Kinabladet nr 29 Forår 2006 by Henrik Strube - issuu\nKINABLADET NR. 29 FORÅR 2006KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006KINABLADETudgives af Dansk-Kinesisk Forening og udkommer fire gange om året (marts, juni, september\nog december). Foreningens medlemmer får bladet tilsendt gratis. Et årsabonnement på bladet\nuden medlemskab koster 175 kr.Gudinden Chang E fløj til Månen ......................................3\nAnette Kruse om en aktuel legendeMennesker skal tænke selv ................................................4\nSidse Laugesen interviewer kinesisk kunstner Zhang GuangtianKinabladet er medlem af\nForeningen af Danske Kulturtidsskrifter.Stolthed og fordom ............................................................7\nRose Tang om voksende kinesisk nationalismeDansk-Kinesisk Forening er af Københavns\nkommune godkendt som en folkeoplysende\nforening.Kina på vej ud i rummet ..................................................10\nFlemming Poulsen om kinesernes måneprojektRedaktion:\nFlemming Poulsen (ansvarshavende)\nFresiavej 3, 3450 Allerød. Tlf. 4817 4409\nMads Holst Jensen, Anette Kruse,\nJette Mechlenburg, Signe Overgaard,\nClaus Seiden, Henrik Strube.\nLayout: Torsten Valeur\nKalligrafi: Lan Wang ValeurKonflikter i Kinas landsbyer .............................................12\nHenriette Pia M. Kristensen om protest mod landsbylederDen blodige tirsdag i Dongzhou......................................16\nFlemming Poulsen om skarpe skud mod demonstranterDemokrati med kinesiske kendetegn ...............................18\nMorten Laugesen om ny kinesisk hvidbogVar Mao en helt eller et uhyre?........................................20DANSK-KINESISK FORENINGClaus Seiden interviewer lektor Søren Clausen om Maobiografiblev stiftet 25. januar 1999. Dens formål er at\nvære samlingssted for alle med interesse for\nKina samt at formidle oplysning om Kina.\nVedtægter, indmeldelse og abonnementstegning ved henvendelse til sekretæren.Lær kinesisk! ...................................................................21\nFlemming Poulsen om en ny, dansk lærebog i kinesiskPartichef hædret efter 16 års tavshed ..................................... 22\nClaus Seiden om mindehøjtidelighed for Hu YaobangHjemmeside: www.dansk-kinesisk.dkGeneralforsamling i Dansk-Kinesisk Forening..................23Formand: Kjeld A. Larsen\nKochsvej 16, 1812 Frederiksberg C\nTlf. 3860 6619\nE-mail: kjeld.a.larsen@get2net.dkFormanden Kjeld A. Larsens beretning samt regnskabet for 2005Morsom, men uden munter latter... .................................24\nRikke Agnete Olsen anmelder Dai Sijies nye romanSekretær og kasserer: Lene Løgstrup\nEngelholmvej 15, 2700 Brønshøj\nTlf. 6114 3340. E-mail: lene@imbg.ku.dkEn gang trist læsning .......................................................25BG Bank 1551 1683 0593Hvem skrev hvad? ...........................................................25Rikke Agnete anmelder Silkekejserindens to sidste bind\nAnette Kruse anmelder Kinabibliografi af Hans Jørgen HinrupBogsalg og leje af skolekasser:\nGudrun Lindhard, Istedgade 27, 1.tv.,\n1650 København V. Tlf. 3325 6262\nE-mail: guan@kabelmail.dkRi chang sheng huo .........................................................26\nNyt om kinesernes hverdag og tilværelse ved Claus SeidenArrangementer.................................................................28WEB-master: Henrik Strube\nKastanie Allé 2H, 3.tv. 2720 Vanløse\nTlf. 3879 1437. E-mail: hs@dansk-kinesisk.dk\nEnkeltmedlemmer .......................... 200 kr\nParmedlemmer ............................... 250 kr.\nPensionister og studerende ............. 120 kr.\nPensionistpar .................................. 170 kr.\nKollektivt medlemskab .................... 300 kr.Forsiden\nEn kinesisk kunstner af et usædvanligt format, Zhang\nGuangtian, har besøgt Danmark som Dansk-Kinesisk Forenings gæst. Læs Sidse Laugesens interview med ham.\nBilledet er fra Afdelingen for Asienstudier på Københavns\nUniversitet, hvor han fortalte et halvt hundrede kinesiskstuderende om kinesisk teater. Også kinesiskstuderende\npå Aarhus Universitet og en række danske kulturpersoner\nmødte den kinesiske kunstner. (Foto: Flemming Poulsen).ISSN 1600-1273\nTryk: Birkerød Bogtryk2KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006CHANG E FLØJ TIL MÅNEN\nFØLGER KINAS TAIKONAUTER EFTER I 2017?\nKina sender måske en taikonaut – rumpilot – til Månen\ni 2017. Det kinesiske måneprogram hedder Chang E,\nopkaldt efter gudinden, der\nifølge legenden fløj til Månen\nfor mere end to tusinde år\nsiden. Legenden findes i\nmange versioner. Her er endnu en, stykket sammen af\nnogle få udvalgte.\nAf Anette Kruse\nDen ældste kendte version af fortællingen stammer fra De Stridende Staters tid (475-221 f.Kr.), og i denne udgave foregår historien i den legendariske kejser Yaos regeringsperiode, kort\nefter Den Gule Kejsers tid.\nDer er mange udgaver af historien,\nmen fælles for dem alle er, at Chang\nE spiser sin mands udødelighedspille\nog svæver op til Månen. Tilbagevendende er også beretningen om, at der\nengang opstod kaos i verdens orden.\nTi sole viste sig på himlen. En ulidelig\nhede fulgte, jorden tørrede ud, afgrøden på marken visnede, og folk faldt\ndøde om. Rasende rovdyr og fugle\nflygtede fra de kogende floder og\nflammende skove og angreb menneskene.\nVed synet af alle disse lidelser fik\nde udødelige i Himlen medynk med\nmenneskene, og Himlens Kejser sendte da bueskytten Hou Yi til Jorden for\nat bringe den gamle orden tilbage.\nSammen med sin smukke hustru\nChang E steg Hou Yi ned til Jorden.\nMed sig havde han en pragtfuld rød\nbue og hvide pile, som Himlens Kejser havde givet ham. Fulgt af folkets\njubel stillede Hou Yi sig midt på pladsen og sigtede på de brændende sole.\nEn efter en skød han dem ned, men\nda han tog sigte på den tiende sol,\nstandsede kejser Yao ham – for én sol\nkunne være til gavn for folket.\nRygtet om heltedåden spredtes helt\ntil Kunlun bjergene til Xi Wang Mu,\nsom forærede Hou Yi en pille, der\nkunne gøre ham udødelig. Men førhan slugte den, skulle han forberede sig i 12 måneder ved bøn og faste,\nog derfor gemte han pillen i tagspæret. En dag, mens han var ude, blev\nhans hustru opmærksom på et svagt\nlysskær i tagspæret, hvorfra der også\nbredte sig en vidunderlig duft. Hun\nfandt udødelighedspillen og slugte\nNetop da kom Hou Yi hjem tids\nnok til at se sin hustru svæve op mod\nhimlen. Det var umuligt at standse\nhende, hun fløj op gennem natten og\nnåede Månen. Det var et koldt og øde\nsted, dog boede her en kæmpe hare,\nog der voksede et stort kassia træ.\nChang E kom til at hoste noget af pillen op, det tog haren, kom det i en\nmorter og stødte det til pulver for at\nkunne fremstille endnu en pille til\nHou Yi. Men haren støder stadig i sin\nmorter … det kan man se, hvis man\nbetragter Månen omhyggeligt. Selv\nblev Chang E forvandlet til en trebenet skrubtudse.\nDen store bueskytte Hou Yi byggede sig nu et palads på Solen. Han og\nChang E kom til at symbolisere Solen\nog Månen og dermed yin og yang. De\nlever adskilt, men ved hver fuldmåne\nkan de besøge hinanden.\nLegenden om Chang E og Hou har\ngivet stødet til en af kinesernes store\nfestdage, månefesten. Den finder sted\npå den 15. dag i den ottende måned\nefter den kinesiske månekalender. Da\nsamles familie og venner, spiser et\nfestmåltid, hygger sig og går måske en\ntur for at hilse på fuldmånen.\nI forbindelse med månefesten er\nmånekager en fast bestanddel af delikatesserne. Den lille tørkage, 6-7 cm\ni diameter og 3-4 cm tyk, findes i et\nutal af former og bruges også som en\nhilsen til venner og bekendte. Dens\nhistorie kan spores helt tilbage tilYuan-dynastiet for 700-800 år siden,\nda mongolerne regerede i Kina. Ifølge\nlegenden besluttede nogle krigsherrer\nat gøre oprør mod det upopulære\nmongolske styre. Det skulle finde sted\nomkring månefesten. For at få sendt\nbesked i al hemmelighed til oprørsledere rundt om i landet fandt man\npå at gemme sedler med aktionsplanen i specielt fremstillede kager – månekager – som blev sendt til oprørslederne. Natten til den 15. dag i den\nottende måned brød oprøret ud, og\nYuan-dynastiet blev væltet. Så nu spiser man månekager til minde om den\nheldige afslutning på det mongolske\nstyre.Chang E på vej til Månen bort fra sin mand,\nbueskytten Hou Yi. Illustration fra E.T.C. Werner: Myths and Legends of China. 1922. Genoptrykt 2005. Kessinger Publishing.–––\nSide 10: Kina på vej ud i rummet. Kina\nvil udforske rummet på lige fod med\nUSA og Rusland og tager allerede i\n2007 det første lille skridt på vej til Månen.3KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006MENNESKER SKAL TÆNKE SELV\nMØDE MED IDEALISTEN ZHANG GUANGTIAN\nI november besøgte den kinesiske kunstner Zhang Guangtian Danmark. Han benyttede\nlejligheden til at danne sig et\nindtryk af ’vestlige’ værdier\nsom individualisme og demokrati, skabe kontakt til europæiske kunstnere og fortælle\nstuderende i København og\nÅrhus om udviklingen i det\nkinesiske teater fra før til nu.\nDe, der mødte ham, fik indtryk af en beleven, intelligent\nog dygtig entertainer, kunstner og tænker fra den anden\nende af verden.„Folk i Danmark er meget forskellige”. Det er noget af det første, han siger, da vi har mast os ind omkring\ndet lille cafebord. Min umiddelbare\ntanke er, at ja, vi er forskellige, så\nforskellige, at det gør os ens.\nMen der ligger mere bag Zhang\nGuangtians ord: De fortæller om noget, han både har forventet og håbet\nog glædet sig til at se hos os, og er en\nbekræftelse på en generel opfattelse\naf den grundlæggende forskel på den\nkinesiske masseorienterede og den\nvestlige individorienterede kultur.\nFor netop individualitet og det enkelte, unikke menneske er noget,\nZhang Guangtian vender tilbage til\nigen og igen. Da jeg spørger, om han\nvil med rundt og se på byen, ryster\nhan på hovedet og siger: „Det vigtigste er mennesket”. Han vil hellere\nsnakke end se på huse og kunst. Og\nså sidder han der og tænker sit bag\nde store briller og de brune tænder\nfarvet af massevis af cigaretter, mens\njeg forsøger at spore mig ind på,\nhvad det er, han vil med sin kunst,\nhvorfor han gang på gang er kommet\npå kant med myndighederne og\nhvordan det kan være, at netop hans\nteateropsætninger er så svære at placere for kritikere i Kina.\nNetop dette sidste spor synes at\nvære relevant. Også her skinner det\nigennem, at det vigtigste er ikke at\nfølge strømmen og dermed ligge under for det mainstream. For Zhang\nGuangtian er et ordentligt menneske,\nikke en, der søger berømmelse og\npenge, men et menneske, der udtrykker sig selv og er tro mod sig selv.\n„Mennesket må ikke blive slave af\nkulturen. Mennesket skal ikke gøre\nnoget som ikke er for dets egen\nskyld, men det skal bruge kulturen.\nKulturen er et redskab, ikke en herre”.Af Sidse Laugesen\nKonferensstuderende, Institut for\nÆstetiske Fag ved Aarhus UniversitetGæsten fra Kina har haft sit eget band, og han\nsluttede sit møde med de københavnske studerende med at give et nummer på guitaren.\n(Foto: Flemming Poulsen).Med rod i 1980’ernes\nDet er ikke overraskende, at Zhang\nGuangtian fokuserer på den selvstændige tænkning og det unikke\nmenneske, og at han betragter netop\ndisse ting som mangelvarer i Kina.\nDen fokusering gør ham til del af\nhvad man kunne kalde den postkul-4turrevolutionære generation. Zhang\nGuangtian er født i 1966, og hans\nbarndom er derfor præget af Kulturrevolutionen, en af de mest hysteriske og uforståelige massebevægelser\nverden har set.\nHan begyndte for alvor at skrive\ndigte og spille musik i begyndelsen af\n1980’erne, og for ham og mange andre unge var udgangspunktet at forstå\nhvordan Kulturrevolutionen kunne\nfinde sted, og at finde ud af, hvordan\nman kunne undgå at noget sådant\nskete igen. Mange af de unge intellektuelle mente, at det var på grund\naf den kinesiske kultur, det gik så\ngalt: De mente, at kulturen, der i høj\ngrad bygger på en konfuciansk ide\nom loyalitet, forhindrede muligheden\nfor selvstændigt tænkende, kritiske\nindivider og skabte massemennesker.\nDe unge så sig selv som ansvarlige\nfor Kulturrevolutionen, fordi de hang\nfast i den kinesiske kultur og derfor\nikke havde kunnet sige fra.\nBlandt andet inspireret af den amerikanske beat-forfatter Allen Ginsberg\npåbegyndte de en ny form for selvkritik. De fornedrede og angreb sig\nselv, idet de betragtede sig som kulturbundne objekter, der skulle slås\nfri. Og ikke nok med det: kunsten var\nsærligt vigtig for de unge intellektuelle. De samledes i grupper og skrev\nmanifester, og en digtoplæsning kunne trække flere tusinde tilhørere. De\ntroede på, at de påbegyndte økonomiske reformer ville føre til øget demokrati og frihed. Problemet var måske, at de unge ikke havde tænkt videre over, hvad disse værdier egentlig betød. Det var en slags utopisk\n„Drømmen om Amerika“ – og den\ndrøm blev endelig skudt i sænk på\nDen Himmelske Freds Plads i juni\n1989. Mange kunstnere holdt op\nmed at arbejde eller bosatte sig i udlandet, og fra tomrummet steg kun få\nkunstnere, der i dag fremstår stærkt\nindividualistiske, til trods for at de\nhar rod i den samme idealistiske ånd.Den moderne overtro\nDet er altså den kulturrevolutionære\nlivserfaring, der ligger til grund, når\nZhang Guangtian gang på gang pointerer, at det vigtigste er mennesketsKINABLADET NR. 29 FORÅR 2006evne til at tænke selv.\n„Folk i Kina følger altid strømmen”,\nsiger han. „Først var det maoisme, så\nvar det amerikanisme og nu efter 11.\nseptember er det nationalisme. Men\ndet vedbliver at være tomme begreber, som folk følger bevidstløst uden\nat tænke selv”. Derfor er det vigtigt,\nat et teaterstykke ikke kommer med\nsvar, men stiller spørgsmål til tingenes tilstand, således at tilskueren forvirres, overraskes og provokeres til at\ntænke selv. „Som kunstner skal man\nhele tiden bevæge sig, hele tiden reagere på samfundet og ikke bare genspejle det. Dvs. man skal skabe\nspørgsmål og ikke bare producere\nZhang Guangtian mener, at begreber som Kina, nationalisme, gamle\ndages maoisme og troen på vækst i\nsamfundet fungerer som en slags moderne overtro. Det er begreber mange mennesker som den naturligste\nting i verden tillægger positiv værdi,\nuden at den værdi egentlig kan defineres – det er tomme markører, kulturbårne symboler.\nDet er sådanne markører, Zhang\nGuangtian lader sine teaterstykker\nkredse om: Mao, Confucius, Lu Xun,\nChe Guevara, rødgardisterne. Men\nhvor Zhang Guangtian på overfladen\ntilsyneladende bringer „the straight\nstory“, den alle vil høre, så undergraver han undervejs markørernes værdi ved at bryde ind, bryde af og bryde op og sætte i spil. „Målet er ikke\nat gå imod kulturen, det er heller\nikke antikultur, men at spille kultur\nop imod kultur”. På den måde skabes\nder plads til mennesket. For eksempel bar Zhang Guangtian i 1990’erne\nMao-badges for at modvirke den\ndengang fremherskende blinde dyrkelse af det amerikanske.\nOg Zhang Guangtian skrev stykket\nom Che Guevara, fordi denne var\nukendt i Kina helt frem til årtusindskiftet. Først her blev han et kultobjekt, der prydede t-shirts, plakater og\npins. Med sin forestilling ville Zhang\nGuangtian gøre opmærksom på, at\nChe Guevara havde været et amerikansk symbol længe, og at brugen af\nChe Guevara i Kina blot var et prestigesymbol, en vare, ligesom man i sti-sit publikum. For godt nok er der\nikke en tydelig censurerende enhed i\nKina, men der findes alligevel et omfattende og yderst effektivt censurerende system. Hvis man fra højere\nsted ikke billiger hvad der bliver lavet, så forsøger man at ramme de involverede teatre, forlag, tidsskrifter\nog sponsorer økonomisk, således at\nde trækker sig ud af projektet. Der\nfindes heller ingen statslig støtte til\nteateropsætninger. Så det kræver manøvresnilde at være teaterinstruktør i\nKina. Selv kalder Zhang Guangtian\nsin taktik for maoistisk guerillakrigstaktik: „Jeg fortæller dem, at jeg laver\nnoget her, og så laver jeg det derovre”. Det er derfor Zhang Guangtians\nstykker ofte befinder sig midt i debatten: de benytter sig af de symboler og\nmarkører som er oppe i tiden og synes dermed at følge det populære,\nmens de samtidig gennem sabotagegende grad så forretningsmænd have\nbåde kone og elskerinder for at vise\nderes position i samfundet.Kunstneren i Kina\nZhang Guangtians mål er at sætte\nspørgsmålstegn ved tingene og undgå eller opløse klassificering. Derfor\ner Zhang Guangtian heller ikke enig,\nnår kritikere kalder ham for en af hovedkræfterne bag den nye venstredrejning i Kina. På spørgsmålet om,\nhvor han hører til, siger han: „Jeg tager de fattiges parti”. På spørgsmålet\nom, hvorvidt han forsøger at bringe\nvestlige værdier til Kina, at blande\nøstlige og vestlige genrer, siger han,\nat han handler ud fra sin egen tradition. „Det er ikke vigtigt om den er kinesisk eller vestlig, den er personlig\nog dermed menneskelig”.\nNår Zhang Guangtian bruger populære symboler, er det for at nå ud tilDa Zhang Guangtian efter en tur rundt i Christiania blev spurgt om sit syn på det efterhånden vidtberømte samfund, svarede han: „Jeg ved ikke, om det er tusmørke eller daggry“.\n(Foto: Jun Feng).5KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006og satire forsøger at spolere de selv\nsamme symboler. Hans placering er\nmellem pop og provokation. Men\nofte fejlfortolkes han, og han mener\nselv, at det er derfor han nu pludselig\nikke længere censureres, men fremhæves: Hans stykker synes at støtte\nde synspunkter som den nuværende\npræsident Hu Jintao forsøger at fremavle. Det er dog endnu ikke klart,\nhvad det er Hu Jintao ønsker.\n„Alle er enige om, at Hu har gjort\nnoget, at noget har forandret sig.\nMen ingen ved præcist hvad det er,\nsom er forandret”. Så meget er dog\nsikkert, at det involverer en ny nationalistisk drejning, og at Zhang Guangtians stykke „Den hellige Confucius“ med sit meget antiamerikanske\nbudskab netop kan tolkes som et\nstykke, der støtter en ny nationalisme. Zhang Guangtian mener at kunne se flere forskellige tiltag til at vække nationalfølelse i Kina. Han fortæller om en annonce, der viste et meget detaljeret kort over Kina med indtegning af alle de små øer i det sydkinesiske øhav. Han fortæller også om\nde rygter, der går om Hu Jintao.\n„Da han var partisekretær i Guizhou, behandlede han de intellektuelle med respekt. Men da han var\npartisekretær i Tibet, gav han ordrer\ntil mange arrestationer og mord”.\nZhang Guangtian mener, at Hu Jintao spiller med de militære muskler.\nDet gælder både i forhold til Japan\nog i spørgsmålet om Taiwan. Han ser\ndet som en måde, hvorpå Hu Jintao\nkan vise sin magt, samtidig med at\ndet måske er et forsøg på at dæmme\nop for den voksende uro i Kina, forårsaget af den voksende sociale ulighed.Zhang Guangtian\nFødt i 1966 i Shanghai. Musiker, digter, instruktør, performancekunstner.\nSkrev bl.a. musik til Zhang Yimous film\n„Shanghai Triad“, der var nomineret til en\nGolden Globe og vandt prisen for bedste\nteknik ved filmfestivalen i Cannes i 1995.\nHans teaterstykke „Den hellige Confucius“ blev vist i Wien på „Forumfestwochen\nff 2005“. Hans avantgardistiske teaterstykke „Che Guevara” førte til fornyet interesse for teatret i Kina.\nZhang Guangtian har udgivet CD’erne „Zhang Guangtians Moderne Sange”\nog „Poesi og Musik i en industriel tid” og\nselvbiografien „Mit proletariske liv”.\nZhang Guangtian er skolet i klassisk Peking opera og har studeret kinesisk medicin.\nI 1984 mødte han Allen Ginsberg, og\ndet var ham, som inspirerede Zhang Guangtian til at skrive digte og danne sit eget\nI 1986 blev Zhang Guangtian anholdt og\nsendt i genopdragelseslejr, og først i 1989\nblev han løsladt. Herefter vandrede han\nen årrække omkring som sanger, før han\ni midten af 1990’erne slog sig ned i Beijing og etablerede sig først som musiker,\nsiden som performancekunstner og teaterinstruktør.\nSidse LaugesenEn ny slags nationalisme\nZhang Guangtian arbejder for tiden\nmed at skrive sig op mod denne nye\nog farlige nationalisme. Her benytter\nhan sig endnu engang af sin viden\nom den traditionelle kinesiske kultur.\n„Rigtig nationalisme skal afgrænses\nåndeligt“, siger han, „ikke af landegrænser eller blodsbånd”. Han fortsætter med en konfuciansk læsning\naf det kinesiske ord for Kina – Zhongguo. Traditionelt læses dette som „Ri-6get i Midten“. Men tegnet kan også\nlæses som det sted, hvor der går en\nret linje fra Nordstjernen gennem\nhjertet til Jorden. Det er et utopisk\nsted, som ikke sigter mod grænser,\nmen mod at have hjertet på rette\nsted. Kina bliver dermed ’En nation\naf mennesker med hjertet på rette\nsted’, en menneskelig definition, der\nundgår den kulturelle forstening. „Så\nvil der være kinesere alle steder, fordi kinesere ikke er defineret etnisk,\nmen som retskafne mennesker, en international kategori af retskafne mennesker“.\nHan fortæller, hvordan han i Danmark har fået udvidet sin forståelse af\nklassiske kinesiske kunstnere som Li\nBai ved mødet med en helt anden\nfred og ro og natur i samspil med\nkunsten – noget han så på sit ophold\npå det danske forfatter- og oversættercenter Hald Hovedgaard. Zhang\nGuangtians opgør med den bevidstløse tænkning, med nærighed, snæversynethed, magtliderlighed og opportunisme er således denne gang\ngået over grænserne i sit forsøg på at\nskabe modspil til den dominerende\nnationalistiske trend i hjemlandet\nZhang Guangtian var inviteret til Danmark af Dansk-Kinesisk Forening.\nHans program, der omfattede møder\nmed kulturpersonligheder i København\nog Århus, blev tilrettelagt i samarbejde\nmed Afdeling for Asienstudier, Københavns Universitet, Østasiatisk Afdeling,\nAarhus Universitet, og Afdeling for\nDans og Teatervidenskab, København,\nsamt hans mangeårige ven, den kinesiske digter Jun Feng, der bor i Odense.\nZhang Guangtians ophold her i landet varede fra 7. til 23. november\n2005, hvorefter han besøgte Wien og\nStockholm.KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006STOLTHED OG FORDOM\nBEKYMRING OVER KINESISK NATIONALISME\nKina har de seneste år foretaget et kæmpespring ud på\nden internationale scene,\nmen det er måske et tilbageskridt, at kineserne er begyndt at kigge indad mod sig\nAf Rose Tang\njournalist, Hong Kong/New York\nAmerika. På kinesisk betyder det\n„smukt land”. I årtier var det et Mekka for mange af mine landsmænd.\nDet var vores drømmeland, det endelige mål for succes og lykke, demokratiets og retssikkerhedens forpost.\nEt besøg i Amerika blev betragtet\nsom et tegn på succes.\nMen i de senere år har disse øjne,\nder kun så én vej, igen rettet blikket\nKina er nu på vej op. Kinesiske\nsports- og filmstjerner pryder forsiderne på Time Magazine. Det ser ud,\nsom om kinesiske fabrikker producerer alt, hvad verden har behov for.\nDette århundrede synes at tilhøre\nEfterhånden som De Olympiske Lege\ni Beijing nærmer sig, synes universets\ncentrum at flytte sig til den kinesiske\nside af Stillehavet. Glødende patriotisme anspores af emner som rækker\nfra japanske krigsforbrydelser til undervisning i amerikansk økonomisk\nDenne fædrelandsstolthed kan spores tilbage til bogen „China Can Say\nNo” fra 1996, en national bestseller,\nsom er et ekko af en japansk antiamerikansk bog.\nKort tid senere kom protesterne\nover NATOs bombning af den kinesiske ambassade i Beograd i 1999,\nhvor studenterne sang: „Vi nægter at\ndrikke Cola. Vi spiser ikke hos\nI 2001 vakte det nationalt raseri, da\net ubemandet USA overvågningsfly\nfløj ind i et kinesisk jagerfly og dræbte piloten.\nDet er ikke overraskende, at adskil-for Henan Anyang CPT Glass Bulb\ngruppe, verdens største producent af\n„Jeg havde slet ikke lyst til at komme her, men jeg blev inviteret af kinesisk tv, og sikke et spild af tid”, beklagede Li sig senere. „Jeg er blevet\ninviteret som taler af Harvard, Cambridge og Yale, men jeg har ikke tid”.\nLi var ikke meget for at svare på\nspørgsmål om sin virksomhed. „Bare\nlæs Folkets Dagblad og Økonomisk\nDagblad. De har bragt forsidehistorier om mine præstationer”, sagde\nMen han havde ingen problemer\nmed at prale af sin jet-set livsstil og\nsin luksusindkvartering på turene til\nPå en senere reception hos Christie’s på Rockefeller Plaza, overværede delegerede, hvordan auktionarius\nfaldt i svime over kinesiske kunstværker.\n„Jeg ser virkelig ned på amerikannerne”, bemærkede Li, da han hørte\namerikanerne prise kinesisk historie.\nLis stærke mishag skyldes overbevisning om, at de behandlede ham\nrespektløst for en del år siden.\nI 1984 gav Henan provinsens partikomite Li, der dengang var leder af\nen cykelfabrik, til opgave at grundlægge Anyang Glass Bulb fabrikken\nfor at konkurrere med farve-tv fabrikkerne i Beijing og Shanghai.\nKinas tv-industri var i sin vorden,\nog Anyang, der kun var kendt for\nsine dadler og kul, ønskede en bid af\nkagen. Li rejste til USA for at besøge\nglasvarefirmaet Corning. Men han fik\nikke lov til at komme ind på deres fabrik og måtte tigge en japansk ansat\nom at smugle ham ind, så han kunne\nse sig om.\nDen japanske ansatte blev fyret for\ndet, og Li fortalte senere til de kinesiske medier, at han „følte sig meget\nskamfuld” over episoden. Så svor\nhan, at han ville arbejde hårdt for at\ngenskabe „national stolthed”, som,\nsagde han, var vigtigere end hans\nNu er rollerne byttet om, og Li tager hævn.\nI 2003 blev hans firma verdens førende producent af traditionelle glaslige indlæg i kinesiske chatrooms betegnede 1. september terrorangrebene på USA som en retfærdig straf for\nJeg blev vidne til denne kinesiske\nstolthed og fordom ved en amerikansk-kinesisk konference på højt\nplan, der blev holdt i New York i\nseptember 2005 samtidig med præsident Hu Jintaos besøg i USA.\nDenne konference for prominente\namerikanske og kinesiske forretningsmænd og embedsmænd på det luksuriøse Waldorf-Astoria Hotel blev\nbetalt af China Institute (en kinesisk\nkulturel institution, grundlagt i 1926 i\nUSA. Red.) med hjælp fra firmaer\nsom Morgan Stanley, Time Warner\nog Continental Airlines. Det var kun\net af en tilsyneladende endeløs møderække, beregnet på at spore ledende forretningsfolk ind på, hvordan man tjener penge på det kinesiske marked.\nPå dette topmøde blev der diskuteret markedsføring af De Olympiske\nLege i 2008, den seneste udvikling\ninden for ophavsret og den kinesiske\nforbruger. Blandt talerne var den tidligere udenrigsminister Tang Jiaxuan.\nPå et af møderne, hvor den ene taler efter den anden berømmede kinesisk økonomi, blev deltagerne opfordret til at stille spørgsmål.\nDer blev stillet et par seriøse\nspørgsmål, hvorpå en kraftig, cirka\ntresårig mand rejste sig og begyndte\npå et usammenhængende foredrag\n„Kina og USA bør undersøge de\nfælles fordele og skabe de passende\npolitiske og økonomiske forhold samt\nlovmæssige rammer”, sagde han og\nkværnede løs som en kinesisk kadre\nved et politisk møde. „Der bliver ingen tabere, snarere en fælles vindersituation”.\nHan fortsatte i fem minutter, før\nmødelederen høfligt afbrød ham:\n„Hvad er Deres spørgsmål, hr.?”.\nManden ignorerede mødelederen og\nfortsatte sit foredrag, hvorefter han\nsatte sig uden at stille spørgsmål.Ser ned på amerikanerne\nManden er ikke nogen særling. Han\ner Li Liu´en, formand og præsident7KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006tv-rør efter at have brugt mere end\nto mia. yuan (ca. 1,5 mia. kr.) på at\nkøbe samlebånd fra Corning – firmaet, der engang havde ydmyget ham.\nMen Li fortæller, at hans firma også\nhar betydelige forretninger med regeringen, blandt andet inden for militær telekommunikation.„Et rigt og magtfuldt Kina“McDonald’s og den anden store amerikanske fast food-kæde KFC med restauranter over alt\ni Kina er et synligt symbol på USAs indflydelse i Kina. (Foto: Flemming Poulsen).\n„Glødende patriotisme” er baggrunden for kinesiske demonstrationer mod Japan og USA.\nHer deltager tusinder af vrede kinesere – naturligvis med de kinesiske myndigheders godkendelse – i en demonstration foran det japanske generalkonsulat i Shanghai den 16. april\n2005 for at protestere mod japanske krigsforbrydelser mod Kina. (Foto: sinopix).Under hele den to dage lange konference kom de kinesiske delegeredes\nnationale stolhed tydeligt til udtryk.\nMens grupper af forretningsmænd\ndiskuterede deres forbindelser i de\nnæste 50 år, rejste en ung kineser sig\nog sagde: „Kina vil være meget stærk\nom 50 år. Bedøm os ikke efter, hvor\nmange multinationale selskaber vi\nhar. I Kina deltager hele befolkningen i handel”.\nChen Jian, ledende medarbejder i\nChina Small and Medium Enterprises\nInvestment Corp. med hovedsæde i\nBeijing, sagde senere: „Nu er det Kinas tur til at være rig og magtfuld.\nFor to hundrede år siden var Kina\nverdens rigeste nation, nu er det en\nteenager og Amerika en aldrende\nHan tilføjede: „Kina er meget dygtig. Amerika er for arrogant, og dets\nkonkurrenceevne vil svækkes”.\nDet er meget fjernt fra dengang Kinas selvstændige og forretningsfolk\nvar helt vilde med Amerika. Den ændrede holdning afspejler Kinas lange,\nhårde rejse fra mindreværd til overlegenhed.Mødet med Amerika\nMange kinesere fik deres første glimt\naf Amerika i en dokumentarfilm om\ndet kinesiske bordtennishold, der besøgte USA i begyndelsen af halvfjerdserne. Filmen var en kæmpesucces –\nikke på grund af bordtennis, men fordi det var Amerika.\nMin far kan huske en ung mand,\nder under en filmforevisning udbrød:\n„Det er Amerika! Et besøg der er\nværd at dø for!”.\nI begyndelsen af firserne, da Kina\nlukkede op til omverdenen, så det\nud, som om Amerika var lige uden\nfor døren, repræsentanten for den\nhøjtudviklede verden. Alt amerikansk8KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006var moderne og godt. Gymnasieelever lyttede andægtigt til Voice of\nAmerica på kortbølgeradio for at\nlære engelsk og tilegne sig den altafgørende amerikanske accent. Min\ngenerations allerførste udenlandske\nstjerner var John Denver og Karen\nFor første gang kom halvnøgne\namerikanere ind i kinesiske hjem.\nDen allerførste amerikanske tv-serie,\nder blev vist, var Manden fra Atlantis,\net science fiction-drama om en ung\nmand, der bliver skyllet op på en californisk strand og reddet af en smuk\nblondine, som opdager, at han har\ngæller og er den sidste overlevende\nfra et tabt kontinent. Helten – Mark\nHarris – spillet af Patrick Duffy, var\nmåske ikke særlig kendt i USA, men\ni Kina blev han en megastjerne. De\nscener, hvor hans muskuløse krop\nvred sig i vandet, gav os et sjældent\nindblik i en udenlandsk mands fysik.\nI den eftersynkroniserede kinesiske\nudgave var hans navn Mai Ke. Hans\nflyversolbriller model 1970erne blev\ntil „Mai Ke solbriller”, og hans delfinlignende svømmetag blev til den populære „Mai Ke stil”. Unge mænd\ngik rundt i bukser med svaj og Mai\nKe solbriller – med etiketter på glassene for at vise, at de var importerede.\nOg mange piger, mig selv iberegnet, fantaserede om denne amerikanske he-man.\nMen det var den garvede amerikanske journalist Studs Terkel, som\nvirkelig lærte nogle af os noget om\nUSA. En generation af kinesere fik et\nsmugkik på den amerikanske livsstil\ngennem hans bøger „Working“ og\n„American Dreams: Lost and Found“.\nFremtrædende kinesiske forfattere\nplagierede hurtigt Terkels mundtlige\nfortællestil, når de fortalte hundredvis\naf kineseres livshistorie.Amerikanermanien\nMen naturligvis: Selv at rejse til USA\nvar den store drøm. Udvandringen\nbegyndte midt i firserne.\nDa jeg første gang kom til Beijing i\n1988 for at læse engelsk på universitetet, fik jeg min velkomstmiddag på\npå den amerikanske KFC restaurant,der netop var åbnet nær ved Tiananmen pladsen. En ven fortalte mig ivrigt, at han søgte stipendier i USA, og\nopfordrede mig kraftigt til at gøre det\nsamme. „Dette måltid skal give dig\nsmag for Amerika”, sagde han.\nOg Nike regerede enevældigt – der\nvar folk, som var villige til at sætte\nderes liv på spil for skoene. Om morgenen den 4. juni 1989, da demonstranterne var blevet jaget ud af Tiananmen-pladsen, vendte en af protestlederne fra mit universitet tilbage for\nat finde sine Nike-sko. Han mødte os\nsenere i udkanten af pladsen – han\nhavde fundet sine sko.\nDengang var amerikanermanien på\nsit højdepunkt. USA var demokratiets\nog frihedens land.\nEfter Tiananmen-massakren blev\nønsket om at tage til Amerika akut,\nog tusindvis af studenter stillede sig\ni kø til de engelskprøver, der var forudsætningen for at blive indskrevet\npå et amerikansk universitet.\nMen i 1999 blev det omvendt, og\njeg dækkede historier om kinesiske\nstudenter, som vendte hjem fra Vesten til bedre arbejde og levevilkår i\nTil trods for at Kina tidligere i Vesten var repræsenteret ved studenter,\nder var ivrige efter at lære om demokrati og suge universiteternes intellektuelle frihed til sig, repræsenteres\nKina nu af Li fra Anyang Glass Bulbs,\nsom finder amerikanerne kedelige.den amerikanske pædagogiske filosof\nJohn Dewey og den kinesiske pædagog Hu Shin i et forsøg på at forbedre\nden gensidige forståelse mellem de\nHu Shin, der var rektor for Peking\nUniversitet og Kinas ambassadør i\nUSA, førte an i Fjerde Maj Bevægelsen og Ny Kultur Bevægelse for at\nopmuntre ungdommen til at lære af\nFirs år senere, til trods for økonomiske reformer, forbedret telekommunikationsteknologi, internettet og\nøget rejseaktivitet til udlandet, lader\ndet til, at mange kinesere stadig kun\nOg hvem er skurken? National\nstolthed! Den nationale stolthed, der\nlige har været på himmelflugt om\nbord på Shenzhou VI. Overskriften\npå Xinhuas hjemmeside siger det\nhele: „Shenzhou, som flyver på himmelen, demonstrerer nationens\nspirit og vores [politiske og sociale]\nDet er måske et kæmpeskridt frem\nfor Kina, men måske er det et lille tilbageskridt for kinesisk spirit – Kinas\nånd og livskraft?Læren fra Tang-dynastiet\nJeg kan kun håbe, at vi i vores iver\nefter at erobre verden med vores\nkraftige økonomi ikke glemmer, at\nAnyang var hovedstaden i Shangdynastiet for mere end 3000 år siden, dengang det kinesiske sprog\nKina havde sin største blomstringstid under Tang-dynastiet – åben mod\nog sugende lærdom til sig fra den\nomgivende verden. Men det gik tilbage, da det begyndte at lukke sig\ninde under de sidste faser af Mingdynastiet.\nIronisk nok blev China Institute,\nsom organiserede New York-konferencen, hvor Li og Chen udstillede\nderes nationalisme, stiftet i 1926 af–––\nOversættelse: Bjørn Runge\nArtiklen har været bragt i avisen The\nStandard i Hong Kong, den kinesiske\njournalist Rose Tangs hidtidige arbejdsplads. Hun bor nu i New York.9KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006KINA PÅ VEJ UD I RUMMET\nDET LANGSIGTEDE MÅL: EN KINESER PÅ MÅNEN\nKina stiler efter at udforske\nrummet på lige fod med USA\nog Rusland. Det fastslog kinesiske rumforskningschefer, da\nto kinesiske taikonauter i\noktober 2005 landede med\nderes rumkapsel efter fem\ndages kredsløb om Jorden.\nSuccessen blev modtaget\nmed jubel i Kina som et bevis\npå, at nationen ikke mere er\n„Asiens syge mand”.\nAf Flemming PoulsenRumkapslen Shenzhou VI med de to\ntaikonauter blev opsendt den 12.\noktober 2005 fra et rumfartscenter\ni Gansu-provinsen. Alt var forløbet\nfint, lød meldingen, da de var landet\ni Det Indre Mongoli. Hermed var første fase af projektet med bemandede\nDet begyndte i oktober 2003 med\nopsendelse af en rumkapsel, hvor piloten Yang Liwei mutters alene kredsede 14 gange om Jorden på knap et\ndøgn. På hele turen sad han fastspændt i sin stol, iført en tung rumdragt. Det eneste, han fik at spise og\ndrikke, var kold mad og koldt vand.\nHans opgave var at holde øje med, at\nalt i rumkapslen fungerede som det\nskulle. Og det gjorde det, kunne han\nNu, to år senere, var turen rundt\nom Jorden mere komfortabel. Der var\nto mand ombord, den 40-årige Fei\nJunlong og den 41-årige Nie Haisheng. I de fem døgn, deres rumfærd\nvarede, kunne de skiftes til at sove,\nde kunne bevæge sig rundt i to af\nrumfartøjets tre moduler, de kunne\nskifte rumdragten ud med almindeligt\narbejdstøj, og der var sørget for lækker mad til dem, både noget nærende og noget, de hver især havde valgt\nsom deres yndlingsspise. De kunne\nvarme maden og drikke varm te. De\nhavde travlt med at foretage videnskabelige målinger, og Fei fik også\ntid til at underholde tv-seerne med atslå saltamortaler, som hans kollega\nsørgede for at filme.Selvtilliden styrket\nDe to oberstløjtnanter i det kinesiske\nflyvevåben fik en heltemodtagelse,\nda de var steget ud af rumkapslen i\nDet Indre Mongoli. De blev hyldet\naf landets ledere, i medierne, i deres\nhjembyer, på arbejdspladser, i skoler,\noveralt i landet. Det var det vellykkede bevis på, hvad Kina formår i teknologisk henseende, styrkede selvtilliden, både hos den enkelte kineser og hos myndighederne, lød det i\nkommentarerne efter landingen.\nNyhedsbureauet Xinhua tolkede resultatet af de fem døgns flyvning således:\n„De to mænds rumrejse har rørt\n1,3 mia. bankende hjerter. Disse 120\ntimer har virkeliggjort et halvt århundredes nationale drøm. I dette øjelik\nhar historien givet værdigheden og\nukrænkeligheden tilbage til den kinesiske nation. I en ikke så fjern fortid\nvar vi fattige, levede i mørke og måtte tåle de imperialistiske magters tyranni. Kina med sin årtusinder gamle civilisation blev kaldt Asiens syge\nmand. Førhen kunne vi end ikke lave\nen bil eller et skib. I dag er et uafhængigt, selvforsynende og stadig\nstærkere Kina som ved et mirakel\nblevet et af en håndfuld lande, der er\ni stand til at virkeliggøre drømmen\nom en rumflyvning”.Næste skridt: rumvandring\nLederne af de kinesiske rumprogrammer fortalte efter de to taikonauters\nveloverstående rumtogt, hvad der nu\nskal ske, efter at første fase af bemandede rumfyvninger er overstået. En af\ncheferne, Tang Xianming, oplyste, at\nnæste skridt bliver en bemandet rumflyvning i 2007. Her skal en rumpilot\nbevæge sig uden for rumfartøjet. Der\nskal også foretages forsøg med sammenkobling af to rumfartøjer, og et\nmidlertidigt laboratorium skal indrettes, hvor videnskabsfolk kan arbejde\ni en kortere periode. Mellem 2009 og\n2012 foretages tredje fase: bygning af\net permanent rumlaboratorium for videnskabsmænd og taikonauter, der\nkan transporteres frem og tilbage10mellem rumstationen og Jorden. Der\nbliver tale om meget vidtrækkende\nvidenskabelige undersøgelser, hvor\ndet ene hold videnskabsmænd afløser det andet. „Der vil hermed blive\nlagt et solidt grundlag for, at Kina kan\nforetage en fredelig udnyttelse af\nrummet og udforske rummets ressourcer”, hedder det i en meddelelse\nfra kontoret for bemandede rumflyvninger.Kurs mod Månen\nKinesernes langsigtede mål er at sætte en taikonaut ned på Månen. Det\nsker måske i 2017, har flere kinesiske\nMåneprogrammet gennemføres sideløbende med de bemandede rumflyvninger. Det begynder i 2007\nmed, at en sonde sendes i kredsløb\nom Månen. Sonden skal svæve rundt\nom Månen i et år. Blandt dens opgaver er at tage tredimensionale fotografier af hele Månens overflade.\nAmerikanerne og russerne har kun\nfotograferet en del af overfladen og\naldrig dens syd- og nordpoler, fremhæver kinesiske rumforskere.\nI 2012 sendes et ubemandet køretøj ned på Månen. Det skal foretage\nen del målinger og sende informationer tilbage til Jorden. Tredje del af\nmåneprogrammet går ud på at sende\nendnu et køretøj ned på Månen, men\ndet skal vende tilbage til Jorden med\nprøver af Månens overflade. Går alt\nsom planlagt, skulle kineserne derefter været parate½ til at landsætte en\nmand på Månen. 2017 og 2020 har\nværet nævnt som tidspunktet for denne begivenhed, der nok vil sætte hele\nlandet på den anden ende.Kritiske røster\nDer har i de kinesiske medier – i\nhvert fald i den del, der findes på\nnettet – ikke været megen debat om\nde kinesiske rumplaner. Alle planer\ner blevet omtalt næsten uden indvendinger. Kritik eller betænkeligheder har der dog været. De store omkostninger er blevet kritiseret, men\ndet har en af de førende rumforskere, Ouyang Ziyuan, afvist med en bemærkning om, at den samlede udgift\nved at sende en sonde omkring Må-KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006nen – 1,3 mia. yuan – ikke er mere,\nend hvad det koster at anlægge to kilometer undergrundsbane i Beijing.\nHan afviser også en påstand om, at\ndet er tidsspilde at udføre, hvad USA\nog Sovjetunionen/Rusland forlængst\nhar gennemført. Det er korrekt, siger\nhan, at Kina befandt sig på kravlestadiet, da de to rumfartsnationer dansede ballet, men Kina kan yde et bidrag\nved at udrette noget på en ny og bedre måde. „Hvis vi aldrig gør noget,\nsom andre har gjort, behøver vi ikke\nbygge jernbaner, biler eller fly”, lyder\nhans kommentar. Han mener, at\nrumfartsprogrammet er med til at\nsætte skub i Kinas videnskabelige udvikling.\nEn skarp kritik af hele Kinas måneprogram er kommet fra en kinesisk\nvidenskabsmand, Hu Wenrui, der er\nmedlem af Det Internationale Astronautiske Akademi og arbejder for Ki-nas Samfundsvidenskabelige Akademi. Han mener, at det vil blive svært\nfor Kina at yde et betydningsfuldt bidrag til måneforskningen. I mangel af\nnye opfindelser eller opdagelser vil\nmåneprogrammet blive en videnskabelig fuser, siger han.Til Månen efter helium\nHans kritik gælder blandt andet formålet med at gå ned på Månen. Fortalerne for programmet har fx peget\npå, at der på Månen findes enorme\nmængder af grundstoffet helium-3,\nder gennem en fusionsproces kan\nomdannes til energi uden at forurene eller efterlade radioaktive biprodukter i nævneværdigt omfang. Problemet er, at der på Jorden kun er beskedne mængder af helium-3, hvorimod der ifølge de kinesiske videnskabsfolk findes mindst en mio. tons\npå Månen. Det er nok til at dækkePå udstillingen Hannover Expo i 2000 var den kinesiske\npavillon præget af drømmen om at sende et bemandet\nrumfartøj til Månen. Udstillingen viste to taikonauter på\nMånen, den ene er ved at plante det kinesiske flag i månejorden. (Foto: Mark Wade, www.astronautix.com).hele verdens energibehov i tusinder\naf år, hævdes det. Ti tons kan erstatte\nhvad Kina i dag bruger mange millioner tons kul og olie til at dække\nHertil indvender den kritiske videnskabsmand, at det er lige så effektivt,\nmen langt billigere, at udvinde energi\nfra havvand gennem en fusionsproces. Én kubikkilometer af havvand\ngiver samme energimængde som\nhele verdens reserver af fossilt\nbrændstof. Hvorfor tage til Månen,\nnår man kan udnytte lettilgængelig\nog forholdsvis billig energi her på\nJorden, spørger han.\nKritikken gælder, såvidt man kan\nskønne, kun måneprogrammet. At\nKina skal gøre sig gældende i rummet og stå mål med USAs præstationer, er der tilsyneladende almindelig\nenighed om.To taikonauter parat til at modtaget folkets hyledst efter fem døgn i rummet\n– Nie Haisheng og Fei Junlong, der kredsede om Jorden i fem døgn og landede i god behold den 17. oktober 2005. De blev modtaget som nationens\nhelte og blev hyldet rundt om i Kina. Næste tur i rummet skal efter planen\nfinde sted i 2007. (Foto: Beijing Review).11KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006KONFLIKTER I KINAS LANDSBYER\nTAISHI – ET FORSØG PÅ AT AFSÆTTE EN LEDER\nProtester i Kinas landområder,\nhvor hovedparten af landets\nbefolkning fortsat bor, er en\nudfordring af afgørende betydning for Kinas magthavere.\nAntallet af protester vurderes\nat være steget støt år for år fra\nomkring 10.000 i 1994 til ca.\n74.000 i 2004. Tendensen\nblev sidst understreget af uroligheder i landsbyen Dongzhou i provinsen Guangdong\ni december 2005, hvor poliet åbnede ild mod demonstranter. Denne begivenhed\nbehandles i artiklen „Den\nblodige tirsdag i Dongzhou“\nside 16.Tidligere på efteråret 2005 var det\nden lille landsby Taishi på kun 2000\nindbyggere – også i Guangdong-provinsen – der skabte overskrifter, da\nlandsbyens indbyggere forsøgte at benytte deres lovfæstede ret til at forlange omvalg af landsbykomiteens medlemmer og få indsigt i landsbyens\nregnskaber. Forsøget mislykkedes, og\nundervejs udviklede det sig til voldelige sammenstød mellem lokale myndigheder og demonstranter.\nUrolighederne i Taishi rejser to centrale spørgsmål i forbindelse med striden mellem de lokale myndigheder\nog bønderne: Hvad skete der egentlig\nop til og under urolighederne i Taishi?\nOg hvordan er perspektiverne for Kinas fremtidige politiske udvikling i lyset af Taishi-beboernes protester? Svaret på dette sidste, væsentlige spørgsmål diskuteres ivrigt af kinaeksperter,\nmen der kan ikke gives et endegyldigt\nsvar.Af Henriette Pia Meldgaard Kristensen\nHovedfagsstuderende ved Institut for\nStatskundskab, Aarhus UniversitetBeskyldninger mod\nlandsbylederenLandsbyen Taishi i Panyu-distriktet ligger ikke\nlangt fra storbyen Guangzhou. Med kun 2000\nindbyggere kom Taishi i brændpunktet både i\nKina og udlandet, da landsbyens beboere fra\nslutningen af juli 2005 og frem til oktober demonstrerede for at få landsbylederen afsat.Baggrund for protesterne var beskyldninger mod lederen af landsbykomiteen, Chen Jinsheng, for økonomisk\nkorruption. En del af beboerne ønskede at få ham afsat og få indsigt i Taishis finansielle forhold for at undersøge mistanken om korruption.\nLandsbyens partisekretær, Chen\nJinsheng, var leder af landsbykomiteen fra 1998. I april 2005 blev han\nmed 60 pct. af stemmerne genvalgt\nI månederne efter valget begyndte\nTaishis indbyggere at undre sig over,\nhvorfor landsbyen og dens indbyggere tilsyneladende ikke havde profiteret fuldt ud af, at en stigende del\naf Taishis jord var blevet inddraget til\nindustriformål. Til trods for at Taishi\nhavde tredoblet sin indkomst siden\n2001, var landsbyen fortsat forgældet,\nligesom den årlige dividende, indbyggerne modtog som kompensation for,\nat landbrugsjord blev inddraget til industriformål, burde have været større.\nBlandt landsbyens beboere blev\nChen Jinsheng også beskyldt for at\nhave brugt Taishis finansielle midler til personlige formål. Eksempelvis mente bønderne, at Chen Jinsheng12havde betalt af på sin gæld med landbyens penge, at han havde spist og\ndrukket på landsbyens regning samt\nudnyttet sin position til at sikre familiemedlemmer fordelagtige byggekontrakter. En gruppe af Taishis indbyggere bad derfor om adgang til landsbyens budget, et ønske, der blev pure\nafvist af Chen Jinsheng til trods for,\nat paragraf 22 i Rural Villagers Organization Law – loven om landsbyernes forvaltning – slår fast, at landsbykomiteen skal offentliggøre budgettet\nmindst hvert halve år.\nLandsbybeboerne begyndte derfor\ni slutningen af juni 2005 at indsamle underskrifter med henblik på at få\nvalgt en ny leder af landsbykomiteen.\nRural Villagers Organization Law\nslår fast, at hvis mindst 20 pct. af vælgerne underskriver en anmodning om\nat få holdt omvalg af medlemmerne\ntil landsbykomiteen, skal anmodningen tages imødekommes. Dette forsøg\nfra bøndernes side på at benytte deres\njuridiske rettighed til at kræve omvalg\ntil posten som landsbyleder, skulle senere blive kernen i striden mellem\nbønderne og de lokale myndigheder.\nStartskuddet til urolighederne i Taishi var bøndernes underskriftsindsamling. Konflikten mellem landsbybeboerne og de lokale myndigheder varede helt frem til oktober, hvor\ndet lykkedes de lokale myndigheder\nat sikre, at Chen Jinsheng bevarede\nmagten.Tilslutning til krav om omvalg\nLandsbybeboernes underskriftsindsamling vandt stor opbakning blandt\nTaishis indbyggere. På kort tid var der\nindsamlet mere end 400 underskrifter.\nEftersom der er omkring 1400 stemmeberettigede borgere i Taishi, opfyldte bønderne dermed lovens krav\nom, at anmodningen skal støttes af\nmindst 20 pct. af vælgerne. Den 29.\njuli afleverede bønderne anmodningen. Men den blev afvist af de lokale myndigheder den 29. august med\nhenvisning til, at bønderne havde\nvedlagt dokumenter i kopier og ikke\n– som de ifølge myndighederne skulle have gjort – i originaler. Landsbybeboerne mente ikke, at dette krav\nfremgik af Rural Villagers Organizati-KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006on Law, men afleverede ugen efter atter anmodningen, denne gang med de\noriginale dokumenter som bilag.\nAntallet af underskrifter var nu steget til omkring 800, men myndighederne godkendte kun omkring 500 af\ndem, angiveligt efter at have forlangt,\nat rigtigheden af underskrifterne skulle bekræftes ved personligt fremmøde. Vigtigst var det imidlertid, at de\nlokale myndigheder godtog anmodningen. Dette skete dog ikke uden videre, idet landsbybeboerne havde\nindledt deres protestaktioner umiddelbart efter de lokale myndigheders\nførste afvisning af deres anmodning.\nMest opmærksomhed vakte det, at en\nstørre gruppe af Taishis borgere sultestrejkede foran Panuy-distriktets regeringskontor i dagevis – et tiltag myndighederne reagerede på ved at indsætte flere hundrede politibetjente og\nI mellemtiden var konflikten blevet\nskærpet, idet landsbybeboerne den\n4. august afslørede to af Taishis regnskabsmedarbejdere, mens de om natten var i færd med at bryde ind i regnskabskontoret. Formålet med indbruddet var, mente landsbybeboerne, at\nændre indholdet af landsbyens regnskaber. Forehavendet mislykkedes\ndog, idet landsbybeboerne fik fjernet\nbøgerne inden. Episoden førte til, at\nTaishis indbyggere iværksatte en konstant overvågning af regnskabskontoret. Overvågningen blev varetaget af\nen gruppe ældre kvinder.\nNogle uger efter indsatte de lokale\nmyndigheder mere end 500 politibetjente, der foretog anholdelser blandt\nlandsbybeboerne. Dette skete, efter at\nindbyggerne i Taishi havde omringet\nbiler, hvori højt placerede lokale embedsmænd befandt sig.Omvalg annulleret\nStriden mellem bønder og de lokale\nmyndigheder fandt sin afslutning, da\ndet den 15. september blev meddelt,\nat der den følgende dag ville blive afholdt valg af syv medlemmer til den\nkomite, der skulle forestå et eventuelt omvalg. På trods af det korte varsel\nstemte omkring 40 pct. af indbyggerne i Taishi til valget næste dag, hvor\nkomiteens syv medlemmer blev valgt.Dermed var striden imidlertid ikke\nslut, idet konflikten mellem landsbybeboerne og de lokale myndigheder\nde følgende uger tog en ny drejning:\nnæsten 400 landsbybeboere trak deres underskrift tilbage, hvorved anmodningen om omvalg blev ugyldig, og seks af de syv valgte komitemedlemmer trak sig fra posten. Dette skete, efter at de lokale myndigheder havde benyttet såvel gulerod som\npisk over for bønderne for at få dem\ntil at trække deres underskrift tilbage. Indbyggerne blev fx truet med, at\nde kunne miste deres job, og at deres børn ville blive nægtet skolegang,\nhvis de ikke trak deres underskrift tilbage. Men gjorde de det, ville deres\narresterede familiemedlemmer blive\nløsladt. Samtidig blev Taishis indbyggere angiveligt lovet gaver i form af fx\njordlodder, hvis de hjalp med at holde Chen Jinsheng ved magten. Resultatet af de tre måneders strid mellem\nlandsbybeboere og lokale myndigheder i Taishi landsbyen blev således alt\ni alt, at landsbykomiteens medlemmer\nog dermed også den udskældte Chen\nJinsheng blev siddende på deres poster.flikten i Taishi fik også internationale\nmedier øjnene op for urolighederne.\nFlere vestlige journalister, der forsøgte\nat dække begivenhederne på så tæt\nhold som muligt, blev arresteret og involveret i voldelige sammenstød med\npolitiet og grupper af civile („tæskehold“), der blev betalt for at angribe\naktivisterne og deres sympatisører.Taishi og Kinas politiske\nEnden på mere end tre måneders uroligheder i Taishi blev altså, at landsbykomiteen fortsatte som hidtil. Alligevel kan begivenhederne få betydning for Kinas politiske udvikling.\nDen velrenommerede amerikanske\navis Washington Post har sågar kaldt\nurolighederne i Taishi for en milepæl\ni forbindelse med de sociale protester,\nDer blev samlet underskrifter på en anmodning\nom omvalg af medlemmer til landsbykomiteen.\n800 af 1400 stemmeberettigede skrev under,\nlangt flere end loven foreskriver, men 400 blev\npresset eller overtalt af landsbylederne til at\ntrække deres underskrift tilbage, så omvalget\n(Foto: Epoch Times)Støttet af erfarne aktivister\nUnder konfrontationerne med de lokale myndigheder fik landsbybeboerne i Taishi støtte af politiske aktivister fra andre dele af Kina. Disse rådgav fx bønderne om deres rettigheder\ni det juridiske system. Blandt de personer, der spillede en særlig stor rolle, var to erfarne politiske aktivister,\nYang Maodong og Lu Banglie. Førstnævnte var en tidligere filosofiprofessor, der bl.a. havde publiceret skrifter til dissident-internetsider og senest\nhavde været arresteret i april måned,\nfordi han havde været med til at organisere antijapanske demonstrationer.\nOgså under demonstrationerne i Taishi blev Yang Maodong arresteret.\nLu Banglie var blevet kendt tilbage i 2003, da han ved blandt andet at\nsultestrejke fik afsat landsbylederen i\nsin egen landsby i Hubeiprovinsen på\nbaggrund af anklager for korruption.\nEfterfølgende blev han selv valgt til\nposten som landsbyleder.\nI takt med intensiveringen af kon-13KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006der spreder sig som ringe i vandet i\nKina i takt med, at den sociale ulighed i landet vokser.\nEt tegn på, at kommunistpartiet\nvurderede situationen som alvorlig\nvar, at premierminister Wen Jiabao\nifølge forlydender aflagde besøg i regionen for at drøfte urolighederne i\nTaishi med lokale embedsmænd.\nMen hvorfor tillægges protesterne\nfra Taishis kun 2000 indbyggere i\nmængden af sociale protester i Kina\ntilsyneladende stor betydning? Her\nskal der fokuseres på to svar på dette\nspørgsmål – for det første kan striden\ni Taishi landsbyen påvirke perspektiverne for styrkelse af lokalvalg i Kina,\nog for det andet opstod et nyt vigtigt\norganisatorisk fænomen under urolighederne i Taishi landsbyen, idet\nbønderne fik støtte fra prodemokratiske aktivister fra andre egne af Kina.\nKlart står det dog samtidig, at der\nikke kan gives et entydigt og skråsikkert svar på, hvilken – og om overhovedet nogen – betydning urolighe-derne i Taishi får for Kinas politiske\nudvikling.Problemer med lokalvalg\nEn årsag til at protesterne fra Taishi\nlandsbyens indbyggere kan få indflydelse på Kinas politiske udvikling er,\nat protesterne griber ind i en vigtig\ndiskussion om udbredelsen og kvaliteten af direkte valg på Kinas laveste\nadministrative niveauer – landsby- og\nSiden vedtagelsen af loven om valg\ni landsbyerne – „Organic Law of Villagers´ Commitees” – i 1987 er der\nsket en stadig udbredelse af systemet\nmed direkte valg af medlemmer\ntil landsbyledelsen i Kinas landsbyer.\nSes disse direkte valg på landsbyniveau nærmere efter i sømmene, fungerer de – selvom de har eksisteret siden 1987 – imidlertid ikke tilfredsstillende overalt.\nBlandt problemerne er, at beslutninger ikke gennemføres som tilsigtet\npå lokalt niveau, idet de lokale myn-Da Tashis beboere opdagede, at folk fra landsbyledelsen ville stjæle landsbyens regnskaber,\nfjernede de selv bøgerne, der måske kunne afsløre uregelmæssigheder i landbykomiteens finansielle dispositionen. En gruppe ældre beboere holdt på skift vagt foran kontoret.\n(Foto: Epoch Times).14digheder nogle steder udnytter deres position til at favorisere sig selv\nog deres familie. Et andet problem er,\nat procedurerne omkring bøndernes\nmuligheder for at vælge og overvåge\nlandsbyledelsen i nogle landsbyer er\nfor svage – fx er nomineringsprocedurerne uigennemskuelige, stemmeafgivningen foregår ikke altid i hemmelighed, og i nogle tilfælde nomineres ikke flere kandidater end det\nantal, der skal vælges.\nI slutningen af 1990´erne begyndte Kinas magthavere også at eksperimentere med direkte valg til næste\nniveau – den kommunale administration. Senest er Kommunistpartiets ledelse gået i gang med at overveje at\nudbrede direkte valg på kommuneniveau til hele Kina i løbet af de næste\npar år. Premierminister Wen Jiabao\nfortalte således den britiske premierminister Tony Blair under hans besøg\ni Kina i september 2005, at der i løbet af de næste par år ville blive indført kommunalvalg i Kina.\nDette understreger, at der foregår\nen løbende diskussion om kvaliteten\nog udbredelsen af lokalvalg i Kina,\nsom urolighederne i Taishi og andre\nlandsby kan influere på.\nDet er endnu for tidligt at sige noget om, hvordan protesterne fra Taishis indbyggere kan påvirke udbredelsen af direkte valg på Kinas laveste administrative niveauer og kvaliteten af landsbyvalgene.\nKommunistpartiet har valget mellem to modsatrettede strategier – på\nden ene side at imødekomme bøndernes utilfredshed over korrupte\nlandsbyledere ved at styrke bøndernes muligheder for selv at vælge deres ledere, og på den anden side at\nsætte tempoet ned i udbredelsen\naf demokrati på græsrodsniveau på\ngrund af en frygt for, at direkte valg\nopildner bønderne til protester. Sikkert er det, at kommunistpartiet ønsker stabilitet frem for alt, hvorfor\nden kinesiske ledelse sandsynligvis\nvil prøve at balancere mellem de to\nHvad kvaliteten af valgene angår,\nstår det klart, at forløbet i Taishi er\nendnu et eksempel for kommunistpartiets ledelse på de store proble-KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006mer, der ulmer i Kinas landområder.\nKarakteristisk for situationen i Taishi var det fx, at de lokale myndigheder havde udnyttet deres position til\nat favorisere sig selv og deres familie, samt at omvalget blev skæmmet\naf de lokale myndigheders succesrige\nbestræbelser på at manipulere resultatet. Præcis hvad kommunistpartiets\nledelse vil gøre for at løse disse problemer, er usikkert.Aktivisternes betydning\nEn anden årsag til, at urolighederne i\nTaishi kan få betydning for Kinas politiske udvikling, er, at et nyt organisatorisk fænomen så dagens lys i\nKina under urolighederne. Som noget\nganske særegent for sociale protester\ni Kina modtog de protesterende bønder støtte fra politiske aktivister fra\nandre egne af Kina og Beijing-baserede intellektuelle.\nGrunden til, at dette tillægges stor\nbetydning er, at samarbejde mellem\npolitiske aktivister kan gøre sociale\nprotester i Kina mere virkningsfulde,\nidet samarbejdet kan bidrage til, at\nsociale protester er bedre organiserede og spreder sig til andre egne af\nBlandt de politiske aktivister, der\nstøttede indbyggerne i Taishi, var\nsom nævnt Lu Banglie samt den erfarne aktivist og tidligere filosofiprofessor Yang Maodong. Kontakten til\nbeboerne i Taishi blev skabt i juli\n2005, da Yang Maodong traf repræsentanter for de utilfredse indbyggere. Yang Maodong introducerede senere på måneden bønderne til Lu\nBanglie, som han kendte fra dennes\nbesøg i Beijing i april 2005, hvor han\nhavde opsøgt Yang Maodong for at få\ngode råd om sin egen situation. Kort\nherefter flyttede Lu Banglie til Guangzhou, hvor han fik arbejde på en\nfabrik, der producerede plastikjuletræer. Han kunne så rådgive bønderne i Taishi omkring juridiske spørgsmål, når de besluttede sig for at forlange omvalg til landsbykomiteen.\nOgså det Beijing-baserede netværk\naf aktivister støttede indbyggerne i\nTaishi. Baggrunden for deres støtte\nvar, at de vurderede, at Taishi kunne\nblive vigtig i bestræbelserne på atfremme Kinas demokratiske udvikling på grund af landsbyens geografiske placering – tæt på det relativt liberale Hong Kong og placeret i en\nregion i rivende økonomisk udvikling.\nStøtten fra erfarne politiske aktivister skulle vise sig at få stor betydning for forløbet af urolighederne i\nTaishi. En årsag var, at aktivister som\nYang Maodong og Lu Banglie videregav erfaringer fra protester, de havde deltaget i og organiseret. Indbyggerne i Taishi modtog også rådgivning fra de erfarne aktivister om deres juridiske muligheder for at protestere over landsbykomiteen. En anden årsag var, at støtten fra prodemokratiske aktivister bidrog til, at urolighederne i Taishi spredte sig til to omkringliggende landsbyer. Her foretog bønderne lignende protestaktioner for at udtrykke utilfredshed over\nlokale myndigheders konfiskation\naf deres jord, hvilket førte til voldelige sammenstød mellem bønderne\nog politiet. I den ene af landsbyerne,\nSanshan, var det sågar nogle af de\nsamme aktivister, der rådgav bønderne bag kulisserne. En sidste årsag var,\nat netværket af politiske aktivister,\nder omgav bønderne i Taishi, bevidst\narbejdede på at involvere kinesiske\nog udenlandske medier. En strategi,\nde langt hen ad vejen fik succes\nmed.ledes styrke effekten af sociale protester som et middel til at fremme\nKinas demokratiske udvikling, idet\nsamarbejdet sikrer koordination mellem protester forskellige steder i Kina\nog bidrager til, at de enkelte protester\nbliver mere velorganiserede. Hvilken\nbetydning dette får for den udfordring, sociale protester i fremtiden vil\nudgøre for Kommunistpartiet, er det\nimidlertid kun tiden, der kan vise.Forslag til yderligere læsning:\n- Tidligere numre af Kinabladet har behandlet sociale protester fra forskellige\nvinkler. Fx Kinabladet nr. 28 Vinter\n2005 („Protester i det harmoniske samfund“.\n- EastSouthWestNorth har samlet og\noversat en lang række af artikler om\nuolighederne i Taishi fra kinesiske medier (se bl.a. www.zonaeuropa.com/\n- Edward Cody i Washington Post 25.\nnovember 2005, „In Chinese Uprising,\nPeasants Find New Alies“.\n- The Guardian publicerede fra 10. til\n17. oktober 2005 den række artikler\nom protesterne i Taishi.FAKTA\nDe to paragraffer i Rural Villagers’ Organization Law, som Taishis beboere benyttede:\nParagraf 16:Efter urolighederne i Taishi\n– hvad nu?Mulighederne for omvalg:\nHvis 20 pct. af de stemmeberettigede vælgere underskriver en fælles erklæring, kan de\nanmode om omvalg af landsbykomiteens\nmedlemmer. Der skal gives en begrundelse for kravet om omvalg, og de, der klages\nover, har ret til at appellere.Nok førte Taishi-indbyggernes tre\nmåneder lange kamp for at kunne\nbenytte deres ret til at anmode om\nomvalg til posterne som medlem af\nlandsbykomiteen ikke umiddelbart til\nresultater. Alligevel kan urolighederne i Taishi vise sig at påvirke Kinas\npolitiske udvikling. Endnu er det\ndog for tidligt at sige præcist, hvilken betydning protesterne fra indbyggerne i Taishi får på udbredelsen og\nkvaliteten af direkte valg på landsbyog kommunalt niveau i Kina. Til gengæld understreger forløbet af urolighederne i Taishi vigtigheden af, at\nder etableres samarbejde mellem politiske aktivister fra forskellige egne af\nKina. Et sådant samarbejde ville så-Paragraf 22:\nOffentliggørelse af landsbyens finansielle\nLandsbykomiteen skal offentliggøre et detaljeret budget mindst én gang hvert halve år,\nså landsbybeboerne kan se det. Indholdet\nskal bl.a. indbefatte:\n- Landsbyens planlagte budget sammenlignet\nmed landsbyens faktiske udgifter.\n- Indtægter og udgifter i forbindelse med\nKilde: EastSouthWestNorth15KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006DEN BLODIGE TIRSDAG I DONGZHOU\nSKARPE SKUD MOD DEMONSTRANTER\n2005 fik en blodig afslutning\ni landsbyen Dongzhou ved\nDet Sydkinesiske Hav. Politiet skød mod en folkemængde, der demonstrerede for at\nfå større erstatning for beslagt\njord. Mindst tre blev dræbt.\nI artiklen „Konflikter i Kinas\nlandsbyer” side 12 fortælles\nom baggrunden for den udbredte uro i Kinas landsbyer.\nAf Flemming PoulsenKonflikten mellem myndigheder og\nbeboerne i Dongzhou skiller sig af to\ngrunde ud fra tilsvarende uroligheder i mange andre landsbyer: I Dongzhou blev der indsat politisoldater –\nspecielt uddannede, halvmilitære enheder – der skød med skarpt mod demonstranterne, og demonstranterne\nkastede benzinbomber („molotovcocktails”) og sprængladninger (som\nfiskerne bruger til at bedøve fisk\nmed) mod politistyrken. Normalt er\nlandsbybeboerne bevæbnede med\nstokke og sten, når de går til kamp\nmod politiet, og de ubevæbnede po-Landsbyen Dongzhou hører under Shanwei kommune, der ligger ud til Det Sydkinesiske Hav, små\n200 kilometer fra Hong Kong. Dongzhou har omkring 10.000 indbyggere, der lever af landbrug og\nfiskeri. De har demonstreret for at få en større erstatning for jord, der beslaglægges, og fiskeri, der\nødelægges, fordi der skal opføres et kraftværk.litifolk svarer igen med tåregas og\nknipler. Hvorfor det gik galt i Dongzhou er ikke helt klarlagt.Fire dages tavshed\nBudskabet om tirsdagens drama nåede omverdenen gennem øjenvidneberetninger, som vestlige korrespondenter i Beijing og Shanghai og kinesiske journalister i Hong Kong fik\nstykket sammen ved at ringe til beboere i landsbyen. Telefonen var eneste\nkontaktmulighed, for politiet afskar\nstraks forbindelsen mellem landsbyen og omverdenen. Endnu fire uger\nefter den blodige tirsdag kunne vestlige korrespondenter oplyse, at\nDongzhou stadig var en lukket by.\nMens politiets skarpe skud gav genlyd over hele verden, fik de kinesiske medier, bortset fra de lokale, forbud mod at omtale begivenhederne\ni Dongzhou. Først om lørdagen, fire\ndage efter skuddramaet, kom en kort\nmeddelelse fra regeringen i Shanwei\nkommune, som Dongzhou hører under. Politiet var blevet tvunget til at\nskyde med skarpt mod demonstranterne, fordi nogle få urostiftere havde hidset befolkningen op til at angribe politiet med benzinbomber og\nspængladninger. Politiet affyrede varselsskud, men på grund af mørket og\ndet kaos, der opstod, blev tre demonstranter dræbt og otte blev såret, lød\nMen dagen efter kom en anden forklaring fra Guangdong-provinsens regering, som Shanwei hører under.\nDen gik ud på, at kommandanten for\npolitistyrken, der gav ordre til at skyde med skarpt, var blevet anholdt.\nHan havde „begået fejl” under sammenstødet med demonstranterne.\nHvad fejlen bestod i, blev ikke oplyst.\nBeboere i Dongzhou har bekræftet,\nat demonstranterne brugte benzinbomber og sprængladninger mod politifolkene, men kun for at skræmme\ndem væk. Ingen kom noget til, forsikres det.En lærestreg\nTilsyneladende har skyderiet i Dongzhou gjort indtryk på højeste sted i\nBeijing. Det officielle nyhedsmagasin16„Beijing Review” bragte i årets sidste\nnummer, den 29.12.05, en artikel\nHer kunne man læse, at episoden i\nDongzhou havde givet myndighederne en lærestreg: „Hvad angår behandling af forhold på landet, kan\nman ifølge kinesiske eksperter tage\nved lære af en episode den 6. december i Sydkina, hvor landsbybeboeres protest fik en dødelig udgang og\nsiden har vakt international opmærksomhed”, hed det i artiklen. Bladet\nciterer derefter nogle udtalelser, der\nkritiserer myndighedernes optræden.\nEn professor i offentlig forvaltning\nved Folkets Universitet i Beijing, Mao\nShoulong, har ifølge bladet udtrykt\nbetænkeligheder ved de lokale myndigheders behandling af situationen.\nDe burde straks have overvejet, hvordan man kunne undgå en direkte\nkonfrontation mellem politiet og beboerne, og dannet sig et overblik\nover, hvor alvorlig situationen var.\n„Den fejlagtige optræden forårsagede\nofre og har haft negative internationale virkninger”. Han anbefaler samtidig landsbybeboerne at bruge andre\nmidler til at beskytte „deres lovmæssige rettigheder og interesser. Konfrontation er ikke til stor hjælp til at\nEn medarbejder ved Kinas Samfundsvidenskabelige Akademi, Xu\nYouyu, citeres for at have sagt til en\navis i Guangdong-provinsen, at „regeringen bør udvikle en ny holdning\ntil samfundsmæssig utilfredshed, før\nfolk mister tilliden og tålmodigheden”.\nProfessor Joseph Yu-shek Cheng\nved Hong Kongs City Universitet siger, at folk i Hong Kong opfatter episoden i Dongzhou som endnu et eksempel på de lokale myndigheders\nkorruption i forbindelse med beslaglæggelse af jord til udviklingsformål.\nDenne episode ødelægger billedet af\nlandet, der forsøger at indføre et retssamfund”.„Der ligger lig i gaderne“\nBeboernes telefoniske øjenvidneberetninger til journalisterne gik ud på,\nat konflikten i bund og grund skyldtes flere måneders utilfredshed medKINABLADET NR. 29 FORÅR 2006de erstatninger, som myndighederne\nhar givet dem for jord, der var beslagt i forbindelse med opførelse af\nen vindmøllepark. Da myndighederne afslog at yde mere, blokerede beboerne vejen til vindmølle-byggepladsen.\nTirsdag den 6. december 2005 tog\ntre mænd, der stod i spidsen for beboernes protester, til byggepladsen\nfor at undersøge, hvordan det gik\nmed deres protester. De blev alle tre\nanholdt. Da det rygtedes, samledes\nflere hundrede beboere ved byggepladsen. De blev jaget væk af politiet ved hjælp af tåregas og knipler.\nPolitiet tilkaldte derpå forstærkninger\nfra Shanwei. Da et par hundrede bevæbnede politisoldater kom til Dongzhou, blev de mødt af et par tusinde\nbeboere, der kastede benzinbomber\nog sprængladninger mod politifolkene. De svarede igen med at åbne ild.\nDer opstod panik, da nogle demonstranter råbte, at de var blevet ramt\naf skud. Skyderiet varede flere timer.\nDet samme gentog sig dagen efter.\nMen torsdag var alt roligt, folk holdt\nsig indendøre. „Vi er skrækslagne“,\nlød det i telefonen.\nIfølge beboerne blev mellem ti og\ntyve demonstranter eller tililende\ndræbt. „Der ligger lig i gaderne“, sagde en beboer, men de pårørende turde ikke gå ud og hente dem af frygt\nfor at blive skudt eller anholdt. Et par\ndage senere anmodede folk om at få\nudleveret ligene, men det ønske ville\npolitiet ikke opfylde, med mindre de\npårørende ville skaffe ligene af vejen\nstraks og gå med til at fortælle myndighederne, at de døde ikke var blevet ramt af skud, men dræbt af deres\nI de følgende dage gik politiet fra\nhus til hus for at finde folk, der var\nmistænkt for at stå bag demonstrationerne. Adskillige blev anholdt.kontoret i Shanwei som kilde, at\n„over 170 landsbybeboere, ledet af\nurostifterne Huang Xijun, Lin Hanru\nog Huang Xirang, bevæbnede med\nknive, stålspyd, stokke, dynamit, flasker fyldt med benzin og fiskedetonatorer belejrede vindmølleparken.\nPolitiet, der greb ind for at opretholde ro og orden, blev tvunget til at kaste tåregasgranater for at opløse den\nvæbnede belejring og arrestere to oprørere”.\n„Da det blev mørkt, begyndte den\nkaotiske pøbel at kaste sprængstof\nmod politiet. Det var tvunget til at\nåbne ild. Under dette kaos døde tre\nbeboere, otte blev såret, tre af dem\nDagen efter kom så erklæringen fra\nGuangdong-provinsens regering, der\nlagde ansvaret for blodsudgydelserne\npå politistyrkens kommandant.Protest fra intellektuelle\nKinesiske intellektuelle og kritikere af\ndet kommunistiske styre har i et\n„åbent brev” på internettet sendt enprotest til regeringen i Beijing.\n„Vi protesterer på det skarpeste\nmod, at den kinesiske regering ikke\noffentligt har forklaret, klarlagt og undersøgt nedskydningen. Vi protesterer mod forbudet mod at medierne\nrapporterer om sagen”. Brevet er underskrevet af over 50 intellektuelle\nI brevet siges det, at Kinas samfundsmæssige krise vil fortsætte, med\nmindre folks klager behandles på\nen ordentlig måde, og landet bliver\nmere åbent. „Hvis der ikke findes et\ndemokratisk og frit forfatningsmæssigt system, et åbent, politisk rum,\nhvor forskellige interesser kan komme til orde, er det umuligt for Kina at\nløse sine samfundsmæssige konflikter\npå en fredelig måde”.\nNetudgaver af South China Morning\nPost, Washington Post, Xinhua, Reuters m.fl.Knælende Dongzhou-borgere foran flere hundrede bevæbnede politisoldater beder om at få\nudleveret ligene af demonstranter og anmoder politiet om at forlade landsbyen. Dette og andre billeder fra Dongzhou er optaget og fremskaffet under største risiko af Epoch Times reportere, oplyser billedbureauet.\n(Foto: Epoch Times)To officielle forklaringer\nFørst om lørdagen, fire dage efter den\nblodige tirsdag, bragte det officielle\nnyhedsbureau Xinhua en kort rapport\nUnder overskriften „Kina offentliggør rapport om uroligheder i Syd”\nmeddelte Xinhua med informations-17KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006DEMOKRATI MED KINESISKE KENDETEGN\nDen 19. oktober 2005 offentliggjorde den kinesiske regering hvidbogen „Opbygning\naf politisk demokrati i Kina”.\nI det 74 siders lange dokument kan man læse den kinesiske regerings eget bud på,\nhvordan fremtidens politiske\nlandskab skal se ud. Og lad\ndet være sagt med det\nhar ingen intentioner om at\nafgive den politiske magt.\nAf Morten Laugesen\nph.d.-studerende, Østasiatisk Afdeling, Institut for Historie og Områdestudier, Aarhus Universitet.\nKina fik i oktober 2005 sin første\nhvidbog om politisk demokrati. Selvom hvidbogen på mange måder er\nforudsigelig læsning, er den ikke uinteressant, da den desuden kan ses\nsom et udtryk for, hvordan Kinas\nKommunistiske Parti (KKP) opfatter\nsin egen rolle i det kinesiske samfund. Samtidig er den – og vil være\ndet i mange år – et udtryk for den officielle politik på området.Voksende pres fra\nAt den kinesiske regering har valgt at\nudarbejde en hvidbog om politisk\ndemokrati lige netop nu er ikke nogen tilfældighed. Opsigtsvækkende\nbegivenheder i en række postkommunistiske lande som Georgien,\nUkraine og Kirgisistan inden for de\nseneste par år, kombineret med en\nstadig skarpere amerikansk kritik af\nden kinesiske regerings manglende\npolitiske reformarbejde, har tvunget\nden kinesiske regering til at tage til\nDen amerikanske kritik af Kina er\nsenest blevet fremsat af præsident\nBush, da han under sit besøg i Kina i\nnovember måned opfordrede sin kinesiske kollega, Hu Jintao, til at giveKinas borgere større sociale, politiske\nog religiøse friheder. Før det havde\nden amerikanske viceudenrigsmister,\nRobert Zoellick, i september 2005\nopfordret kineserne til at udvide brugen af direkte valg og samtidig advaret den kinesiske regering mod et\nvoksende krav fra den kinesiske befolkning om at iværksætte gennemgribende politiske reformer. Og i oktober blev opfordringen om at tildele\nbefolkningen flere politiske rettigheder gentaget af Paul Wolfowitz, den\nforhenværende amerikanske viceforsvarsminister og politiske rådgiver for\npræsident Bush, som nu er chef for\nI Beijing ser man med stor alvor\npå de ovennævnte begivenheder, og\nman er på vagt over for enhver form\nfor amerikansk indblanding i det man\ni Kina betragter som „interne anliggender“. Den kinesiske regering er\nnemlig ikke i tvivl om, at begivenhederne i de nævnte tre tidligere kommunistiske lande i høj grad skal tilskrives Bush-regeringens målrettede\nforsøg på at „eksportere demokrati“.\nEn indsats som blandt andet indebærer økonomisk støtte til oppositionspolitikere og forskellige NGO’er i en\nrække lande rundt omkring i verden.\nI en artikel i Folkets Dagblad den\n26. april 2005 beskyldes Bush-regeringen således for at føre en „manipulerende, uren og umoralsk“ udenrigspolitik, som risikerer at få „farlige\nkonsekvenser“ på længere sigt, fordi\nen vestlig demokratimodel ikke nødvendigvis er løsningen på alle landes\nArtiklen viser med tydelighed, at\nman i Beijing er på vagt over for et\nlignende scenario i Kina. Derfor har\nman fra myndighedernes side også\ntruffet en række forholdsregler, som\nskal sikre bedre kontrol med udenlandske aktører i Kina. I januar 2005\nblev der f.eks. strammet op på reglerne for udenlandsk-støttede NGO’er,\nsom opererer i Kina, for at sikre, at\nde er registreret hos de centrale myndigheder. Det skulle de i princippet\nogså tidligere, men førhen blev dette\nkrav ikke taget særligt seriøst, hvilket\naltså nu har ændret sig.18Hvidbogen svar på tiltaleMed udgivelsen af hvidbogen sender\nden kinesiske regering et klart signal\ntil omverdenen om, at omfattende\npolitiske reformer ikke er på dagsordenen i Beijing i den nærmeste fremtid. Helt som forventet, fristes man til\nat sige, fastslår hvidbogen, at vejen til\ndemokrati i et hvilket som helst land\nmå ske under hensyntagen til de forhold, som findes i det pågældende\nland. Vejen til demokrati i Kina må\nsåledes tilpasses kinesiske forhold,\nsom er et resultat af historien. Med\nandre ord skal man i Kina ikke regne\nmed at se demokratiske institutioner,\nsom vi kender dem fra Vesten.\n„Der findes ikke en universel gældende demokratisk model“, som det\nhedder. Kina har sin egen model, en\nsåkaldt „socialistisk politisk demokratisk model, som forener marxistiske teorier om demokrati med den\nkinesiske virkelighed“. Denne model,\nsom KKP er garanten for, sikrer, at\n„den kinesiske befolkning er herrer i\neget land og har udbredte demokratiske rettigheder, som udøves gennem\nfolkets demokratiske diktatur“. Konklusionen bliver således, at folkets\ndemokratiske rettigheder kun kan sikres, hvis KKP fastholder sit monopol\npå magten i Kina.\nHvidbogen gør også en stor dyd ud\naf at få placeret KKP i en historisk\nkontekst og således udstyre ledelsen\ni Beijing med et „historisk mandat“\ntil at regere Kina. Der lægges i dokumentet stor vægt på, at det var under\nKKPs ledelse, at det kinesiske folk efter årtiers undertrykkelse omsider\nblev befriet fra „imperialisme, feudalisme og bureaukratisk kapitalisme“\nog endelig kunne opleve national\nuafhængighed og fuld frihed. At KKP\nsiden magtovertagelsen i 1949 desuden har formået at løfte millioner af\nkinesere ud af absolut fattigdom, forbedret levestandarden mærkbart for\nalle landets indbyggere og i stigende\ngrad formået at gøre Kina til en vigtig\naktør i det internationale samfund,\nlægges der naturligvis heller ikke\nskjul på. KKP fremstilles således som\nen betingelse for, at den positive udvikling, Kina er inde i, kan fortsætte\nufortrødent. KKP er med andre ordKINABLADET NR. 29 FORÅR 2006den nødvendige stabiliserende magtfaktor, foruden hvilken det kinesiske\nsamfund ganske enkelt ville falde fra\nhinanden ligesom „en tallerken fyldt\nmed sand“, som dr. Sun Yat-sen for\nsnart hundrede år siden beskrev et\nKina uden en stærk statsmagt.Demokratiets udvikling\nunder KKPs ledelse\nHvidbogens forfattere forsøger at affeje kritikken af den kinesiske regerings manglende politiske reformarbejde med henvisning til de demokratiske tiltag, som allerede er blevet\niværksat under KKPs ledelse, herunder valg til lokale folkekongresser og\nvalg til landsbykomiteer.\nFolkekongresserne findes på alle\nniveauer i det kinesiske statsapparat\nfra Den Nationale Folkekongres i\nBeijing og ned til den lokale folkekongres på kommuneniveau. Medlemmerne af den lokale folkekongres, hvis opgaver blandt andet består i at overvåge kommunalregeringen i dennes arbejde samt udpege og\neventuelt afskedige borgmesteren i\nden pågældende kommune, vælges\nformelt set gennem demokratiske\nvalg, hvor den almindelige kinesiske\nborger i princippet har mulighed for\nat opstille som kandidat.\nI virkelighedens verden ser tingene\ndog meget anderledes ud. Medlemmerne af folkekongresserne udpeges\nfor langt de flestes vedkommende\nstadigvæk af lokale partikomiteer, og\nnår man en sjælden gang hører om,\nat det er lykkedes for enkeltpersoner\nat opnå valg til den lokale folkekongres på egen hånd, så betyder det\nikke, at disse personer får reel politisk indflydelse. På papiret er folkekongresserne magtfulde organer,\nmen i virkeligheden har de i mange\når måttet leve med et ringeagtet prædikat som gummistempel for de lokale partikomiteer. Selvom der er begyndende tegn på, at folkekongresserne langsomt er ved at slippe ud af\ndenne rolle, så hævdes det ofte i den\nkinesiske samfundsvidenskabelige litteratur, at de blot indtager „en plads\npå magtens sidelinje“.\nEn anden ting, som hyldes i hvidbogen, er eksistensen af et græsrods-demokrati i Kina, som blandt andet\nomfatter direkte valg til landsbykomiteer (på landet) og nabokomiteer (i\nbyerne). Af disse to er landsbyvalgene de mest udviklede og har derfor\ntiltrukket sig størst opmærksomhed,\nikke mindst fordi de i teorien omfatter Kinas knap 800 mio. bønder.\nLandsbyvalgene giver indbyggerne\ni en landsby mulighed for ved hemmelige direkte valg at vælge repræsentanter til landsbykomiteen, der\nblandt andet har til opgave at varetage landsbyens finansielle anliggender. Der er ingen tvivl om, at landsbyvalgene er en fjer i hatten for KKP,\nsom på den måde har et vist belæg\nfor at hævde, at store dele af den kinesiske befolkning allerede nyder\ngodt af visse demokratiske rettigheder og har indflydelse på, hvem der\ntræffer lokale beslutninger. Hvidbogens billede af virkeligheden er dog\nogså her unuanceret, idet landsbykomiteernes handlefrihed er temmelig\nbegrænset, fordi retningslinjerne for\nmange af arbejdsopgaverne, herunder skatteopkrævning og udskrivning\naf arbejdskraft til kollektive anlægsarbejder, dikteres af kommunalregeringen. Endvidere tyder de fleste undersøgelser på, at det er landsbyens partisekretær, som har det afgørende ord\ni beslutninger af betydning for landsbyen, og denne person udpeges stadigvæk ovenfra.Intet konkret om fremtiden\nI slutningen af 1990’erne oplevede\nman de første sporadiske forsøg på\nat afholde demokratiske kommunalvalg. De centrale myndigheder i Beijing gjorde det hurtigt klart, at man\nikke ville tillade demokratiske kommunalvalg, med henvisning til, at de\nstrider mod forfatningens ordlyd, som\nsiger, at kommunale borgmestre skal\nudpeges af den lokale folkekongres. I\nstedet er der blevet afholdt utallige\nkommunalvalg i Kina, som alle er\nkendetegnet ved, at de lokale partikomiteer har bevaret kontrollen med\nvalgforløbene og derfor har det afgørende ord i forbindelse med udpegningen af nye borgmestre. Man kan\nmed rette spørge, hvorfor lokale partikomiteer beslutter sig for at give be-folkningen muligheder for at stemme\nved et valg, de i sidste ende alligevel\nikke har afgørende indflydelse på resultatet af. Svaret er, at disse valg er\nblevet vigtige redskaber for KKP i forsøget på at skabe mere åbenhed og\ngennemsigtighed omkring udvælgelsen af lokale embedsmænd, slippe af med de mest korrupte og upopulære af slagsen og på længere sigt\ngenopbygge befolkningens tillid til\nde lokale magthavere. I øjeblikket\ner det svært at sige noget om, hvordan kommunalvalgene vil udvikle\nsig i fremtiden. Kinaforskerne synes\nat være delt i to grupper. Én gruppe\nser de seneste årtiers udvikling som\net udtryk for, at kimen til et fremtidigt\ndemokratisk Kina allerede er lagt, og\nat det blot er et spørgsmål om tid,\nfør demokratiske valg vil sprede sig\ntil også at omfatte højere niveauer af\ndet kinesiske statsapparat. En anden\ngruppe ser snarere de mange varianter af kommunalvalg som et kontrolleret forsøg fra KKPs side på at løse\nproblemet med det spændte forhold\ntil dele af befolkningen.\nHvidbogen indeholder ingen løfter\nom fremtidig udbredelse af direkte\ndemokrati i Kina og nævner ikke\nmed ét ord, hvordan man forholder\nsig til de eksisterende former for\nkommunalvalg. Faktisk indeholder\nden ingen konkrete bud på, hvordan\nKKP vil tackle nogle af de omfattende\nproblemer, man står overfor i landområderne i øjeblikket, herunder\nisær den udbredte korruption blandt\nembedsmænd, men også et voksende\nkrav fra befolkningen om mere gennemsigtighed i de beslutninger, som\npåvirker deres hverdag. Hvidbogens\nlave ambitionsniveau er således det\nmest nedslående ved at læse den.\nHvidbogen må også siges at være\nen skuffelse for dem, som havde håbet på, at Hu Jintao ville være mere\nåben over for politiske reformer end\nsin forgænger Jiang Zemin. Tværtimod synes hvidbogens indhold at\nbekræfte opfattelsen af Hu Jintao som\nen leder, der ønsker at styrke KKPs\ndominerende position i det kinesiske\npolitiske landskab yderligere.19KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006VAR MAO EN HELT ELLER ET UHYRE?\nJung Changs og Jon Hallidays\nMao-biografi, der kom på\ndansk i efteråret 2005, har\nudløst en voldsom international diskussion om, hvordan\nden afdøde kinesiske leder\nskal vurderes. Den afspejler\nsig herhjemme sågar også\ni Encyklopædien, men der\ner ikke tale om en ændring\nher, blot om en tilføjelse til\nartiklen om Mao.\nAf Claus Seiden\nDen store Mao-biografi af Jung\nChang og Jon Halliday (vi omtalte\nden i nummer 27 på grundlag af den\nengelske udgave) har sat gang i både\nden danske og den internationale debat om Maos rolle.\nEt eksempel herhjemmefra: Jyllands-Posten skrev, at bogens afsløringer må betyde, at den naive glorificering af Mao i intellektuelle miljøer må være endelig slut. Det var i en\nleder, som bladet kaldte „Massemor-Jung Chang & Jon Halliday:\nMao, Den ukendte historie\nRosinante 2005, 942 sider, 399 kr., 32\nsider illustrationer ISBN 87-638-0184-1deren Mao”. Bladet skrev også i en\nartikel, at forfatteren til Encyklopædiens artikel om Mao, lektor Søren\nClausen fra Østasiatisk Afdeling på\nAarhus Universitet, mener, at „historien om Mao bør skrives helt om, så\nhans morderiske sider kommer frem\ni lyset. Og hans grusomhed skal understreges mere, når Den Store Danske Encyklopædi revideres eller publiceres i en internetversion”.\nI den danske Encyklopædis (og Søren Clausens) artikel om Mao Zedong står der blandt andet om kulturrevolutionen, at „opgøret med selviskheden endte i udbredt kynisme\nog apati”, og om situationen i halvtredserne, at „tre millioner mennesker blev fordømt som højreelementer, og hundredtusinder af intellektuelle blev sat til manuelt arbejde”.\nMen også, at Mao var manden, der\nændrede den hårde „bolsjevisering”\naf partilivet i tredvernes Kina, til en\n„opdragelsesstil”, hvor alle partimedlemmer løbende måtte tage del i „kritik og selvkritik”, og at han førte\nkommunistpartiet frem til sejr i 1949\nmed en relativt moderat og pragmatisk politik.Tilføjelse, ikke rettelse\nSøren Clausen skriver i en anmeldelse af Jung Changs og Hallidays bog\ni Svensk-Kinesiska Föreningens tidsskrift „Kinarapport” (genoptrykt i det\nseneste nummer af Venskabsforbundet Danmark-Kinas blad „DanmarkKina“), at „ved at gøre Mao eneansvarlig for alle Kinas ulykker i det tyvende århundrede har Jung Chang og\nHalliday i praksis fejet hele Kinas\nmoderne historie ind under gulvtæppet”, og at man med en blot begrænset indsigt i historisk metodik nemt\nkan se, at der er noget helt galt med\nforfatternes måde at omgås kilderne\npå. Hvordan passer det så med hans\nbebudelse af en revision af Encyklopædiens artikel?\nTil Kinabladet siger Søren Clausen:\n„Jeg taler ikke om en revision af artiklen, men om en tilføjelse, og jeg\nhavde faktisk allerede skrevet den,\ninden Jung Changs og Hallidays bog\nkom. Siden Encyklopædi-teksten blev\nskrevet i 1995, er der nemlig kommet20langt flere detaljer om Maos liv, ikke\nmindst i livlægen Li Zhisuis „The Private Life of Chairman Mao”.\n„De afsløringer i Jung Changs bog,\nsom der er substans i, kendte vi faktisk allerede for fem år siden. Det nye\ni bogen er, at forfatterne afstår fra at\nbehandle kilderne kritisk. Der er en\nrække fagfolk, der i deres anmeldelser skriver, at der er væsentlige\nspørgsmålstegn ved kilderne. I ét tilfælde viser en kilde, som er grundlaget for en helside i bogen, sig at være\net stykke skønlitteratur“.\n„Jung Chang er yderst sympatisk,\nmen hun misbruger sympatien. Der\nsker det, at ingen spørger hende, om\nhendes Mao-fremstilling nu faktisk\nogså er historie. Nu kan man læse i\ndanske aviser med hendes bog som\nkilde, at Mao myrdede 70 millioner\nkinesere. Det kan nu en gang ikke\npasse med, at gennemsnitslevealderen er blevet næsten fordoblet i Kina\nunder Mao – de 70 millioner døde er\n3–4 gange så mange, som demograferne regner med. Naturligvis er det\nforfærdeligt, at 20 millioner døde under Det Store Spring Fremad, og måske har Mao ansvaret for en million\nmenneskers voldelige død, specielt\nunder kulturrevolutionen – men det\ner noget vås at gøre hungersnød-katastrofen til bevidst massemord“.\n„Det er påfaldende, at under Jung\nChangs besøg i Danmark, hvor hun\nfremtrådte i mange medier, var der\ningen, der overhovedet stillede\nspørgsmålstegn ved påstanden om de\n70 millioner“.Var Mao ikke ideolog?\n„Det helt afgørende skel mellem hende og andre, der skildrer Mao, er, at\nhun fuldstændigt afviser, at han er\npræget af en ideologi. Hun siger, det\nkun handlede om magt. Men maoismen udviklede sig jo i et helt specielt, åndeligt klima. Tyvernes og\ntredvernes stalinistiske verden var\nfrygteligt hård, og risikoen for at træde forkert var enorm. Mao var ifølge\nJung Chang en simpel opportunist,\nhvis eneste interesse var at få magt\nover andre, men hvorfor skulle han\nda sætte livet på spil i en lang, revolutionær kamp?“KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006LÆR KINESISK!\n„Maoismen og dens problemer var\nudtryk for en konflikt, som ikke var\ntil at undgå mellem på den ene side\nbehovet for en næsten sakrosant og\nuforanderlig ideologi og på den anden side behovet for pragmatisk tilpasning til de meget forskelligartede\nvilkår, de kommunistiske kadrer i\npraksis arbejdede under. Uden Mao\nville Kinas Kommunistiske Parti have\nudviklet en anden „-isme” – og ikke\nnødvendigvis en mere human. Klassekampen eksisterede jo allerede i\nbyerne, kommunisterne stillede sig\nbare i spidsen“.\n„Den største tragedie er måske“, siger Søren Clausen, „at Mao, der var\nusædvanlig i generationen af stalinistiske ledere, en betydelig litterær\nperson, poetisk og visionær, hvis\nungdomsskrifter viser ham som vidtskuende og nysgerrig, endte med at\ngentage mange af de ting, der har ligget som en ond skygge over hele den\n„Grundlæggeren af hvert nyt dynasti begyndte altid med grusomheder.\nDet ser vi både i Han- og Ming-dynastierne. Grusomhederne retter sig\nogså mod kejserens egne: Generaler\nlikvideres, Ming-kejseren blev ved at\nhenrette førsteministre og udryddede\ntitusinder af intellektuelle“.\nSådan er Søren Clausens billede af\nHans samlede billede af Jung\nChang-Hallidays bog er: Det er ikke\nhistorie, det er ikke en biografi, men\nman kunne måske kalde den biografiktion...International debat\nDen engelske udgave af Mao-biografien har givet anledning til en livlig\ndebat i mange lande om Mao. Anmelderne er stærkt uenige, men nogle af dem ser Jung Changs og Jon\nHallidays bog som en slags omvendt\nYale-professsoren Jonathan Spence,\nder nok anses for vor tids førende autoritet, når det gælder Mao Zedong,\nskriver i New York Review of Books,\nat Jung Chang og Halliday nok burde\nhave anlagt flere synsvinkler end en\nblot og bar personificering af skyld\nog ansvar.De to forfattere blev af det britiske\n„Observer” bedt om at tage stilling\ntil den kritik, de har fået fra Spence\nog andre Kina-forskere, og sagde, at\nde udmærket kendte synspunkterne,\nmen ud fra et tiårs kildestudier og research havde de tilladt sig at drage\nderes personlige konklusioner.\nDisse konklusioner fører til, at det\nbritiske „Economist” slutter sin anmeldelse med ordene: Måske har de\nto forfattere ret i, at Mao Zedong ikke\nbyggede sit politiske system på inspiration og personlig magnetisme, men\nhovedsageligt på terror, men ved at\nanskue det 20. århundredes Kina\ngennem en enkelt despots liv, uden\nat tage i betragtning, hvor lastefulde\nhans modstandere var, giver bogen\nmest indtryk af at være fortællingen\nom et enkelt umenneske og ikke en\nmangfoldig og lidenskabsløs historisk\n„Christian Science Monitor” understreger, at Chang og Halliday\nbringer en bemærkelsesværdig detaljeret skildring på grund af de mange kilder, de har opsøgt og anvendt.\nMen bogen har sine fejl, og en af\ndem er den alt for tydelige lede, forfatterne føler over for Mao, når de fx\ntaler om „Maos stikkende øjne”, og\nnår de kritikløst skriver, at „ikke en\neneste kinesisk skole undgik grusomheder” under kulturrevolutionen. Det\ner svært at godtage så absolutte erklæringer uden kildeangivelse om et\nland, der er så stort som Kina.\nBarskest er måske Frank McLynn i\ndet britiske „The Independent”, der\nskriver, at „hvis man er villig til at tro\npå, at Zhou Enlai, mesterdiplomaten, som begejstrede alle fra Henry\nKissinger til Orson Welles, i virkeligheden var et hypermasochistisk, fejt\nnul, en spytslikker, der krøb for Mao\nuden nogen klar grund, og hvis man\ner interesseret i, hvor mange mindre\nkendte skuespillerinder, Mao gik i\nseng med, har bogen en vis underholdningsværdi. Men den er hverken\net seriøst historisk værk eller en seriøs biografi.Dennis Christian Larsen:\nTing de dong ma?\nMandarin-kinesisk for begyndere\nForlagsKompagniet/Jepsen & Co. 2006\nVejledende udsalgspris: 169 kr.Af Flemming Poulsen\nEndnu en lærebog i kinesisk, men\ndenne gang på dansk. Det er en sjældenhed, så den fortjener opmærksomhed.\n„Ting de dong ma?” (Forstår du\nhvad der bliver sagt) er udarbejdet af\nen underviser, der kender de problemer, en dansk elev støder på, når\nhun eller han er i gang med at lære\nkinesisk. Det bærer bogen præg af.\nAt den er på dansk, er et stort plus,\nnår fx grammatiske mysterier og\nsproglige finesser skal forklares. Den\ngrundlæggende ide er, at det er talesproget, den studerende i første omgang skal lære, så alle 16 lektioner er\nskrevet i den lettilgængelige kinesiske lydskrift pinyin. Skrifttegnene, der\ner en uundværlig del af kinesisk, er\ndog med i en ordliste.\nVed hjælp af en cd-rom, hvor bogens dialoger er indtalt af to kinesere,\nkan man få i det mindste et indtryk af\nudtalen og øve sig i at lytte og forstå.\n„Ting de dong ma?” rækker nemt\ntil et par semestre og kan give grundlag for at tale og forstå daglidagens\nkinesisk. Bogen er ikke beregnet til\nselvstudium. En lærer og medstuderende er nødvendige til samtaler og\nvejledning. Bogen er et velegnet supplement til de engelsksprogede lærebøger, der bruges rundt omkring.\nMen selv med denne bog er det et\nhårdt arbejde at lære kinesisk!21KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006PARTICHEF HÆDRET EFTER 16 ÅRS TAVSHED\nHu Yaobang, der blev Kinas Kommunistiske Partis generalsekretær i\n1980 og var Dengs Xiaopings nære\nmedarbejder, men blev forskudt i\n1987, blev i november 2005 mindet\nofficielt – men med forsigtighed.\nHvor reformvenlig må en kinesisk reformpolitiker være? Spørgsmålet beskæftiger åbenbart\nstadig det kinesiske partiapparat, som i løbet\naf 2005 har markeret sin holdning ved to\nDen første, i januar, markerede Zhao\nZiyangs død. Zhao var Deng Xiaopings næreTiananmen-pladsen i Beijing april 1989. Studenter mindes den afsatte generalsekretær for det\nkommunistiske parti, Hu Yaobang. Skrifttegnene\npå begge sider af den afdødes billede betyder (frit\noversat): Det Centrale Kunstakademis mindeord:\nHvor finder vi nu den åndelige styrke, han var\nbesjælet af? (Foto: AFP/Scanpix).medarbejder i reformarbejdet, først\nsom ministerpræsident og så som\npartichef, og han forsøgte at modsætte sig militærets indgreb på Den\nHimmelske Freds Plads i 1989, selv\nom Deng støttede den. Zhaos død\nblev nævnt af det officielle nyhedsbureau Xinhua, men ikke i de landsdækkende medier – selv om nogle\naf tv’s nyhedsoplæsere havde taget\nsort tøj på. Politiet gennede folk væk,\nda de ville deltage i bisættelsen, men\nnogle af de nuværende topledere var\nmed i følget.\nDen anden højtidelighed, i november, markede 90-årsdagen for Hu\nYaobangs fødsel. Det var reelt en sørgehøjtidelighed for hans død i april\n1989, der udløste protesterne på Den\npå Himmelske Freds Plads. Deng Xiaoping havde to år tidligere degraderet ham fra partichef til ordinært\nmedlem af politbureauets Stående\nNu i 2005 samledes 350 mennesker i Folkets Store Hal i Beijing til et\nseminar om den afdøde partileder,\nder i det officiøse „China Daily” blev\nkarakteriseret som en stor, proletarisk\nrevolutionær og statsmand, der gennem 60 år indlagde sig udødelig fortjeneste for det kinesiske folks frihed\nog lykke og for gennemførelsen af reformer og for landets modernisering.\nBlandt de 350 var ministerpræsident\nWen Jiabao, vicepræsident Zeng\nQinghong, Wu Guanzheng og andre\ntopledere. En ret markant kontrast til\nden absolutte tavshed, der har hersket om Hu Yaobang i årene siden\nOg så alligevel: Højtideligholdelsen\naf 90-årsdagen blev beordret flyttet\nto dage, så den blev holdt netop som\nder var asiatisk topmøde i Korea. Altså kunne Kinas topmand, præsident\nHu Jintao, ikke deltage – han skulle\njo til Korea og træffe de andre asiatiske ledere og så skynde sig hjem og\nmodtage præsident Bush. Det var ellers Hu selv, der havde insisteret på,\nat 90-årsdagen skulle markeres, ja\nhan havde ifølge amerikanske kilder\nplanlagt et møde for 2000 mennesker\ni Beijing og flere andre arrangemen-22ter, deriblandt præsentationen af en\nofficiel biografi. Nu blev det kun til\net mindre markant arrangement –\nplus et for 200 mennesker i Hu Yaobangs hjemby, Changsha. Men biografien, der er på tre bind, er på vej i\nHvorfor denne zigzagkurs? Joseph\nKahn fra New York Times, der plejer\nat være velorienteret, forklarer: Præsident Hu fandt det rigtigt at markere\nHu Yaobangs indsats for reformpolitiken, selv om Deng Xiaoping fjernede ham, og selv om der efter hans tilbagetræden blev startet en kampagne\nmod „borgerligt-liberale tendenser”.\nDet hører med i historien, at den nuværende præsident blev hjulpet frem\naf den afdøde partileder – de har\nbegge deres baggrund i Ungkommunisternes Liga. Men også, at fire af de\nni medlemmer i politbureauets Stående Udvalg havde advaret om, at\nen officiel hyldest kunne få folk til at\ntro, at diskussionen om „den statsfjendtlige sammensværgelse”, altså\nstudenterdemonstrationerne på Den\nHimmelske Freds Plads, kunne åbnes\nigen. Det var netop to af de fire, ministerpræsident Wen Jiabao og lederen af partiets disciplinærkomite, Wu\nGuanzheng, der præsiderede ved ceremonien i Folkets Store Hal. Et af argumenterne i ledelsen lød, at hvis\nman nu fremhævede Hu Yaobang,\nkunne man også blive nødt til at rehabilitere Zhao Ziyang. (Kahns kilder\nomfatter bl.a. medlemmer af Hu Yaobangs familie).\nTilsyneladende har Hu Yaobang\nfået ikon-status i en del af partiapparatet, nemlig den, der varmest går ind\nfor reformer, og måske også for en\ndemokratisering på det lavere lokale\nplan. I samme øjeblik det officielle\nkinesiske tv gav besked om mindeseminaret i Beijing, kom der et utal af\nindlæg om Hu Yaobangs dyder til de\nmest kendte kinesiske internet-fora,\nskriver amerikanske korrespondenter.KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006UAFHÆNGIGHED OG SAMARBEJDE\nGENERALFORSAMLING I DANSK-KINESISK FORENING\nDansk-Kinesisk Forening bestræber sig på at fungere uafhængigt i forhold til kinesiske\nmyndigheder, men bestræber\nsig samtidig på at have gode\nforbindelser til det officielle\nKina, hedder det i den beretning, som formanden, Kjeld\nA. Larsen, aflagde på foreningens generalforsamling i\nKøbenhavn søndag den 26.\n„En væsentlig ny aktivitet i det forløbne år var, at foreningen var vært\nfor en kulturperson fra det ikke-officielle Kina, dramatiker og teaterdirektør Zhang Guangtian“,sagde Kjeld\n„Via Zhangs besøg fik foreningens\nmedlemmer mulighed for at opleve\npulsen i det moderne kulturliv i Kina.\nI den forbindelse fik foreningen også\netableret samarbejde med en række\nuniversitetsinstitutter og kulturpersonligheder i Danmark. De etablerede kontakter vil sandsynligvis fortsætte og bære frugt i de kommende år,\nbåde i form af forbindelser mellem\nkulturliv i Kina og Danmark og mellem Dansk-Kinesisk Forening og danske institutioner“.\n„I virkeligheden har vi igennem flere år snakket om også at skabe kontakter til det civile samfund i Kina.\nDerved understreger foreningen sin\nuafhængighed og undgår at blive taget til indtægt for det officielle Kinas\npolitik“.Samarbejde med Kinas\n„Dansk-Kinesisk Forenings bestræbelser på at fungere uafhængigt i\nforhold til kinesiske myndigheder betyder ikke, at vi ikke samtidig bestræber os for at have gode forbindelser\ntil det officielle Kina”, understregede\nformanden. „Vi har således et udmærket samarbejde med Kulturafdelingen ved Kinas ambassade i Køben-havn. Foreningen var initiativtager\ntil en filmreception på ambassaden\nden 2. december 2005, hvor vi så filmen Red River Valley, et drama, som\nudspiller sig på Det Tibetanske Plateau. Kulturafdelingen har fået ny\nchef, kulturattaché Zhang Zhihong.\nHan ser ud til at blive en vigtig kontaktperson, han er meget interesseret\ni at lære foreningen at kende og gå\naktivt ind i et samarbejde“.Dansk-Kinesisk ForeningKinabladet – et tidsskriftUdgifterKinabladet er udkommet lige siden\nDansk-Kinesisk Forenings stiftelse\nfor syv år siden. I de senere år, hedder det i beretningen, er der sket en\nstor udvikling i retning af at gøre bladet til et tidsskrift med velskrevne artikler om kinesiske forhold, skrevet af\nbåde danske og kinesiske forfattere,\nmen stadig – ved udvælgelse af emner og behandlingen af dem – med et\nmenigt, men kinainteresseret publikum i tankerne.\nBladet nyder godt af økonomisk\nstøtte fra S.C.Van Fonden – den, der\ntidligere hed Daloon Fonden. Til udgivelse af bladet i 2006 har Fonden\nbevilget samme beløb som de foregående år, nemlig 30.000 kr. Det\nsætter redaktionen i stand til at fremstille et lidt dyrere blad, end foreningeningens økonomi tillader. Så der er\ngrund til at bringe en varm tak til S.C.\nVan Fonden, sagde formanden.Flere medlemmer\nForeningen havde ved udgangen af\n2005 316 medlemmer, en fremgang\npå i alt 42 eller 15 pct. flere end året\nfør. Hovedparten af medlemmerne, i\nalt 81 pct., bor på Sjælland pct.Referat på Hjemmesiden\nDa generalforsamlingen fandt sted efter redaktionens slutning er det her\nkun muligt at bringe uddrag af beretningen samt foreningens regnskab.\nEt fuldstændigt referat med beretning,\nvalg m.v. findes på foreningens\n(www. dansk-kinesisk.dk).Regnskab for 2005Indtægter\nKontingent og abonnementer\nTilskud fra fonde m.v.\nPorto, fragt, emballage\nHjemmeside, internet, telefon m.v.\nRejse- og mødeudgifter\nGebyrer bank og giro\nAfskrivning på inventar\nTrykning af bladet\nKøb af fotos\nDiv. udgifter ved bladproduktion\nPorto vedr. bladudsendelse\nKontingent til foreninger\nEgenkapital primo 2005 127430\nEgenkapital ult. 2005\nPassiver i alt3414\n138939København, den 9. februar 2006Lene Løgstrup (kasserer)\nRegnskabet er revideret efter foreviste bilag\nBjørn Runge (revisor)23KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006MORSOM, MEN UDEN MUNTER LATTERDai Sijie:\nMuo og de kinesiske jomfruer\n282 sider, 299,00 kr.\nOversat af Catrine Werchmeister\nfra fransk: „Le complexe de Di“.Af Rikke Agnete Olsen\nBogen om Muo og jomfruerne er\nikke helt almindelig. Forlaget annoncerer den som „en underfuld og\nvildtvoksende komedie, fuld af groteske situationer og fint skildrede menneskeskæbner”, men også som et\n„portræt af et nutidigt Kina, vi kun\nsjældent får adgang til”.\nDet er alt sammen rigtigt nok, men\nkomedien er sort, og efter læsningen\nsidder man lidt trist og nedslået tilbage, for det går jo alle personerne\nmere eller mindre dårligt, og egentlig\nuden at de selv er rigtigt skyld i det.\nPlottet – handlingen – virker egentlig lovende, og med erindringen om\nDai Sijies første roman, „Balzac og\nden lille kinesiske skrædderinde“, går\nman forventningsfuld i gang med at\nlæse om psykoanalytikeren Muo, der\nhar levet sit voksne liv i Paris, men\nnu vender hjem for at befri sin ung-domskærlighed, der sidder fængslet\nfor at have solgt – eller givet – forbudte billeder til vestlige journalister.\nMuo er en slags Don Quijote, og\nselv om han sådan set fornuftigt nok\nhar en masse US dollar med for at\nbestikke myndighederne, dvs. dommeren, til at frigive hans veninde, er\nhan slet ikke i besiddelse af den målrettethed og situationsfornemmelse,\nder skal til for at klare sagen. Han var\nfor resten heller aldrig hendes ungdomskærlighed. Da det viser sig, at\nhan kommer i kløerne på den vanskelige og despotiske dommer Di,\nder vil have jomfruer og ikke penge,\ner det begyndelsen til glidebanen\nned ad bakke for Muo, men komedien har været i gang, fra det øjeblik vi\nmøder Muo i toget i Kina, og første\ndel hedder da også meget betegnende „Ridderlighedens vej”.\nVor helt er i løbet af alle årene i\nParis blevet dybt betaget af Freud, og\nhans åndelige ballast er alle de noter,\nhan gennem årene har taget om\nFreud fra bøger, forelæsninger osv.\nHan har brugt studietiden på at læse\nog lære, men ikke af livet, og da han\nnu ca. 40 år gammel vender tilbage\ntil den komplicerede kinesiske verden, er det ikke let for ham at finde\nrundt i den. Man kan roligt sige, at\nhan har læst for meget og levet for\nlidt, og således er han selv jomfru,\nhvilket ikke gør det lettere for ham at\nfinde og overtale kvindelige jomfruer\ntil at møde dommeren.\nHan tumler forskrækket af sted og\nberøves stadig flere af sine ejendele\npå vejen, men han holder fast ved\nalle pengene og sine slidte briller så\nlænge som muligt. Det er på færden\nrundt på markeder som psykoanalytiker – noget ganske ukendt for folk\ndér, man anser ham nærmest for en\nslags spåmand – at handlingen løber\nhelt løbsk og nærmest bliver surrealistisk, og her er det, man får præsenteret så mange sider af virkeligheden\ni dagens Kina, at man godt kan tale\nom et portræt.\nSkildringen af alle fataliteterne er\nogså ind imellem rablende morsom,\nsom da Muo kommer lykkeligt i kløerne på en enke, der er jomfru, fordi hendes mand, der var skabsbøsse,24på bryllupsnatten valgte at begå selvmord ved at kaste sig ud ad vinduet\nfor at undgå det, der for ham måtte\nvære værre end døden. Enken er\nogså balsamøse, dvs. hun gør lig i\nstand, så de kan se ordentligt ud og\nholde sig en tid, og et af bogens humoristisk-sørgelige højdepunkter er,\nda hun skal gøre den slemme dommers lig i stand, og han så viser sig\nslet ikke at være død.\nHandlingen løber ad mange spor\nunder Muos fortsatte jomfrujagt. Portrættet af det nye Kina viser sig at indeholde ikke så lidt fra den gamle\ntid, og selv om der er meget morsomt\nog morsomt beskrevet i bogen, er der\ningen glæde og ingen munter latter i\nden. Hvor „Balzac og den lille kinesiske skrædderinde” skildrede ungdommens styrke, så man følte sig oplyst og styrket og aldrig glemmer det,\ner det svært at sige, om „Muo og de\nkinesiske jomfruer” overhovedet bliver husket – eller om den går hen og\nbliver en kultbog, måske som nøglen\ntil den triste udlandskinesers sorg\nover hans fædreland og den vej det\nOversættelsen er fin, selv om den\ndanske titel fører læseren lidt af sporet. Det er jo dommer Dis idé, vanvid\nom man vil, der styrer handlingen og\nMuos bedrifter.KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006JÆVNT KEDELIG LÆSNING\nJosé Frèches: Silkekejserinden\nBd. 2 Buddhas Øjne\n394 sider, kr. 298,00\nOversat af Hanne Kizach\nBd. 3 Tronranersken\n382 sider, kr. 298,00\nISBN 87-21-02358-1Af Rikke Agnete Olsen\nMed disse to bøger er serien om Kinas eneste kvindelige kejser afsluttet,\nog som anmelder er jeg nær ved at\njuble: Gud ske lov for det.\nDe to tykke bind lever til fulde op\ntil, hvad man kunne vente – eller\nfrygte – efter det første bind i serien\n„Verdens Tag”. (Anmeldt i Kinablabladet nr. 26 Sommer 2005). Det går\nstadig over stok og sten, eller måske\nsnarere over bjerg og dal, for de sådan cirka 30 hovedpersoner, der\ntumler omkring, efter og forbi hinanden mellem tibetanske klostre, handelsbyer og hellige steder langs Silkevejen i Xinjiang og kejserrigets hovedstæder Luoyang og Chang’an. I\ndet sidste bind når nogle af dem såmænd så langt vestpå som til Palmyra. En del dør undervejs, så hen mod\nslutningen er det lettere at holde\nstyr på handlingen, som ender med,\nat kejserinden er blevet kejser, men\nogså gammel. De onde er døde på\ngrusom vis, nogle af de gode har\nogså måttet lade livet – så vidt jeg\nkan skønne, for at kabalen kan gå\nop, så de bedste får hinanden to og\nto, og der ikke står nogen gode og er\nblevet til overs.\nDe stakkels mennesker, den store\ngule hund og den snehvide, hellige\nelefant rejser og sendes omkring, ofte\nuden at vide hvorfor, de mødes, og\nsød musik opstår, men så skilles de\nigen for at udstå unævnelige prøvelser, som regel af seksuel karakter.\nDet sidste gælder dog ikke hunden\nLapika og elefanten, men ellers svinger helte som skurke køllen i den\nepilerede rosendal tidligt og silde, og\nlæseren spares ikke for nogen detaljer. De saftige skildringer er ikke såHVEM SKREV HVAD?forfærdeligt forskellige, og til sidst\nspringer i hvert fald denne anmelder\ndem over, som man gjorde med naturbeskrivelser, når man som barn\nForfatteren kan sin gammelkinesiske pornografiske litteratur på fingrene, og der er ingen tvivl om hans\nlærdom i øvrigt, når det gælder Tangtidens og hele den østlige verdens\nkomplekse samfund, der med sine\ntalrige religioner og buddhismens\nforskellige afskygninger søges rullet\nop for læseren. Men lærdom gør ikke\nnødvendigvis litteratur, og med hensyn til personskildring og handlingens troværdighed lader alle tre bind\nom Silkekejserinden meget tilbage at\nønske. Alt foregår på overfladen, og\ntil trods for mange voldsomme begivenheder er bøgerne jævnt kedelige\nog tunge at komme igennem.\nDe er til gengæld udmærket oversat, bortset fra, at forfatteren ikke har\nværet konservator. En conservateur\ner ikke konservator, men museumsinspektør, og det er sådan set noget\nhelt andet.Hans Jørgen Hinrup:\nDansk Kinabibliografi 1950-2000\nForlaget Univers 2005, 282 sider, 199 kr.\nAf Anette KruseForlaget Univers har prisværdigt udgivet en bibliografi over samtlige danske udgivelser om Kina 1950–2000.\nBogen er samlet af en gammel Kinakender, bibliotekar Hans Jørgen Hinrup, der er seniorrådgiver og fag-referent på Statsbiblioteket i Århus med\nbl.a. Asien som fagområde.\nBogen er på 282 sider og er klart\nopdelt i en lang række emner. For eksempel kinesisk skønlitteratur, litteraturhistorie, sprog, kunst, historie,\ngeografi og meget mere. Dertil kommer kapitler om særlige områder som\nHong Kong, Taiwan og Tibet. Bogen\nslutter med en oversigt over andre\nbiografier, relevante institutioner og\nforskning samt en oversigt over tidsskrifter. Dertil kommer det uundværlige stikordsregister. Ved næsten alle\nbogtitler er en lille kommentar, der\nultrakort karakteriserer bogen.\nDet er en fornøjelse at se, hvor\nlangt Hinrup kommer ud i krogene,\nselv en bog som Poul Vads fantastiske roman Rubruk er taget med. Man\nmå håbe, at denne bibliografi vil finde udbredt anvendelse. Som Hinrup\nselv skriver i en kommentar: „så kunne det være, at denne eller hin låner\nville blive ansporet til at læse noget\nnyt. Og højere lykke findes der næsten ikke for en bibliotekar.”Bogen kan købes ved henvendelse til\nforlaget Univers, Holme Parkvej 18,\n8270 Højbjerg.25KINABLADET NR. 29 FORÅR 2006RI CHANG SHENG HUO\nOM HVERDAG OG TILVÆRELSE, SAMLET AF CLAUS SEIDENMillionskandale om\nWeng Wenhui døde af lymfekræft efter 67 dage på hospitalet i Harbin.\nDer blev gjort meget for at redde\nhans liv, blandt andet tilkaldte hospitalet specialister fra Beijing, men altså forgæves.\nEfter sin død er han blevet landskendt på grund af lægeregningen.\nDen blev på 7,8 millioner kroner.\nSagen blev taget op af Kinas centrale tv og en række medier. De konstaterede, at regningen omfattede et honorar på 234.000 kr. til en enkelt af\nde tilkaldte specialister, betaling for\n94 blodtransfusioner på en og samme dag (!) og en kemisk analyse, der\nvar dateret tre dage efter at han døde.\nBeijingbladet „Arbejdernes Dagblad” skriver, at der ser ud til at være\ndybe, etiske problemer med lægestanden, og at hospitalerne får skåret\nså meget i deres bevillinger, at de\nprøver at tjene penge på at sælge\ndyre medikamenter til deres patienter. For øjeblikket kommer 60 pct. af\nhospitalernes indtægter fra medicinsalg.Hans sidste ord kom\nGu Xin, en 22-årig studerende, gik\npå nettet, mens han var indlagt for\nleukæmi. Hans sidste ord kom på en\nhjemmeside tre timer før han døde.\nDe var en bøn om, at andre ville\nhjælpe hans forældre. De har, skrev\nhan, ofret alt for mig, ja solgt deres\nhus for at betale for mine behandlinger. Er der ikke nogen, der kan hjælpe dem, så de ikke skal leve resten\naf deres liv med en gæld på over\n150.000 kr. for min indlæggelse.\nMange reagerede ved at tilbyde\nhjælp til forældrene, et bondepar fra\nJiamusi i Heilongjiang-provinsen.uddanne mandlige sygeplejersker i\nShanghai, og det er blevet en succes:\nSå godt som hele årgangen fik job inden for en time på en stor jobmesse\ni byen, hvor unge med andre uddannelser ventede i lange køer og uden\nstore forhåbninger om en ansættelse.\nHospitalerne forklarer, at de gerne\nvil ansætte flere mænd, fordi de er\nbedre til at løfte patienterne og betjene kompliceret teknik. Til gengæld\nsiger nogle af de hospitalsdirektører,\nder allerede har mænd ansat, at\nmændene ikke er så stabile som\nkvinderne: De søger konstant efteruddannelse for at gøre yderligere karriere.springe ud. Et par af dem har talt\nmed „Ungdommens Dagblad” om\nderes problemer: Vi er bange for,\nhvad omgivelserne vil sige, hvis vi\nflytter sammen, og ikke mindst for,\nhvordan vore forældre vil reagere.\nDe er traditionsbundne og de går\nog håber på, at vi gifter os og skaffer\nDerfor har de to unge mænd prøvet at finde en løsning. På internettet har de averteret efter et par lesbiske piger, som vil gifte sig med dem,\nså de kan flytte sammen uden at andre får mistanke om, hvem der egentlig går i seng med hvem.Muren ødelæggesPå kong Hans’ tid boede der i Mukden – det nuværende Shenyang – en\nadelsmand ved navn Giocangga.\nHan var velstående nok til at have\nikke alene mange hustruer, men også\nmange konkubiner. Og han blev\nbedstefar til den første Manchu-kejser, grundlæggeren af Qing-dynastiet, der regerede Kina fra 1644 til\nBritiske genetikere har konstateret, at ikke alene var han stamfar til\net kejserdynasti, men også til i alt 1,5\nmillioner nulevende, mandlige kinesere. Det ved de, fordi de studsede\nover, at omkring tre pct. af 1000\nnordkinesere, som de undersøgte genetisk, viste sig at have et fælles, påfaldende gen i deres y-kromosomer.\nDet dannede, siger de, en slags\n„genetisk familienavn”, så man kunne føre dem tilbage til den samme\nforfader. Og da man kombinerede\ngenetik og slægtshistorie, viste det\nsig, at man nåede tilbage til Giocangga. Forskerne siger, at hans samtidige\nfra 1500-tallet vel i dag har i snit tyve\ndirekte efterkommere. Han når op på\nså mange flere, fordi skikken med et\nstort antal hustruer, konkubiner og\nbørn jo fortsatte i kejserfamilien op\ngennem århundrederne. Også selv\nom Pu Yi, den sidste kejser, døde\nbarnløs.Barbarerne formåede ikke at nedbryde den kinesiske mur. Men nu er turisterne godt på vej til det, i hvert fald\nved Badaling, hvor det største antal\ntilrejsende besøger muren. Der er\nridset så mange navne i muren, at\nden i følge en kinesisk ekspert „nærmest ser ud som en avis”. Nu søger\nman penge og ideer til en sanering.130.000 HIV-patienter\nAntallet af HIV-patienter er steget\nbrat i Kina på et år. Det er nu officielt på 130.000, og det er 50.000 flere\nend året før. Tallene er officielle,\nmen officielt indrømmer man, at de\nlangt fra er rigtige: viceministerpræsident Wu Yi fastslår, at efter alt at\ndømme er det reelle antal HIV- og\naids-ramte over seks gange så stort,\nja han giver endog en så nøjagtig bedømmelse af de statistiske unøjagtigheder, at han siger, at de officielle tal\nkun udgør 16,1 pct. af de faktiske.Karriere for mændCamouflage-konerFor fem år siden begyndte man atKinas bøsser er ikke glade for at261,5 million efterkommereOvervågning\nKina har mangeårige traditioner for\novervågning af alt og alle. Men de\nslår ikke til længere, mener byrådet iKINABLADET NR. 29 FORÅR 2006Shenzhen. Der er alt for mange overfald på bus- og taxi-passagerer, så nu\nbliver processen digitaliseret.\nPå busstationerne og i samtlige busser bliver der installeret digitale kameraer, der kan afsløre ugerningsmænd,\nog i taxierne kommer der GPS-anlæg,\nder ikke alene kan hjælpe politiet til\nat lokalisere vognen, men også sende\nbilleder af passagererne, hvis der bliver slået alarm.\nDog forlader man ikke den traditionelle metode helt: Der er bevilget\npenge, så politiet kan honorere et\nstort antal meddelere, deriblandt omkring 1000 buschauffører.Svindel på nettet\nKinesiske myndigheder har ikke blot\naffundet sig med internettet, de er begyndt at bruge det. Den centrale kinesiske disciplin-kommission åbner nu\nsin egen netportal, hvor det er meningen at offentliggøre alle de tilfælde af\nkorruption, kommissionen afdækker.\nDet har ikke været nogen hemmelighed, at korruptionen breder sig,\nmen nu begynder der at komme officielle tal. Kinas statsrevisorer har gennemgået en række regeringsorganer\nog fundet uregelmæssigheder til et\nsamlet beløb på 225 milliarder kroner. Samtidig har banktilsynet konstateret, at 799 ansatte i landets fire største banker har medvirket til illegale\neller irregulære lån for ialt 450 milliarder kroner.Åbenhed på nettet\nKinesiske myndigheder er begyndt at\ntale om, at tilsynet med lokalt misregimente er blevet langt nemmere, fordi de borgere, det går ud over, meget\nhyppigt melder sig over nettet, så man\nikke er afhængig af, at de lokale myndigheder skal slå alarm til højere sted.\nIkke nok med det. Statsrådet har besluttet, at der skal åbnes en særlig netportal, hvor folk kan følge med i statens anliggender. Den skal sørge for\nstørre åbenhed, og den bliver præsenteret som et af de væsentligste midler\ntil at få reformeret og fornyet statsapparatet. En mere effektiv administration og en større forståelse for statens\nbeslutninger er, hvad man venter sig,\nnår staten går på nettet.Troløse migrantkonermindst ønsket om højere løn, ligger\nbag mobilitets-tendensen. To tredjedele af alle ansatte i byerne regner\nmed højere indtægt end hidtil. Ude\npå landet, hvor man har hørt om den\nnye politik med at forbedre de sociale forhold på landet, regner hele tre\nfjerdedele med at komme til at tjene\nmere snart.Højst 1,5 milliard kinesereEn kinesisk vandrearbejder på vej\nhjem med gaver til nytårsfesten, der i\når begyndte den 29. januar. Men gensynet er ikke altid idyllisk. De hjemvendende mænd mistænker konerne\nfor utroskab, hvis de viser sig at være\ngravide eller har født. I Jiangsu har\nprovinshospitalet et center, hvor man\nkan få afgjort faderskabssager med en\ngen-analyse. For øjeblikket har vi ti\nhenvendelser om dagen, har lægerne\nsagt til „China Daily“. Men i 80 pct.\naf tilfældene bliver ægtemændene beroliget: Barnet er deres. Hvad mændene laver, mens de arbejder inde i\nbyen, foreligger der ikke noget om.Passiv modstand\nHe Luli, der er næstformand i Folkekongressens Stående Udvalg, har fastslået, at arbejdernes rettigheder krænkes udbredt i de private firmaer. Over\n80 pct. af dem holder sig ikke love\nog bestemmelser efterretteligt. Det er\nsærligt slemt i byggeriet, den lette industri og tekstilindustrien.\nHun fastslår, at kun hver femte privatansat nogen sinde har fået en aftale om løn og arbejdsvilkår. Og det har\nellers været et lovkrav helt fra 1995.Bevægelig arbejdskraft\nForældregenerationen i Kina har været vant til, at man bare blev på den\narbejdsplads, man en gang havde\nfået anvist. Sådan er det ikke for deres børn – i hvert fald ikke i byerne.\nEn meningsmåling, foretaget af et privat institut, viser at næsten 40 pct. af\nalle ansatte i byerne regner med, at\nde vil søge nyt job i det kommende\når. Bedre arbejdsforhold, men ikkeAkademiet for Socialvidenskaber har\nudsendt en vurdering af befolkningsudviklingen de kommende år. Den\ngår ud på, at befolkningstallet vil\ntoppe omkring 2030. Til den tid vil\nKina have mellem 1,39 og 1,45 milliard indbyggere.Nyt år, nye håb\n„Kinas Nyhedsugeblad” er en slags kinesisk „Newsweek”. Det udgives af\ndet officielle nyhedsbureau Xinhua,\nog bladet har markeret overgangen til\n2006 med en artikel, der hed „Vi håber”.\nBlandt de håb, bladet giver udtryk\nAt samfundet vil udvikle sig harmonisk,\nat der ikke længere vil være så\nmange, der dør ved mineulykker,\nat landets mest erfarne dommere\nvil tage stilling til alle dødsdomme,\nat vandrearbejderne kan få deres\nfulde løn udbetalt efter et års hårdt arbejde,\nat arbejdernes lønninger kan holde trit med inflationen og den økonomiske vækst,\nat staten vil skaffe penge, så alle\nbørn kan få ni års gratis uddannelse,\nat ingen må forlade skolen, fordi\nfamilien ikke har penge nok,\nat ingen patient bliver udelukket\nfra et hospital, fordi familien ikke kan\nat flere statsembedsmænd vil leve\nop til deres moralske ansvar..\nFresiavej 3, DK-3450 AllerødKINABLADET NR. 29 FORÅR 2006Returneres ved varig adresseændringARRANGEMENTER\nKinas miljø og energi\nForedrag i Dansk-Kinesisk Forening af\nph.d. Ole Odgaard\nonsdag den 15. marts 2006 kl. 19.30\ni Kulturstaldene, Forsamlingsbygningen, Halmtorvet 11, 1700 København V.\nCand.scient.soc., ph.d. Ole Odgaard\nvil – blandt andet med indtryk fra en\nrejse til Kina med Folketingets Energipolitiske Udvalg i januar 2006 – fortælle om Kinas miljø- og energiproblemer. Kinas nedslidning af miljøet\nog store kulanvendelser har nu nået\nen grænse for, om Kinas økonomiske\nvækst kan fortsætte. Forureningen er\nomfattende, og den almindelige kinesers helbred er åbenlyst påvirket heraf.\nOle Odgaard, som har boet og arbejdet fem år i Kina, fortæller om,\nhvordan energisektoren i disse år sætter verdensrekord i opførelse af kulkraftværker. Kinas anvendelse af energi er meget ineffektiv og forurenende.\nDer offentliggøres mere og mere kritiske rapporter om miljøets tilstand.\nDerfor prøver myndighederne at styrke en mere miljøvenlig udvikling af\nenergisektoren. Hvordan ser udviklingen ud og hvad prøver myndighederne at gøre?\nOle Odgaard er fuldmægtig i Energistyrelsen og var med på delegationsrejsen i sin egenskab af Styrelsens\nEntré: Medlemmer 20 kr., andre 30 kr.Dansk kineser om dansk og\ndigteren Jun Feng\ntorsdag den 27. april 2006 kl. 19,30\nJun Fengs foredrag handler hovedsageligt om hans oplevelser i Danmark\nsom flygtning, studerende og forfatter.\nHan betragter sig selv som et individ,der iagttager og tilegner sig en livsstil\ni den ene og anden kultur, snarere\nend som en repræsentant for en eller\nanden kultur, der oplever det såkaldte\nkultursammenstød. Jun Feng vil også\nfortælle lidt om sin tilværelse i Shanghai, hvor han blev født i 1965 og boede i 22 år, og om sit syn på nutidens\nJun Feng har haft en omtumlet\nskæbne. I Shanghai var han undergrundsdigter og -forfatter, men han\nblev forfulgt af politiet og flygtede i\n1987 til Sydkina. Her blev han et år\nsenere accepteret af en buddhistisk\norden som novicemunk, hvorefter\nhan vandrede gennem det krigshærgede Burma til Thailand i 1989. Han\nkom siden til Laos, hvor han blev\nfængslet, da han forsøgte at købe sig\ntil et laotisk statsborgerskab. Efter et\når og fire måneders fængselsophold\nblev han løsladt ved hjælp fra FN og\nkom til Danmark i 1992. Han har siden boet i Odense. Han blev dansk\nmag.art. i filosofi i 2002. I det sidste\npar år har han udgivet sin egen oversættelse af nogle af Søren Kierkegaards værker samt nogle bøger om\nKierkegaard og H.C. Andersen i Kina.\nEntré: Medlemmer 20 kr., andre 30 kr.All pages:256789101112131415161718192021222324252627282930InfoSaveLikeShareDownloadMoreKinabladet nr 29 Forår 2006 Published on Oct 1, 2010 Emner er kinesisk kultur, historie, samfund kinesernes tilværelse samt andre aktuelle emner. Der er også stof om dansk-kinesiske forbindels...See MorekinakulturFollowRead moreRead moreSimilar toPopular nowJust for youGo explore