikter på herhjemme" eller "få genskabt selvkærligheden eller kontakten til min indre gudinde". Der er intet i vejen med facit og selvkærlighed og kontakt til sin indre gudinde. Men det er sjældent det jeg leder efter når der er støj på sjælelinjen. Det er forløsning. Så kommer alt genskabelse helt af sig selv. Og Gitte var mit svar på det spørgsmål jeg ikke kunne finde ud af at stille. Blogindlægget her er ikke sponsoreret, og Gitte måtte samle noget mod før hun sagde "og hvis du har lyst til at dele min side med dine venner, så må du gerne det". Hvilket er lidt spøjst, for jeg havde en sjov fornemmelse af at jeg skulle vente med at dele noget til Gitte selv sagde til. Der kan man bare se. Men jeg vil ikke dele Gittes fb-side. Kun. Jeg har brug for at fortælle om mit møde med Gitte, sådan som jeg har gjort det her. Helt varm om hjertet og stadig i fuld proces efter sessionen. Der sker virkelig noget i min energi i de her dage, og jeg gør intet andet end at følge de få råd jeg fik med. Beskytte mig selv. Høj yndlingsmusik og andre ting der absolut kun skaber mening og værdi for mig, fordi jeg er den jeg er, og de budskaber Gitte havde var kun til mig kun til mig kun til mig. Gitte finder du lige her. Hendes hjerte banker især for arbejdet mellem forældre og børn. Jeg kan ikke anbefale hende nok. Men kun hvis det virkelig giver mening for dig (og du er parat) til at arbejde på dette plan.Hils fra mig!\nLige til dette indlæg forbeholder jeg mig retten til at slette alle kritiske eller "jeg tror ikke på den slags" uden nogen som helst forklaring. Det er fint du har den holdning, men du har ikke ytringspligt her på bloggen. Glæd dig i stedet over at der er forskellige ting der virker for dig og mig, og lad den så ligge der. Tak <3\nAugust 14, 2017 / November/ 16 Comments\nHjertesag, Personlige anbefalinge..., Solomomboss\n"De skal ikke have lov til at tage min fremtid" - nu står Danmark sammen om at give Zandra fremtiden tilbage\nNovember 20, 2016 / November\nI starten turde jeg ikke se den. Udsendelsen om Zandra (på Tv2, se den her), pigen fra en af Danmarks mest omtalte sager; Tøndersagen. Ligesom rigtig mange andre danskere, så har jeg i årenes løb tænkt rigtig meget på den pige, som er blevet udsat for så massive overgreb at jeg faktisk ikke kan rumme det. Hvordan har hun det i dag? Får hun hjælp? Og ikke mindst, hvordan kan jeg hjælpe hvis jeg får muligheden? I dag har jeg fået muligheden, og jeg vil dele den med dig, fordi du måske har tænkt det samme, og måske vil du også hjælpe, måske bare en lille bitte smule?Jeg kan ikke give Zandra barndommen tilbage. Jeg kan ikke give hende forældre-kærligheden, trygheden og omsorgen. Jeg kan ikke tage svigtet fra hende. Omend jeg, og muligvis også resten af Danmark, har mest af alt lyst til at gøre netop dette. Derfor har mit næstbedste bud været at lave en indsamling, og i min iver efter at få noget op og stå hurtigt, så vi kan bruge nyhedsinteressen til gavn for Zandra og hendes fremtid, er jeg kommet i kontakt med advokat Eva Persson, som har know-how og kræfterne til at oprette en fond. Det har jeg ikke. Eva har allerede startet en indsamling og i den forbindelse blev vi gjort opmærksomme på hinanden. Eva er kickass (og meget klogere end mig, jeg kan bare få ting til at ske hurtigt og samle mange kræfter). Sammen med dig kan vi gøre en lille forskel.Eva har oprettet denne facebook-side (LIGE HER), som er DET ENESTE sted vi melder noget ud i forhold til hvor meget der er indsamlet, vigtige informationer, hilsen fra Zandra (hvis hun har lyst til at komme på banen på et tidspunkt) og så videre. Skulle du falde over andre initiativer, så har vi ikke noget med dem at gøre (så vi undgår, som vi desværre oplevede under Lesbos-indsamlingen også, at der er gribbe der forsøger at udnytte gode initiativer).Indsamlingen går kun til Zandra og hendes fremtid. Zandra har godkendt indsamlingen, er bekendt med indsamlingen og er med på sidelinjen. Hun har også læst denne blog. Eva og jeg har begge et ønske om at dette netop ikke skal være endnu et overgreb, men en reel hjælp der kan lysne lidt på fremtiden. Det er ikke målet "bare" at forære Zandra en pose penge, men netop at oprette en fond som kan støtte i forhold til uddannelse og behandling på den lange bane, så Zandra kan åbne op for sine muligheder for fremtiden.Sidste år hjalp du med at samle en halv million ind til Lesbos. Jeg husker tydeligt at der både kom donationer ind på 10 kroner og på 24.000. Virksomheder støttede, børn støttede, ældre og unge. Det var helt vildt. Der skal vi hen igen. Hvis du tænker at du ikke kan bidrage, så har de fleste en 10'er eller en 5'er. Det vigtigste er at vi står sammen om hjælpen, og selvom det aldrig kan måle sig med at slette fortiden, så er det stadig en stor hjælp der kan give håb og gøre fremtiden lidt lettere for et menneske der nok aldrig slipper udenom den indre kamp.Det er vigtigt at understrege at hverken Eva eller jeg (eller nogen af de andre der allerede har hjulpet eller hjælper med denne indsamling) får en krone for at lave det her. Vi tager ikke administrationsgebyrer eller andre smarte gebyrer. ALT går til Zandra. Det er også derfor vi har flyttet indsamlingen fra Caremaker til mobile pay, så vi ikke skal betale 8% af Zandras penge til administration.Så hvordan kan du hjælpe?\nFrygt ikke hvis du ikke kan overskue at overføre. Delinger af blog-opslaget eller facebook-gruppen eller mobile pay nummeret er også en stor hjælp. Jeg har fuld forståelse for at der (desværre) i Danmark er mange der ikke kan finde en 5'er i deres budget. Det er der ingen grund til at have det dårligt over, du kan hjælpe alligevel!\nOverførsel til Mobile pay\nEr du presse-type så må du meget gerne skrive om indsamlingen så der kan komme fokus på den, så fonden kan blive stor og stærk!\nMOBILE PAY: 26235061\nSidste år samledes hele Danmark. Lad os gøre det igen i går for at give til en der har betalt alt alt for meget,De kærligste hilsnerFrejamay\nNovember 20, 2016 / November/ 9 Comments