Denne artikel dækker historiske begivenheder i Sydafrika. For apartheid som en lovovertrædelse i international ret, se Apartheid (lov) .\n“Badeområde kun for medlemmer af den hvide race” - tegn på tre sprog ( engelsk , afrikaans , isiZulu ) på stranden i byen Durban , 1989\nDa apartheid (bogstaveligt talt "adskillelse") er en historisk periode med administreret og organiseret såkaldt raceregregering i henholdsvis Sydafrika og Vestafrika . Frem for alt var det præget af den autoritære , selverklærede overvægt af den “hvide” befolkningsgruppe af europæisk afstamning frem for alle andre. Det begyndte i begyndelsen af det 20. århundrede, havde sit højdepunkt fra 1940'erne til 1980'erne og sluttede i 1994 efter en fase af gensidig forståelse med en demokratisk regeringsændring, hvor Nelson Mandela blev landets første sorte præsident. I dag bruges udtrykket undertiden som et synonymbrugt til race adskillelse generelt. Derudover er politisk handling med sådanne bestræbelser inkluderet som en strafbar handling i folkeretten (→ apartheid (lov) ).\n2.1 Fra det East India Company til den britiske intervention\n2.2 Calvinisme og apartheid\n2.3 Britisk kolonipolitik ved Kap\n3 Oprettelse af apartheidregimet\n4 Racepolitisk lovgivning i Sydafrika\n4.1 Første halvdel af det 20. århundrede\n5 Effekter af apartheid i det sydafrikanske samfund\n5.2 Offentligt liv\n5.3 Politisk deltagelse og borgerrettigheder\n5.5 Politik for fysisk planlægning og afvikling\n5.7 videregående uddannelse\n5.9 Offentlig administration\n5.12 Ytringsfrihed og presse\n5.13 Censur og selvcensur\n5.14 Sociologiske analyser og teoretiske fundamenter\n6 Indvendig modstand\n6.1 Grundlæggende og udvikling\n6.2 Afrikansk nationalkongres\n6.3 Militante modstandsorganisationer\n6.4 Ny selvtillid\n7.1 Støtte og propaganda i udlandet for apartheid\n7.2 Støtte fra udlandet mod apartheid\n7.2.2 Det Europæiske Fællesskab\n7.3 Boykot af et PR-selskab\n8 Slutningen af apartheid\n8.2 Sandhed og forsoningskommission\n8.3 Apartheid som en forbrydelse i folkeretten\n8.4 Yderligere konsekvenser for Sydafrika\n10.1 Generelle diskussioner\nApartheid betyder 'adskillelse', dannet fra det afrikanske - eller hollandske adjektiv bortset fra 'separat, individuel, speciel, forskellig', som oprindeligt kommer fra latin : pars 'delen', ad partem '(kun) til en del'. På andre sprog:\nPå fransk betyder à part de 'bortset fra undtagen fra'.\nPå engelsk betyder apart ' apart , apart', men også 'mærkeligt'.\nPå tysk er der et forhold i ordet part , mens ordet fra hinanden hovedsageligt bruges i betydningen 'dejlig, attraktiv'.\nMange historiske, socio-sociologiske, religiøse og psykologiske faktorer var på arbejde i udviklingen af teorien og udøvelsen af apartheid. Forskning er kontroversiel omkring relevansen og betydningen af de enkelte komponenter. I en snævrere forstand kaldes kun den lovligt forankrede politik for raceregregering, der har været praktiseret siden 1948, apartheid. I Sydafrika er udtrykket apartheid allerede brugt af officielle organer til de politisk-lovgivningsmæssige foranstaltninger til racemæssig adskillelse før 1948, da grundlaget for apartheid opstod gradvist fra 1908 og fremefter. Med sejr Nationale Parti i de parlamentsvalget i 1948 og den efterfølgende dannelse af en regering under ledelse af Daniel François Malan , ideologi apartheid opnået en dynamik, der var endnu strengere og mere autoritær end de raceadskillelse politik tidligere regeringer . Historien om apartheid i Sydafrika blev hovedsageligt formet af konflikter mellem indvandrerbefolkningsgrupper i Bantu , boere af hollandsk oprindelse , briterne og senere også "halv-racer" kaldet farvede såvel som indianere . Derfor var den demografiske struktur i Sydafrika et grundlag for udviklingen af apartheidsystemet.\nFra det East India Company til den britiske intervention\nOprindeligt blev regionen syd for Zambezi afgjort af San . I det 16. og 17. århundrede rykkede Bantu-talende grupper fra nord ind i deres bosættelsesområde og fortrængte delvist den oprindelige befolkning. I midten af det 16. århundrede var portugisiske søfolk de første europæere, der oprettede små bosættelser ved kysten. I 1652 grundlagde Jan van Riebeeck en station på Cape of Good Hope på vegne af det hollandske East India Company for at forsyne skibe med mad, som efterfølgende blev Cape Town . Hollænderne, kendt som boere fra det 18. århundrede, opdrættede og begyndte at handle med de lokale. Briterne overtog kontrollen med Cape-provinsen . Da de avancerede mod øst, stødte de på Xhosa ; fra 1779 til 1879 var der ni krige ( Xhosa eller Cape Border Wars ), hvor Xhosa blev besejret af de hvide tropper.\nCalvinisme og apartheid\nBoerne af hollandsk oprindelse blev formet af calvinismen , som videreudviklede Johannes Calvins doktrin om forudbestemmelse . I den ny-calvinistiske Nederduitse Gereformeerde Kerk (NGK) i det nuværende Sydafrika, hvor størstedelen af alle hvide afrikanske stadig hører til, var det en selvfølge indtil 1857, at hvide og ikke-hvide bad og kommunikerede sammen. Først i 1857 besluttede det, at ikke-hvide skulle "nyde deres kristne privilegier i en separat bygning eller et institut". Til den religiøse legitimering af apartheid blev passager fra Det Gamle Testamente som Dtn 23.3 EU eller Jos 23.9-13 EU brugt.\nMed centrale udsagn fra Calvin, for hvem en skelnen mellem fattige og rige, frie og slaver, kvinder og mænd såvel som racer eller nationaliteter i kirken var utænkelig (se Gal 3 : 26-29 EU ), en teologisk retfærdiggørelse af apartheid sådan som ikke kompatibel med NGK. I forskning (fx FA van Jaarsfeld, Edward A. Tiryakian og T. Dunbar Moodie) fra 1950'erne og fremefter blev udtalelsen gentagne gange udtrykt, at nogle aspekter af calvinismen spillede en vigtig rolle i dannelsen af apartheidsystemet. Fra 1980'erne og fremefter blev disse synspunkter i stigende grad modsagt. (Fx af André du Toit eller Norman Etherington).\nBritisk kolonipolitik på Kap\nUnder britisk styre i begyndelsen af det 20. århundrede opstod de første omfattende planlagte apartheidstrukturer i Sydafrika.\nFra 1903 til 1905 skulle den sydafrikanske indianerkommission (SANAC) etablere en fælles etnisk politik for alle fire sydafrikanske provinser ( Natal , Cape Colony, Orange Free State og Transvaal ). Kommissionen foreslog oprettelsen i overensstemmelse med Natal-praksis for den indfødte administration . Dette separate ansvar for en magtfuld administrativ myndighed blev det organisatoriske centrum i apartheidregimet fra 1958 i form af Bantu-administrationen .\nI 1910 blev Unionen af Sydafrika grundlagt gennem fusionen af de fire provinser. Unionen var under kontrol af hvide fra starten. Sorte såvel som farvede og asiater fik ikke stemmeret, skønt der havde været en indsats af denne art af missionær James Stewart . De fik kun lov til at deltage i provinsregeringerne. Desuden var enhver seksuel kontakt mellem de forskellige befolkningsgrupper kendt som "racer" forbudt. Den adskillelse politik blev understøttet af de hvide magthavere med et stigende antal love.\nDen Miner og Works Act of 1911 etablerede den ulige behandling af hvide og sorte i økonomien. Sandsynligvis den mest vigtige lov om rumlig adskillelse, Natives Land Act , trådte i kraft i 1913. Som et resultat fik den sorte befolkning kun lov til at købe jord i de forbehold, der var tildelt dem. Disse områder dækkede omkring 7,3 procent af det sydafrikanske territorium. Ti år senere implementerede Natives Urban Areas Act også rumlig adskillelse i byområder. Mod den voksende ulighed i befolkningsgrupperne blev der i 1923 erklæret en interchurch missionskonference, der under ledelse af Johannes Du Plessis henvendte sig til den daværende regering i Sydafrika med en anmodning om denne sag.\nI 1924 begrænsede Industrial Conciliation Act samarbejdet mellem potentielle kollektive forhandlingspartnere. Med denne lov blev der oprettet såkaldte industriråd for at forhindre de tidligere sammenstød mellem arbejderkommandoer og militæret. Disse industriråd arbejdede på samme måde som kollektive forhandlingskommissioner og havde beslutningsbeføjelser, som dog måtte bekræftes detaljeret af arbejdsministeren. Fra arbejdernes side kunne kun personer med den status, der er defineret i loven som ansatte (arbejdstagere), deltage. Imidlertid blev sorte arbejdere udelukket fra dette og blev derfor ikke anset for at være berettiget til kollektive forhandlinger. Alliancens regering valgt i 1924 mellem det nationale parti og det sydafrikanske Labour Party under den fælles premierminister James Barry Munnick Hertzog udviklede en civiliseret arbejdspolitik , ifølge hvilken alle offentlige arbejdsgivere kun måtte ansætte hvide arbejdere. Ifølge dette mistede tusinder af sorte arbejdere f.eks. Deres job i statens jernbanesektor. Den daværende socialdemokratiske arbejdsminister Frederic Creswell definerede "ikke- civiliseret arbejde" som en aktivitet for mennesker, der begrænser sig til en livsstil med kun det absolutte minimum af forpligtelser, som det er almindeligt blandt "barbariske og uudviklede mennesker".\nYderligere juridiske foranstaltninger, der førte til begrænsninger for den ikke-hvide befolkning, kom i 1930'erne og 1940'erne. I 1948 vandt Nationalpartiet parlamentsvalget. Hun blev ved magten indtil 1994.\nEtablering af apartheidregimet\nBaseret på denne tradition blev racemæssig adskillelse retfærdiggjort med henstillinger fra en besat med forskere, som Kommissionen støtter og endelig med love og en særlig autoriseret institution. I lovteksterne blev der henvist til apartheid med eufemismen "Separat udvikling" ( afrikaans : Afsonderlike Ontwikkeling ).\nBoer- nationalisternes sejr var tæt knyttet til 2. verdenskrig . Under den tidligere siddende premierminister Jan Christiaan Smuts deltog Sydafrika i militære konflikter sammen med briterne. Nationalisterne var derimod imod at blande sig i den væbnede konflikt og sympatiserede åbent med det tyske nationalsocialistiske regime . Flertallet af vælgerne var enige med nationalisterne.\nRegeringsskiftet repræsenterede udgangen af fattigdom for mange boere, der tidligere næppe havde taget kontakt med den førende elite i landet under britisk styre. Mange flyttede til byområder og fandt arbejde der i den nye økonomi. Nationalisterne, der forresten forsøgte at adskille sig fra briterne, styrede nu også racepolitik i nye retninger. Dermed forfulgte de tre mål: For det første ønskede de at konsolidere den politiske magt, for det andet at gennemføre deres vision om raceforhold, og for det tredje skulle boernes uddannelsesniveau og økonomiske status hæves.\nFør 1948 blev sorte gradvist udelukket fra selvbestemt politisk deltagelse og høje positioner i økonomien. Racesegregering blev givet dels ved lov og dels ved uofficiel skik. Ordren var dog ikke særlig streng. Der var bestemt farvede mennesker, der boede ved siden af hvide, indiske forretningsfolk, der gik i forretning i byens centrum, eller sorte, der drev deres gårde uden for deres forbehold .\nNationalisterne lukkede disse "huller" i racemæssig adskillelse med forskellige foranstaltninger. Først delte de hele den sydafrikanske befolkning i fire etnisk differentierede klasser: hvid , farvet , asiatisk og sort eller på engelsk hvid , farvet , asiatisk eller indisk og indfødt eller senere bantuer og afrikaner. ( Se også: Sydafrikas befolkning ). Opgaven til en af disse grupper blev udført efter visse kriterier. Fortolkningen af testresultaterne blev ofte overladt til efterforskerens skøn. Dette gjaldt især opdelingen i sorte og farvede. Der blev anvendt forskellige tests, som om en blyant, der sidder fast i håret, falder ned, når motivet ryster på hovedet. Hvis pennen faldt ud, blev testpersonen betragtet som en farvet person; hvis pennen sidder fast, blev han betragtet som en sort person. Som et resultat blev korte frisurer populære. En anden af disse tests bestod af, at testdirektøren brugte magt til at presse en fingerspids af den person, der blev testet. Fra farven på den misfarvede - fordi blodfri - neglebed efter at have sluppet løs blev løbet udledt.\nFra da af bestemte raceordren hele livet. En streng adskillelse af hvide og ikke-hvide var påkrævet på offentlige steder. Blandede ægteskaber var forbudt. Med Group Areas Act af 13. juni 1950 blev adskillelsen af boligområder etableret. I byområder blev der skabt separate boligarealer til de forskellige racer; træningen var også baseret på den tilsvarende race. Sorte måtte medbringe et pas uden for deres forbehold. Dette betød, at kun de sorte, der kunne vise arbejdstilladelse, skulle tolereres i byområder. Alle resterende sorte blev betragtet som udlændinge. De sorte, der arbejdede i byerne, blev accepteret som gæstearbejdere. De fleste af dem boede i såkaldte townships i udkanten. Ikke-urbane sorte fik kun 72 timer i byer uden tilladelse i henhold til lov om ændring af indfødte love fra 1952. Med det var apartheid juridisk komplet. Ikke desto mindre var levestandarden, uddannelsesmulighederne i skoler og de få universiteter, der var godkendt for dem, såvel som lægebehandling og dermed den sorte forventede levetid højere end i alle andre afrikanske lande, hvorfor Sydafrika blev konfronteret med ulovligt indvandring fra de nordlige nabolande selv under apartheid.\nI 1953 blev Bantu Education Act vedtaget, som den 1. april 1955 overførte kontrollen med sort uddannelse fra Department of Education til Native Affairs Department . Baggrunden var at træne afrikanerne til fysisk arbejde; landbrug bør undervises i stedet for matematik og engelsk. Samtidig skulle alle afrikanske grundskoler og gymnasier, der drives af kirker og missioner, overtages af regeringen, ellers modtager disse skoler ikke længere nogen statsmidler som støtte. I protest kaldte ANC en ugelang skole-boykot, som skulle begynde den 1. april 1955. Som et resultat blev loven ændret, således at uddannelse skulle være den samme for alle.\nRacepolitisk lovgivning i Sydafrika\nPolitik i Sydafrika skabte en række forskellige love, forskrifter og administrative strukturer, der gav regeringerne omfattende beføjelser til at diskriminere store befolkningsgrupper og understøtte hvide magt over andre grupper.\nEfter afslutningen af anden boerkrig bestilte guvernøren for Cape Colony , Lord Milner , en kommission (South African Native Affairs Commission) i 1903 til at undersøge alle levevilkår i den indfødte befolkning i de fire "sydafrikanske kolonier", dvs. i Cape Colony inklusive Natal , i Transvaal såvel som i Orange River Colony .\nDenne kommission, som var aktiv fra 1903 til 1905, blev formet af europæiske interesser på grund af sin personlige sammensætning og blev ledet af Sir Godfrey Lagden . For offentligheden bar Kommissionen og dens rapport hans navn. Den såkaldte Lagden-rapport og lovgivningen, der følger af dens anbefalinger, fortolkes i dag som en reaktion på den hvide befolknings minoritetssituation med dens fremskridt økonomiske problemer.\nI henhold til anbefalingerne i rapporten skal det stigende ejerskab af jord (forvaltning eller almindelig lov) blandt den lokale befolkning, et centralt spørgsmål på det tidspunkt, udformes på en sådan måde, at det var rumligt og strengt lovligt adskilt fra områderne i hvid befolkning. Den hvide befolkning begyndte at oplagre jord. Den resulterende knaphed på jord reducerede den sorte befolknings sociale fremskridt gennem deres egne landbrugsaktiviteter og hæmmede ikke kun deres samlede udvikling, men forårsagede også en befolkningsvandring i Sydafrika med koncentration nye steder. Denne institutionelle ulempe for den indfødte befolkning til skade for deres levebrød i deres hjemområder skabte et stigende antal vandrende arbejdstagere, der i stigende grad koncentrerede sig i minecentrene eller tvang dem til at arbejde på "hvide" gårde i et afhængighedssystem.\nDen Natives Land Act (lov nr 27) 1913 søgte at standse erhvervelse af jord den sorte befolkning uden for de områder, der er udpeget af regeringen for deres afvikling. Således blev en koncentration af den indfødte afrikanske befolkning i de nye bosættelsesområder kaldet afrikanske reserver forfulgt ved at forsøge at binde dem der gennem køb af jord og lejeaftaler. På denne måde blev beboerne i de områder holdes til rådighed på en kontrolleret måde som en lav- lønarbejde pulje til gavn for de gårde og industrier i de hvide i byerne. Den økonomiske karakter af apartheidkonceptet kan ses i denne strukturelle udviklingspolitik på det tidspunkt. Den Natives Land Act ses derfor som det første lovgivningsmæssige milepæl for hele apartheid politik. På baggrund heraf blev Beaumont Commission (Beaumont Commission) oprettet i 1916 , hvis opgave det var at etablere en mere detaljeret geografisk definition af de nye "sorte" bosættelsesområder. Det blev opkaldt efter William Henry Beaumont , en tidligere administrator af Natal.\nProcessen med at udvise den sorte befolkning fra byerne til de afrikanske reserver begyndte i Transvaal, hvor Transvaal Local Government Commission (Stallard Commission) fortsatte med beslutsomhed i overensstemmelse med den nye bosættelsespolitik. Hun argumenterede med sit grundlæggende synspunkt om, at byerne blev lagt ud af den hvide befolkning, og at den sorte befolkning derfor kun ville få lov til at blive der midlertidigt.\nDen Native (bygrænsen) Act (lov nr 21) af 1923 repræsenterer den anden milepæl i den tidlige apartheid fase. Denne lov blev fulgt i 1945 i spørgsmålet om Native (byområder) lovbekendtgørelse (lov nr 25) , som i tur blev erstattet af afskaffelsen af tilstrømningsloven (lov nr. 68) er blevet ophævet.\nI 1927 vedtog det sydafrikanske parlament loven om indfødt administration (lov nr. 38) . Denne lov omformede alle spørgsmål fra den lokale befolkning på en sådan måde, at kompetencen blev flyttet fra det sydafrikanske unions parlamentariske niveau til regeringen og dens regionale forvaltninger. Dette etablerede et to-klasses statsborgerskab gennem lovgivningen , som dannede grundlaget for Bantu Authorities Act , som trådte i kraft i 1951, og som senere skabte selvstyre under hvidt tilsyn .\nUnder den globale økonomiske depression i 1930'erne steg overgræsning af landbrugsjord på den sydafrikanske unions område, og der blev udviklet en overbefolkning i de berørte regioner i landet, hvilket forårsagede progressiv jorderosion og faldende fødevareproduktion. Ændringerne i det naturlige område blev brugt til yderligere lovgivningsmæssige indgreb i ejendomstrafik . Med henblik herpå Parlamentet vedtog den Development Trust og Land (lov nr 18) i 1936 på anbefaling af Beaumont-Kommissionen . Loven var et svar på den voksende konflikt mellem "ulovligt" ejerskab af sorte landmænd og de lovligt privilegerede hvide landmænd. Gennem denne lovgivning skabte den sydafrikanske union et system til registrering af gårde, kontrol med husdyr og distribution af jordforpagtninger til sorte. Derudover blev den sorte befolkning forbudt at eje og erhverve jord uden for de udpegede bosættelsesområder. I 1936 begrænsede loven om repræsentation af indfødte alvorligt sorte folks ret til at stemme på parlamentarisk repræsentation.\nDen Natives Laws Amendment Act (lov nr 46/1937) af 1937 reduceret rettigheder sorte arbejdere. Jobsøgende fra landdistrikterne havde nu kun opholdsret i byerne i 14 dage, inklusive deres tilbagevenden til deres hjemby. Det industrielle boom i løbet af anden verdenskrig tilskyndede holdninger i parlamentet og regeringen til at løsne disse begrænsninger igen. Imidlertid tog regeringen i Boer Nasional Party i 1948 status som 1937 og gjorde det til grundlaget for yderligere begrænsninger i sin apartheidspolitik.\nEn statsadministrativ struktur, South African Native Trust (SANT), blev oprettet til den administrative implementering af de udtænkte kontrolsystemer . Med dette instrument blev en restriktiv omfordelingspolitik af jordaktiver startet i landdistrikterne ved hjælp af den tilgængelige statsplanlægning og bosættelsespolitik. Som et resultat begyndte uregistrerede landmænd at blive udvist, medmindre de officielt var registreret som arbejdere på de hvide gårde. Ekspropriationen af en betydelig del af den lokale befolkning, der bor der, var den tilsigtede økonomiske effekt af disse parlamentariske reformbestræbelser. Dette blev kendt som "forbedringsplanlægning " og blev strengt implementeret i slutningen af 1930'erne og 1940'erne. Dette førte til en udvidelse af beføjelserne hos de involverede regeringsembedsmænd, de indfødte kommissærer og landbrugsofficerer .\nI samme år med sejren ved parlamentsvalget i 1948 begyndte Nationalpartiet (Nasionale Party) at vedtage love, der definerer adskillelsen af forskellige befolkningsgrupper mere skarpt og burde håndhæves yderligere. Med vedtagelsen af disse love blev racediskrimination i Sydafrika, apartheid, systematisk institutionaliseret og nedfældet i lov.\nDen ideologiske forudsætning for denne lovgivning var opdeling af befolkningen efter medlemskab af en ”race”, hvor hudfarve oprindeligt blev brugt som et benchmark indtil 1950'erne. Målet var etablering af uafhængige, såkaldte hjemlande og oprettelse af juridiske nationalitetsenheder (national enhed) . Oprindeligt blev der oprettet 8 sådanne "nationale enheder", som senere blev suppleret med yderligere to.\nLoven (engelsk: Acts) til den systematiske implementering af apartheid-konceptet blev sat i kraft efter valget i 1948 og den efterfølgende erklæring om "Grand Apartheid". Vigtige eksempler på lovgivning om håndhævelse af apartheid inkluderede:\nLov om forbud mod blandede ægteskaber , lov nr. 55 (1949)\nUmoralitetsloven , lov nr. 21 (1950); ændret (1957) (lov nr. 23)\nLov om undertrykkelse af kommunisme , lov nr. 44 (1950)\nSeparat repræsentation af vælgerloven , lov nr. 46 (1951)\nForebyggelse af ulovlig hukommelseslov , lov nr. 52 (1951)\nLov om ændring af indfødte love , lov nr. 54 (1952)\nIndfødte afskaffelse af pas og koordinering af Doc's Act , lov nr. 67 (1952)\nNative Labor Settlement of Disput Act , Act No 48 (1953)\nLov om reservation af særskilte faciliteter , lov nr. 49 (1953)\nBantu-lov om forbud mod forbud , lov nr. 64 (1956)\nBantu Investment Corporation Act , Act No 34 (1959)\nFremme af Bantu-selvstyre-lov , lov nr. 46 (1959)\nLoven om farvede personers kommunale reserver , lov nr. 3 (1961)\nLov om bevarelse af farvede områder , lov nr. 31 (1961)\nLov om ændring af generelle love , lov nr. 37 (1963)\nLov om ændring af generelle love , lov nr. 83 (1967) såkaldte terrorlov\nLov om fremme af økonomisk udvikling af hjemlande , lov nr. 46 (1968)\nLov om intern sikkerhedsændring , lov nr. 79 (1976)\nPolitiændringslov , lov nr. 64 (1979)\nEffekter af apartheid i det sydafrikanske samfund\nTegning af et toiletskilt i Sydafrika, der viser brugen af offentlige toiletter efter race\nAdgang til hunde og "ikke-hvide" forbudt: kun for hvide! - Stranden såvel som faciliteterne er forbeholdt hvide - Provinsadministrationen . Log på engelsk og afrikansk på stranden ved Muizenberg nær Cape Town 1985\nNogle forskere deler virkningerne af apartheidspolitik i to aspekter: lille apartheid , også kendt som lille apartheid og stor apartheid eller grand apartheid . Med stor apartheid menes rumlig adskillelse i stor skala, den egentlige segregerings- eller hjemlandspolitik . Andre videnskabelige repræsentationer optager ikke denne dikotomi, fordi systemet med systematiske ulemper var knyttet til hinanden på en meget kompleks måde.\nFormerne for lille apartheid blev straks mærkbar i hverdagen for ikke-hvide . Det omfattede den racemotiverede adskillelse i servicesektoren og i det offentlige rum samt forbuddet mod at komme ind i offentlige parker eller badestrande og svømmehaller for sorte, separate rum i offentlig transport eller deres egne skoler. Umiskendelige regler og forbud mod adskillelse i offentlige rum blev opnået gennem skilte. Virksomhederne måtte oprette separate toiletter og kantiner. Nogle faciliteter, såsom hoteller i høj klasse, var kun tilgængelige for hvide mennesker. Detailhandlen håndterede enten sin kundetrafik via to dørsystemer eller tog ordrer fra ikke-hvide ved bagdøren og leverede dem også der.\nHospitaler, postkontorer, rådhuse, banker og toiletter havde normalt to indgange præget af skilte. Andre områder af livet var mindre klart defineret. Mund til mund blev brugt til at navngive restauranter og barer blandt ikke-hvide, hvor man ikke blev serveret eller ikke var ønsket. Nogle ikke-hvide testede grænserne for hvide accept. Andre var tilbageholdende med at forlade deres sikre område. Som et resultat levede de mere stille og mindre udsat for diskrimination.\nNogle af disse adskillelsesforanstaltninger havde en øjeblikkelig virkning, men producerede mindre langsigtede effekter for de befolkninger, der var berørt af adskillelsespolitikken.\nMange adskillelsesforanstaltninger i den offentlige sektor blev ophævet på initiativ af præsident Frederik Willem de Klerk i 1989 og 1990, for eksempel:\nMarts 1989, Port Elizabeth gav fri adgang til alle svømmebassiner.\nNovember 1989, instruktioner til alle relevante lokale administrationer om at annullere gruppespecifikke strandreservationer. Dette blev implementeret ved udgangen af 1989.\nI september 1989 gav Johannesburg (byråd) gratis adgang til alle svømmebassiner og fritidsfaciliteter.\nI december 1989 åbnede Bloemfontein (byrådet) alle lokalsamfund (inklusive biblioteker, busser, parker, svømmehaller).\nI februar 1990 ophævede Johannesburg de gruppespecifikke adgangsbegrænsninger i den offentlige transportbus.\nMarts 1990 åbnede Pretoria (byråd) den kommunale busforbindelse, biblioteker og svømmebassiner for alle.\nI nogle byer, hvor Konserwatiewe-partiet dannede den stærkeste lokale politiske styrke, blev der forsøgt at genoprette segregeringsforhold i offentlige institutioner. Dette førte til protester blandt de sorte og farvede befolkning i Boksburg og Carletonville , der havde form af en forbruger boykot mod lokale virksomheder. Virkningerne var meget effektive, da dette førte til lukning af virksomheder og midlertidige salgstab på op til 80 procent for andre virksomheder. Boykotterne sluttede i november 1989, efter at De Klerk-regeringen annoncerede ophævelsen af 1953 Reservation of Separate Facilities Act fra 1953 i 1990. De økonomiske virkninger optager også domstolene. Dommer CF Eloff fra Transvaal provinsafdeling ved højesteret i Pretoria besluttede Carletonville byråd i september 1989 for voldelig adfærd. De genoprettende forhold i Boksburg kom også for højesteret, hvor dommer SW McCreath beskrev beslutningen fra byrådet i dette samfund som "groft urimeligt" og i sin begrundelse henviste til det faktum, at en lokal administration udøvede sin magt i ville skal udøve kommunens interesser i sin helhed og behøver ikke træffe uhensigtsmæssige beslutninger med "utro hensigt".\nI juli 1990 vedtog det daværende sydafrikanske parlament med tre kammer den diskriminerende lovgivning om lov om offentlige faciliteter med et overvældende flertal, som fuldstændigt ophævede separationsloven af 1953. Stemmer imod kom kun fra fraktionen fra Konserwatiewe-partiet, som i den så en "ødelæggelse af den 'hvide' ret til selvbestemmelse" (ødelægge den hvide ret til selvbestemmelse). Den minister for planlægning og provicial service Hernus Kriel imødegås i parlamentet, at den gamle lov var diskriminerende i princippet, og at det var nu muligt for Sydafrika at vende tilbage til det internationale samfund. For Labour Party MP Desmond Lockey er der nu taget et skridt for at gå videre mod at genoprette menneskelig værdighed og borgerrettigheder for alle sydafrikanere. Zach de Beer fra det demokratiske parti kommenterede, at den nye lov "yder et væsentligt bidrag til at skabe et passende klima til forhandlinger".\nPolitisk deltagelse og borgerrettigheder\nUdelukkelsen af alle ikke-hvide, men primært sorte, fra aktiv og passiv stemmeret i de dele af landet uden for forbeholdene eller senere hjemlande havde indflydelse selv i det fælles område. På denne måde skabte de politiske beslutningstagere i Sydafrikas parlamentariske repræsentationssystem bevidst et absolut underskud på demokratiske rettigheder for et flertal af befolkningen. Med den konstitutionelle reform af 1984 under Pieter Willem Botha skulle dette hul igen sættes i perspektiv med et tre-kammer-system uden at lade det sorte flertal af befolkningen forme den politiske vilje og forme den i Sydafrika. Dette betød, at der ikke kunne initieres nogen demokratisk legitimerede korrektioner eller udvikling i det sydafrikanske samfund fra deres kreds.\nDet historiske forløb med afskaffelsen af stemmerettigheder for den ikke-europæiske befolkning har fundet sted i flere årtier siden grundlæggelsen af Den Sydafrikanske Union og i henhold til gruppespecifikke (farvede, indiske, sorte) handlingsmønstre. En effektiv udformning af sociale spørgsmål om de forfatningsmæssige strukturer for de parlamentariske og lokale valgorganer blev kun givet til borgere af europæisk afstamning. Apartheidstaten organiserede politisk deltagelse for ikke-hvide udelukkende ud fra sit eget herskerperspektiv. Hjemmelandernes regeringer eller stort set ineffektive organer tilbød plads til dette, da de ikke var udstyret med tilstrækkelige beføjelser. Sidstnævnte omfattede forudbestemte rådgivende institutioner som farvede repræsentantskab og det sydafrikanske indiske råd .\nDen bevægelsesfrihed blev begrænset af flere juridiske bestemmelser. Med lov om ændring af indfødte love (lov nr. 54/1952) af 1952, en ændring af indfødt arbejdslovsreguleringslov af 1911 og indfødte konsolideringslov (lov nr. 25/1945 ) , begrænsede apartheidregeringen de allerede begrænsede boliger og opholdsrettigheder af sorte Befolkningen fortsætter. Af særlig betydning er reglerne i afsnit 10 (tysk: § 10) i denne lov, der definerer eksistensielt vigtige undtagelser fra 72-timers opholdsret uden for de tildelte boligområder i reservationer eller hjemlande. Ingen sort person fik lov til at tilbringe mere end 72 timer i de hvide foreskrevne områder . I henhold til afsnit 10 var rettigheder opholdstilladelser for sorte arbejdere i de "hvide" områder. De blev defineret for et tildelt job med en regional beskrivelse og blev udeladt, hvis jobbet var tabt. Denne godkendelse og en månedlig bekræftelse fra arbejdsgiveren blev anført i pasbøgerne, som altid skal medbringes. Under kontrol kunne det lovlige opholdssted bestemmes med det samme. Især kvinder og børn af mandlige vandrende arbejdstagere blev hårdt ramt af disse begrænsninger, da der ikke var nogen familieindvandringsrettigheder for dem. Den Ministeren for bantu Administration , Hendrik Frensch Verwoerd , forklarede i 1955, baseret på resultaterne af Stallard Kommissionen , at kun sorte arbejdere ”på foranledning og til fordel for de hvide” og ikke gennem juridisk sikrede rettigheder i de ”hvide områder "Nyttige arbejde udført, hvorfor de er "højst besøgende". Det økonomiske politiske mål med disse regler var at sætte alle sorte medarbejdere i rollen som kontraktindvandrende arbejdere og forhindre dem i at slå sig ned på arbejdspladsen.\nVed at klassificere befolkningen i "racemæssigt" definerede grupper blev der oprettet en klassifikation, der gjorde det muligt at skelne hver person fra andre i hele det sociale liv. “Løbskategorien” blev indtastet i identifikationsdokumenterne ved hjælp af bogstavkoder, for eksempel -C- for farvede . Den sorte befolkning modtog et særligt identifikationsdokument, referencebogen . Den Population Registration Act (lov nr 30/1950) divideret befolkningen i Sydafrika i tre hovedgrupper:\nFor at gennemføre disse foranstaltninger blev der oprettet et "Race Classification Board". Alle sydafrikanere blev registreret af denne myndighed og skulle afgive et pasfoto. Et centralt "race register" blev oprettet på dette grundlag. Udtrykket Bantu var blevet brugt af regeringen som et udtryk for den oprindelige sorte befolkning siden 1951 og har været et officielt udtryk siden 1962. I 1978 blev ordet sort introduceret som det officielle navn for mennesker . Fra 1973 blev en etnisk undergruppe ( national enhed ) registreret i sorte identitetsdokumenter . En supplerende lov fra 1982, ændringsloven om befolkningsregistrering (lov nr. 101/1982) , førte til en standardisering af identitetskort for alle befolkningsgrupper, som nu gav mulighed for at inkludere biometriske egenskaber . Alle personlige data blev gemt i et centralt computersystem i staten. Da systemet allerede havde nået sine grænser, da det kom til at klassificere befolkningen med asiatisk oprindelse, oprettede 1983-forfatningen en fjerde kategori af asiater eller indianere , hvis rettigheder stort set svarede til de farvedes . De havde nu ret til 5 medlemmer i præsidentrådet og 45 pladser i delegeredehuset, tidligere var de udelukket fra politisk deltagelse. Cape Malays blev stadig betragtet som farvet og japanske, koreanske og taiwansk-kinesiske var hvide som honorære .\nFysisk planlægning og afviklingspolitik\nBoligområderne i den hvide befolkning, også kaldet europæere , var konsekvent i de geografisk og strukturelt mest fordelagtige områder i bosættelsesområderne. Hvis de udpegede områder blev for snævre for de hvide, måtte andre befolkningsgrupper forlade dele af deres boligområder og flytte til nyligt tildelte områder. Et velkendt eksempel var evakueringen af District Six i centrum af Cape Town og den tvungne flytning af omkring 60.000 mennesker til den sandede Khayelitsha, omkring 30 kilometer væk . I deres fjerntliggende boligområde var den sorte befolkning så langt uden for samfundet, ofte bag naturlige eller kunstige bakker og skraldepladser, at de ikke kunne betragtes som en del af samfundet.\nMed opfattelsen af hjemlandene forsøgte apartheidideologerne at gennemføre en primært økonomisk baseret fysisk planlægningspolitik .\nMellem 1960 og 1980 måtte omkring 3,4 millioner mennesker med magt opgive deres tidligere hjem i by- og landdistrikter som en del af hjemlandspolitikken. Disse omfattede omkring 2,8 millioner sorte, 600.000 farvede og indianere og 16.000 hvide. På denne måde blev det traditionelle arbejdsmarkedslejersystem ødelagt , hvilket garanterede landbrugsarbejderfamilierne en ubestridt ret til at bo på de "hvide" gårde, hvis familiens leder forpligtede sig til lønnet arbejde der i en minimumsårlig periode (90 dage i Transval , 180 dage i Natal). Resten af året kunne de forfølge andre aktiviteter. Dette var ikke uden protester, hvilket førte til utallige anholdelser. Borgerrettighedsorganisationen Black Sash , det sydafrikanske kirkeråd og Surplus Peoples-projektet henledte opmærksomheden på de tvangsflyttninger, især i deres omfang og befolkningens lidelse .\nRegeringerne ødelagde hele bosættelser i townships for at tvinge de sorte til at genbosætte sig, hvilket for eksempel var baseret på Native Resettlement Act of 1952. Kun midlertidige ophold af godkendte arbejdere i byernes opholdsrum var ønsket og tolererede. I henhold til den fremherskende politik var disse mennesker kun gæster i de “hvide” områder med patriarkalske arbejdstilladelser. Til dette formål instruerede Bantu-administrationen de lokale myndigheder i 1967 i et direktiv om, at der ikke kunne oprettes ”større, bedre, mere attraktive og luksuriøse forhold”. Det skal ”huskes, at et urbane Bantu-boligområde ikke er et hjemland, men en del af et hvidt område. Hvis disse forhold ikke kun medfører, at Bantu vænner sig til en fremmed smag, men også pålægger den en luksus, som dens hjemland ikke kan tilbyde, og derved fremmedgør den for sit eget ”.\nIsær byområderne blev påvirket af tvungen flytning (byflytning) . Ifølge forskning offentliggjort i 1977 var der fem faser af regeringsdrevet evakuering af den sorte befolkning fra byerne. Den Natives (byområder) Act af 1923 fremmet opløsningen af slumkvarterer og bestemt for den fuldstændig evakuering af den sorte befolkning fra den "hvide" områder. I denne sammenhæng blev "princippet om ubestandighed" proklameret. Det sammensatte system i minesektoren og for sukkerrørplantagerne i provinsen Natal dannede en yderligere fase . Den tredje fase udviklede sig efter vedtagelsen af Group Areas Act fra 1950, hvilket resulterede i tvungen genbosættelse og opløsning af slumkvarterer i nærheden af byområderne. Den næste fase fandt sted i 1960'erne. I denne periode byggede regeringen små bosættelseshuse i hjemlandet. I de “hvide” områder skulle tilstedeværelsen af en sort arbejdsstyrke specifikt reguleres ved at opføre et begrænset og separat hus for sorte. I sprog af Bantu-administrationen skulle folk, der blev betragtet som "uproduktive", såsom ældre, enker og andre, deporteres til de udpegede sorte områder fra 1967 og fremefter . I løbet af den femte og sidste fase i 1970'erne begyndte urbaniseringen af hjemlandene under kontrol af den sydafrikanske Bantu Trust i takt med udviklingen af industrianlæg i de samme regioner. I løbet af genbosættelsen blev der i nogle få tilfælde foretaget kompensationsbetalinger. Særlige love, såsom Slum Act , legitimerede sådan praksis.\nSkolesystemerne, som også varierer i indhold, med forskellige niveauer af udstyr og kvalifikationer hos lærerpersonalet, var i fællesskab ansvarlige for ulige fremtidige muligheder i erhverv, kultur og sociale sammenhænge. Den bantu Education Act af 1953 fastlægger rammerne for en ensartet, statskontrollerede, lav kvalitet skolegang. Kun et meget lille antal ikke-hvide mennesker opnåede forudsætningerne for universitetsuddannelse. Målet med den såkaldte "Bantu-uddannelse" bestod i den systematisk planlagte og statisk forankrede udvikling af en stor, dårligt uddannet del af befolkningen, der som lavtlønnede arbejdere fra den privilegerede hvide minoritetsbefolkning i Sydafrika ikke kunne konkurrere på arbejdsmarkedet. De gratis skoler, der drives af for det meste kirkeorganisationer, engang den alternative mulighed for bedre uddannelse for sorte og farvede, blev likvideret i denne egenskab med Bantu Education Act og sat under statligt tilsyn.\nAllerede inden apartheidens afslutning blev der dannet positioner og aktiviteter for en uddannelsespolitik og et uddannelsesalternativ til det herskende og undertrykkende kontrollerede statslige uddannelsessystem i landet. Ændringerne på dette felt gik hånd i hånd med væksten i Black Consciousness-bevægelsen . Da læreren Es'kia Mphahlele vendte tilbage til Sydafrika fra eksil i 1977 , beskæftigede han sig med begrebet alternativ uddannelse . Hans undervisningsaktivitet, som han startede på Witwatersrand University , gav ham det nødvendige spillerum. Han henviste for eksempel til Paulo Freires arbejde . I 1981 formulerede Mphahlele i løbet af et interview en kritisk oversigt over det statslige uddannelsessystem:\n”[En ny teori om uddannelse] skal finde måder, hvorpå kolonialisme kan skilles ad i hjernen [...]. Dette vil føre til frigørelsen af egoet, hvilket igen vil føre til en genopdagelse af egoet. Alle koloniserede folk i verden har to egoer: det oprindelige (oprindelige) ego, som den vestlige kultur blev pålagt. Denne kultur er aggressiv, så den kommer med teknologi, økonomi, kristen uddannelse. Når det er gjort med os, finder vi ud af, at det har splittet os i en uddannet elite og masserne, i det oprindelige selv og den nye modtagelighed for det individ, der har brudt sig væk fra kollektiv stemning og forherliger individualisme. Det er den personlighed, der er fremmedgjort for dens arv. "\n- Es'kia Mphahlele : Interview 1981\nSåledes blev den nye tilgang til en befrielsespædagogik introduceret i den politiske diskurs om den "separate udvikling" inden for Sydafrikas uddannelsessystem, der forfulgte demonteringen af "kolonialisme i sindet" som et centralt mål.\nPå en kongres af National Education Crisis Committee (NECC) i Durban den 29. marts 1986 spredte Mphahleles synspunkt sig yderligere. Zwelakhe Sisulu erklærede: ”Vi kræver ikke længere den samme opdragelse, som hvide har; for det er uddannelse at regere. 'Folkets uddannelse ' tjener folket som helhed, er uddannelse, der frigøres, er uddannelse, der gør det muligt for folket at tage deres liv i egne hænder. [...] Vi er ikke villige til at acceptere noget alternativ til ' Bantu-uddannelse ', der er pålagt folket ovenfra. [...] alternativer [...] som formodes at sikre, at udenlandske monopolers udnyttelse fortsætter. "\nUddannelsessystemet for den sorte befolkning (der var separate regler for farvede og indianere) indeholdt ikke en ensartet uddannelse for lærere. I 1985 beskæftigede staten (Bantu) skolesystem 45.059 lærere, hvoraf 42.000 var underkvalificerede. Kun 3,6 procent havde en fagrelateret universitetsgrad, og 70 procent havde ikke engang deres eget skoleafslutningsbevis ved Standard 10 eller højere (Gymnasium inkluderer klasse 8 til 12. klasse ). Kvoten for undervurderede lærere i skoler for hvide studerende lå overvejende i det encifrede procentinterval.\nSpro-cas-rapporten fra 1971 opsummerede de politisk accepterede svagheder ved det statslige uddannelsessystem for den sorte befolkning ved hjælp af eksemplet fra hjemlandet Bophuthatswana ved hjælp af slående punkter:\nutilstrækkeligt uddannede undervisere (25% af lærerpersonalet)\nmanglende klasseværelser (3000 manglende klasseværelser)\nOverfyldte klasser (nogle gange op til 90 studerende i et rum)\nLektioner i dobbelte sessioner (to på hinanden følgende lektionsfaser, hver 2,75 faktiske timer, en lærer på en dag i to forskellige klasser)\nhøj klassesvigt (55,4% af eleverne forlod skolen permanent i 6. klasse ( grundskole ) ).\nMed udvidelsen af universitetsuddannelsesloven (lov nr. 45 af 1959) blev adskillelsen af videregående uddannelse for "hvide" og "ikke-hvide" skabt. Loven foreskrev oprettelse af universitetshøjskoler for “ikke-hvide personer”. Finansieringen af faciliteterne beregnet til Bantu- befolkningen kom fra Bantu-uddannelseskontoen og for den farvede og indiske befolkning fra den generelle indtægtskonto . Desuden blev det bestemt, at hvert universitet skulle vælge et (hvidt) råd og et (sort) rådgivende råd , det samme gjaldt senatet for den videregående uddannelsesinstitution.\nDe strenge begrænsninger for fri universitetsadgang for sorte førte endelig til en uddannelsesinstitution for ANC i Tanzania, der havde arbejdet med internationale hjælpemidler og lærere siden 1978 og tilbød kurser med internationalt anerkendte grader.\nI 1983 startede Vista University sine akademiske uddannelsesaktiviteter for sorte i forskellige sydafrikanske byer, men som en institution for raceuddannelsespolitik i apartheidstaten. For den etniske gruppe af indisk oprindelse havde University College for Indianere eksisteret i Durban siden 1962 og senere University of Durban-Westville, der kom ud af det . University College of the Western Cape havde været i stand til at studere på University College i Western Cape siden 1959 .\nApartheidspolitik var hovedsageligt et middel til at beskytte den hvide minoritets befolknings økonomiske interesser. Juridiske begrænsninger og arbejdsformidlinger spredt over hele landet opnåede en effektiv styringseffekt, der tjente industriens interesser. Den sorte befolkning, stort set uden et grundlæggende erhvervsuddannelsescertifikat , var involveret i et komplekst system af vandrende arbejde, der gjorde det muligt for dem kun at leve på de laveste standarder, for eksempel i mineforetagendernes sammensatte bosættelser . Strejke- og kollektive forhandlingsrettigheder, som var udelukket ved lov, gjorde dem til en masse af lavtlønnede arbejdere, der var frit tilgængelige, og som kunne bruges effektivt i arbejdsgivernes interesse . Dannelsen af fagforeninger var ikke forbudt, men i praksis var sådanne aktiviteter udsat for alvorlig undertrykkelse. I 1972 henvendte den sydafrikanske fagkongres (SACTU) sig til den internationale fagforeningsbevægelse med et omfattende emnekatalog for at støtte ham i hans bestræbelser på at etablere grundlæggende arbejdstagerrettigheder. Aktive medlemmer af SACTU led forfølgelse af alle former for undertrykkelse af apartheidstaten. På basis af loven om ændring af industriel forlig (lov nr. 94/1979) godkendte apartheidregeringen lærlingeophold for sorte for første gang i 1979. Derudover fik sorte arbejdere nu status som lønmodtagere, hvilket også gav dem medarbejderrettigheder. Udelukket fra dette var vandrende arbejdstagere og udenlandske arbejdsmigranter , der primært kom fra Mozambique .\nFor at være i stand til at gennemføre apartheidens mål var det nødvendigt med et stort administrativt apparat. Dette kom frem fra den indfødte administration af den tidligere statsadministration baseret på den britiske model og fik stor indflydelse som Bantu-administrationen . Denne oprindelige administration dannede en stort set selvforsynende parallel struktur til alle andre offentlige administrationer.\nI apartheidperioden fik Sydafrikas retssystem muligheder for handling, der er tvivlsom under retsstatsprincippet. For eksempel gjorde en såkaldt Sobukwe-klausul fra 1963 det muligt at fortsætte fængsling på ministerens eneste ordre uden at skulle søge en ny retsafgørelse. I 1976 genaktiverede vi dette instrument med strenge muligheder, som på grundlag af lov om ændring af den interne sikkerhed (lov nr. 79/1976) den ubestemte tilbageholdelse (forebyggende tilbageholdelse) mulig uden domstolsafgørelse nu ikke kun fanger, men også med enhver anden person hvis det ifølge justitsministerens subjektive synspunkt repræsenterede en "fare" for sikkerhed og offentlig orden. Det var ikke obligatorisk at informere de berørte om grundene til deres forebyggende tilbageholdelse. Et revisionsudvalg oprettet ved lov var i stand til at fremsætte anbefalinger til frigivelse fra denne internering, som det kun formulerede i nogle få tilfælde. Forebyggende tilbageholdelse blev anvendt i juli 1976 i Transvaal og i august i hele staten, således at 123 apartheidkritikere i oktober samme år blev tilbageholdt i fængsler som en forebyggende foranstaltning. Nogle blev senere sat under Bannungsverfügung og andre blev dømt på grundlag af Terrorism Act (General Laws Amendment Act, lov nr 83/1967) og andre sikkerheds love til fængsling.\nDet specielle politi kaldet Security Branch var en del af det sydafrikanske politi ; Deres individuelle afdelinger blev opdelt i de civile sognestrukturer efter behov. For at udvide de undertrykkende sikkerhedsforanstaltninger i apartheid-doktrinen i den sydafrikanske indenrigs- og udenrigspolitik, blev et stadig mere forgrenet system af underkonstruktioner, der blev kombineret i det nationale sikkerhedsstyringssystem (NSMS) udviklet under det statslige sikkerhedsråd oprettet i 1972 . Ud over den hemmelige service-organiserede observation af anti-apartheid-aktiviteter i civile og paramilitære sammenhænge og indsamling af information via deres netværk, tog de associerede agenturer og taskforces mange operationelle foranstaltninger , nogle med det formål at skabe en spændingsstrategi . For eksempel kan mordangreb i udlandet på fremtrædende aktivister fra anti-apartheid-bevægelsen , som i tilfældene Albie Sachs eller Ruth First, såvel som de systematiske trusler mod familiemedlemmer og mennesker tæt på målpersonerne betragtes som spektakulære sager . Den organisatoriske struktur, der ofte blev brugt til dette, var specialenheden C1, der blev kendt som Vlakplaas efter hovedkvarteret og var under ledelse af officer Eugene de Kock . Den borgerlige samarbejde Bureau blev involveret i hemmelige aktioner af destabilisering på den del af militæret . Hemmelige "sikkerhedsstyrker" inducerede konflikter mellem organiserede befolkningsgrupper. Personale og operationel kompetence kunne også opnås ved integration af tidligere Rhodesians fra Selous Scouts i sydafrikanske strukturer. En permanent anspændt situation blandt den sorte befolkning i storbyområderne var forårsaget af udifferentierede aktioner i stor skala fra politiet, som afskærmede hele bykvarterer og gennemførte gitterlignende hussøgninger med taktiske "borgerkrigsøvelser", helst om natten og med brugen af hundreder til over tusind politibetjente.\nSom et resultat af den stigende militarisering af hele Sydafrikas samfund og de stigende krigsaktiviteter i nabolandene blev en officiel sammenslutning til afskaffelse af værnepligt stiftet i 1984 efter mange års uformelle aktiviteter fra mindre grupper. Denne endelige værnepligtskampagne så apartheidregimet som en fjendtlig organisation i modsætning til dets samlede strategi i 1980'erne og forbød det i august 1988.\nFlere restriktive indgreb i pressefriheden blev foretaget for at udvide det ulovlige rum inden for apartheidspolitikken . Fængselsloven fra 1959 (lov nr. 8/1959) og politiets ændringslov (lov nr. 64/1979) af 1979 forbød uafhængig indberetning, medmindre den blev godkendt af myndighederne selv. Den Steyn Kommissionen udarbejdede forslag til "reorganisering" af mediesektoren og dermed gjort et afgørende bidrag til at begrænse pressefriheden. På denne måde blev en ucensureret offentlig opfattelse af politiets handling gradvis vanskeliggjort og i sidste ende umulig. Med den anden politireguleringslov i 1980 blev enhver rapportering af de handlinger, der var klassificeret som "terrorist", endog forbudt. Dette omfattede også navnene på de indsatte. Hændelser med mishandling, tortur eller mord kunne nu næppe afhentes af pressen, og mange menneskers urolige opholdssted steg. På samme tid var ingen i stand til at estimere omfanget af myndighedernes ulovlige tilbageholdelse. Som professor ved Witwatersrand University kritiserede John Dugard denne juridiske praksis allerede i 1980 , idet han henviste til de betingelser, der blev skabt af det, som for eksempel kunne gøre det umuligt at afklare omstændighederne med Steve Bikos død . Den daværende advokat ved Højesteret i Sydafrika , Albie Sachs , var selv offer for en af disse undertrykkende love for over fem måneder, ifølge hvilken en indsat kan tilbageholdes i op til 90 dage (defineret i afsnit 17 i den generelle Lovændringslov, lov nr. 37/1963 ) uden en retlig afgørelse i sikkerhedspolitiets varetægt og udsat for deres ukontrollerede tortur . En FN-rapport fra 1973 indeholdt oplysninger om mishandling og tortur af fanger i Sydafrika.\nI Sydafrika var der en offentlig tjeneste siden 1931, som blev oprettet for at kontrollere frit tilgængelige underholdnings- og forlystelsesfaciliteter. Dette fik sit juridiske grundlag med loven om underholdning ( censur ) (lov nr. 28/1931). Toldmyndighederne kontrollerede også importen af uønsket tryk. I 1960'erne begyndte statens håndtering af medieprodukter at ændre sig markant. I 1971 blev der vedtaget en ændringslov, som nu gav censurinstitutionen, som i mellemtiden var vokset til en omfattende myndighed, retten til husundersøgelser . Væsentlige ændringer resulterede i 1974 med publikationsloven (lov nr. 42/1974), som ikke kun tog de tidligere regler op, men åbnede vejen for fuldstændig censur af det offentlige og private liv. I præamblen til denne lov hedder det, at "Ved anvendelsen af loven [...] skal de konstante bestræbelser på befolkningen i Sydafrika [anerkendes] for at opretholde et kristent livssyn." bestræbelser for befolkningen i Republikken Sydafrika for at opretholde et kristent livssyn skal anerkendes. " Dette blev forud for en omfattende forberedelse, som blev ledet af en parlamentarisk arbejdsgruppe ledet af viceministeren for indenrigsminister, J. T. Kruger, og som bestod af 8 andre NP- medlemmer og 4 UP- medlemmer. Resultatet blev offentliggjort som et regeringsoplæg med nummeret RP 17/1974 og indeholdt bl.a. et lovforslag, der blev vedtaget i august 1974 med mindre ændringer. Det nye agentur var under ledelse af Direktoratet for Publikationer med dets direktør, hans stedfortræder og tre andre assisterende direktører. For at udføre censuropgaverne var der "Udvalget", hvis medlemmer blev udnævnt af indenrigsministeren, og hvis navne oprindeligt ikke blev offentliggjort. Disse strukturer udvides til alle regionale niveauer i landet. I maj 1976 meddelte indenrigsministeren som svar på et parlamentarisk spørgsmål navnene på medlemmerne af Direktoratet for Publikationer . I spidsen for komitéen stod J. L. Pretorius (direktør) og hans stedfortrædende professor RE Lighton samt vurdererne udnævnt til assisterende direktør : JT Kruger, SF du Toit og MJ van der Westhuizen.\nI 1976 oprettede agenturet et særligt udvalg til at undersøge universitetsbiblioteker for mistanke om undergravende litteratur. Uønsket litteratur fik lov til at forblive på lageret til videnskabelige formål og blive brugt af lærere under definerede forhold. Der var også litteratur, hvis besiddelse var forbudt , især trykte værker klassificeret som kommunist kunne kun ses med særlig tilladelse og kunne ikke lånes. Den Direktoratet for publikationer var væsentlige initiativtager til censur undersøgelser; Det var imidlertid også muligt for borgerne at bede myndighederne om at foretage en efterforskning, hvilket sandsynligvis ville tilskynde til vilkårlig opsigelse . Censuren var ikke kun begrænset til at begrænse distributionen af uønskede medieværker, men også til at forbyde deres egen besiddelse. Censurmyndighedens omfattende arbejde blev afspejlet direkte i pressen, fordi de aktuelle lister blev offentliggjort her hver uge. Der var et årligt gennemsnit på 2000 efterforskningssager, hvoraf ca. halvdelen blev ramt af et forbud.\nCensurmyndighedens adfærd satte i gang en proces med selvcensur blandt forlagene parallelt med dens arbejde . Mange hvide journalister, udgivere og forfattere tilpassede sig hurtigt til den mere alvorlige situation. Foreningen af avisudgivere, National Press Union (NPU), spillede en central rolle . Deres pressekode var et underkastelse af de rapporteringsmål, der var godkendt af regeringen. Barrierer for tænkning og skrivning skabt på denne måde resulterede i frivillig opretholdelse af myten om en fri og ukontrolleret presse i Sydafrika og SWA / Namibia . De første forsøg på kontrolleret selvcensur går tilbage til et lovudkast i 1960, som regeringen trak sig tilbage fra medielandskabet efter heftig kritik, og som i 1963 havde vedtaget det i en svækket form. Regeringen lagde tidligere pres på forlagene for at håndhæve en acceptabel adfærdskodeks for pressen gennem Newspaper Press Union . Hun lykkedes, og den følgende passage blev nu inkluderet i koden sammen med andre bestemmelser: "I aviskommentarer bør de komplekse raceproblemer i Sydafrika anerkendes på passende vis, og landets og dets befolknings generelle velfærd og sikkerhed bør også tages "journalistisk arbejde skabte også voksende modstand blandt den" hvide "presse i Sydafrika. Den Sunday Times udgiver har taget den holdning, at hvis sådanne retningslinjer følges, vil pressen ikke længere være i stand til at informere pressen om centrale spørgsmål vedrørende den fælles fremtid i landet.\nSociologiske analyser og teoretiske fundamenter\nDet sydafrikanske institut for raceforhold , grundlagt i 1929, undersøger og dokumenterer udviklingen af sydafrikansk racisme og institutionel apartheid med mange individuelle publikationer og tidsskrifter. Talrige apartheidkritikere deltog i instituttets arbejde.\nFlere kommissioner arbejdede på vegne af de sydafrikanske regeringer i apartheidperioden for at udvikle anbefalinger og koncepter, der blev brugt til at forme kabinetpolitikken konkret. Disse omfattede Tomlinson-Kommissionen , Native Laws Commission og andre organer.\nGrundlæggende og udvikling\nModbevægelserne på græsrodsniveau til politisk motiveret racisme og apartheid-forhold i Sydafrika opstod ikke bare, da Nationalpartiet kom til magten i 1948. På dette tidspunkt eksisterede de allerede i mange former, fordi staten udelukkede sort , Indisk og farvet befolkningsgruppe udviste mærkbare bivirkninger på dem.\nI det væsentlige havde de samfundskritiske positioner i den politiske frigørelsesproces i slutningen af det 19. århundrede deres oprindelse i forskellige missionskoler, især inden for den anglikanske kirkes aktivitetsområde. Denne udvikling stammer fra oplysningsimpulser fra teologer og missionærer, der arbejder her, såsom James Stewart og Jane Elizabeth Waterston , samt i det resulterende politiske selvbillede af førende sorte og indiske personligheder. Internationale påvirkninger og rollemodeller fungerede som forstærkende faktorer for udviklingen af frigørelse inden for den sorte befolkning, som American Tuskegee Institute var en af . Denne institution var en rollemodel for missionærerne i det daværende Cape Colony i den videre udvikling af uddannelseskoncepter for de ”ikke-hvide” befolkningsgrupper.\nI slutningen af 1920'erne og 1930'erne gav opfattelsen af voksende sociale differentieringsprocesser inden for det sydafrikanske samfund anledning til en beredskab til kritisk systemanalyse blandt nogle teologer og samfundsvidenskabere. Grundlæggelsen af det sydafrikanske institut for raceforhold i 1929 var et resultat af denne skiftende situation. I anden tredjedel af det 20. århundrede etablerede selvorganiserede proteststrukturer sig i den sorte befolkning og dem af indisk herkomst. Dette kan ses i oprettelsen af nye politiske organisationer, øgede krav til harmonisering af borgerrettigheder med standarderne for den europæiske overklasse og i den voksende betydning af vores egne aviser. Den tidligere ANC-præsident Zaccheus Richard Mahabane vendte sig mod den stigende lovgivning om raceadskillelse i 1930'erne og foreslog den fælles politiske vej for forskellige oppositionsgrupper. Den sydafrikanske regering strammede sin politik for racistisk undertrykkelse i 1930'erne og 1940'erne. I 1938 blev den ikke-europæiske United Front grundlagt i Johannesburg, hvoraf Yusuf Dadoo var et af de førende medlemmer . Han organiserede masseprotester mod den stigende marginalisering af "ikke-hvide" befolkningsgrupper.\nSom et resultat af denne voksende indenrigspolitiske spænding skete der en vigtig ændring på toppen af ANC i 1949. Unge medlemmer tvang formanden Alfred Bitini Xumas fratræden til fordel for James Moroka og påvirkede således den politiske indvirkning af deres organisation. Ikke desto mindre var der stadig forrang for ikke-voldelig modstand, hvilket igen manifesterede sig med den næste formand, Albert Luthuli .\nI mellemtiden var indflydelsen fra den sydafrikanske indiske kongres (SAIC), som var baseret på Gandhis principper, vokset i Natal og vokset til en magtfuld styrke i Sydafrika. Jan Christiaan Smuts 'regering ønskede at regulere valg- og ejendomsrettighederne for indianerne restriktivt og vakte derefter voldelig modstand. En delegation fra SAIC rejste derfor til den indiske regering og opnåede sanktioner mod Sydafrika der. Mellem 1946 og 1948 henledte den indiske passive modstandskampagne opmærksomheden på de uretfærdige levevilkår for den indiske befolkning.\nDen Ulydighedskampagnen mellem 1952 og 1953 var en fælles indsats fra ANC, SAIC og Kulørt krav borgerrettigheder og juridisk ligestilling. Dette blev efterfulgt i 1956 af den internationalt anerkendte protestmarsch af 20.000 kvinder til regeringens hovedkvarter i Pretoria på grund af de upopulære paslove og protesten, der udviklede sig fra yderligere intensivering (anti-pass-kampagner) i 1960 efter model af Mahatma Gandhi i Sharpeville , som var forårsaget af væbnet indblanding fra politistyrker, gik imidlertid ind i den sydafrikanske historie som massakren i Sharpeville .\nPolitikken med ikke-voldelig modstand blev ikke opgivet af dem, der blev ramt i hele apartheidperioden, men kunne kun praktiseres i meget begrænset omfang på hjemmemarkedet og flyttedes til handlinger i den internationale offentligheds sammenhæng.\nAllerede i 1912, to år efter etableringen af den sydafrikanske Union, advokaten Pixley Seme , de gejstlige John L. Dube , Walter B. Rubusana og forfatteren Sol Plaatje grundlagde den African National Congress (ANC). Selvom ANC blev grundlagt af mænd fra elitesamfundet, så han ikke sig selv som en elitistisk organisation. Det var dybest set åbent for alle uanset hudfarve og accepterede både kristendom og engelsk. ANC så sig selv som et sort modstandsparti, der krævede fulde borgerrettigheder . I lang tid modsatte han sig fredeligt gennem boykotter og strejker. I 1920'erne organiserede han for eksempel minearbejderstrejker for at forbedre de sorte dårlige arbejdsforhold.\nANC blev mere og mere en masseorganisation. Hundredtusinder fulgte opfordringerne til demonstrationer eller strejker. For eksempel i 1946, to år før apartheidens start, gik omkring 70.000 sorte minearbejdere i strejke. Især mod paslove , hvorefter de sorte i byerne til enhver tid måtte have et personligt dokument med sig for at kunne identificere sig selv som medarbejdere, protesterede ANC ved demonstrationer og ved at brænde de kontroversielle ID-dokumenter. Alligevel var ikke alle ikke-hvide, ikke engang alle sorte, bag ANC. Mange sorte så regeringens hjemlandspolitik som en mulighed for endelig at afslutte racisme og efterleve deres traditioner igen.\nI senere år ville disse meningsforskelle føre til væbnede sammenstød, især mellem sorte byer og landdistrikter. Oprør nær Pietermaritzburg mellem 1987 og 1990 dræbte omkring 4.000 mennesker. Denne konflikt handlede om tvister inden for Zulu . Urban Zulu havde forskellige synspunkter end den landlige Zulu forenet i Inkatha Freedom Party . I begyndelsen af 1990'erne, efter den officielle afslutning af apartheid, vendte Inkatha-tilhængere sig især mod Xhosa . Mennesker på begge sider mistede deres liv i processen.\nRegeringen forsøgte igen og igen at stoppe menneskerettighedsaktivisterne fra ANC og andre grupper til deres arbejde, samtidig med at de blev forvist . Forbudte mennesker blev begrænset i deres fri bevægelighed, de fik ikke lov til at forlade et nøjagtigt defineret område. Regeringen opløste også ofte ANC-møder. Det gjorde så på grundlag af flere love, i centrum af denne kompetence, at bekæmpelse af kommunismen Act af 1950.\nFor nogle medlemmer gik ANC's for det meste fredelige handlinger ikke langt nok. I 1959 grundlagde de en anden modstandsorganisation, Pan Africanist Congress (PAC). I modsætning til ANC afviste PAC den åbne holdning til alle racer. Han positionerede sig som en sort organisation og nægtede ethvert samarbejde med de hvide. Ved en demonstration organiseret af PAC i Sharpeville Township i 1960 beordrede en politibetjent sine officerer til at skyde maskinpistoler ind i den ubevæbnede skare. 69 afrikanere døde, og hundreder blev såret.\n→ Hovedartikel : Sharpeville-massakren\nDenne begivenhed udløste national uro, som den sydafrikanske regering kæmpede med en jernhånd. Omkring 20.000 demonstranter blev arresteret. Som et resultat blev både PAC og ANC forbudt. Som et resultat grundlagde ANC også en væbnet fløj i 1961. Nelson Mandela selv instruerede denne fløj kaldet Umkhonto we Sizwe , som oversat betyder noget som nationens spyd . Umkhonto we Sizwe udmærkede sig i de følgende år gennem sabotagehandlinger.\nBegge organisationer fungerede fremover fra undergrunden. Ledende modstandere som Nelson Mandela og Walter Sisulu blev idømt livstidsfængsel i den såkaldte Rivonia-retssag i 1964 . Retten anklagede dem frem for alt for involvering i sabotagehandlinger.\nI slutningen af 1960'erne, påvirket af den sorte magtbevægelse i USA, opstod den såkaldte sorte bevidsthedsbevægelse i kirker og skoler . Steve Biko anses for at være grundlæggeren af denne bevægelse. Forårsaget af de sorte nye selvtillid så de ikke længere de hvides kultur som overvældende. Snarere afviste de nu den hvide kultur; dog understregede de deres egne værdier. Kunstnere som Miriam Makeba kæmpede for en verdensomspændende boykot af apartheidregimet.\nKonsekvenserne af den nye bevidsthed var til dels voldelig studerendes uro. Den 16. juni 1976 boykottede studerende i Soweto klasser. Dette var i forbindelse med den forsøgte, tvungne introduktion af sproget Afrikaans, som blev hadet af sorte . Boykotten startede Soweto-oprøret . Gennem brutale politioperationer mistede 500 til 1000 sorte mennesker livet på få dage, og mange børn og unge blev fængslet. Fotoet af den døende 12-årige Hector Pieterson i armene på en klassekammerat er verdensberømt . Derefter steg den væbnede modstand med spring. Den uro, der fulgte i løbet af de næste to år, foruroligede landet. Hundredvis af sorte blev dræbt af politiet. Eleverne og studerende fandt støtte fra hundreder af tusinder af sorte arbejdere. Dette var ødelæggende for den sydafrikanske økonomi. Nogle af de mere ubetydelige apartheidlove er blevet lempet for at imødegå sort utilfredshed.\nStøtte og propaganda i udlandet for apartheid\nNogle lande støttede apartheidregimet i visse områder.\nUSA brugte sit veto 21 gange i Sikkerhedsrådet for at forhindre resolutioner mod Sydafrika, hvoraf de fleste sigtede mod en total økonomisk blokade mod landet, hvilket var 13 procent af det samlede antal af sine vetoer. Imidlertid var USA også drivkraften bag FN's vedtagelse af den første våbenembargo mod Sydafrika i 1963. Virksomheder som IBM har også støttet regimet med logistiske og teknologiske midler. Sydafrikas betydning for USA var blandt andet landets uranaflejringer.\nForbundsrepublikken opretholdt også økonomiske kontakter med Sydafrika under apartheid. Den daværende udenrigsminister Willy Brandt , hvis partiforhold med Sydafrika var meget kontroversiel, retfærdiggjorde dette med at sige "at man ikke skulle parre handel og politik uden nødvendighed". En af de førende tyske politikere, der stod ud for sin nærhed til den sydafrikanske regering i apartheidperioden, var Franz Josef Strauss . Han fortalte apartheid og siges at have sagt på et besøg i Sydafrika: ”Apartheidspolitik er baseret på en positiv religiøs ansvarsfølelse for udviklingen af den ikke-hvide befolkning. Det er derfor forkert at tale om undertrykkelse af ikke-hvide af et hvidt mesterløb. ”Tyske virksomheder beskyldes for at have deltaget i apartheid i Sydafrika. I en proces, der har været verseret ved føderale domstole i USA siden 2002, initieret af apartheidofre og bl.a. Med støtte fra Desmond Tutu blev 50 internationale selskaber, herunder Daimler AG og flere tyske banker, anklaget for at støtte apartheidregimets forbrydelser gennem deres forretninger. Sagsøgerne påberåbte sig en lov fra 1789, der tillader udenlandske borgere at anlægge sag i USA, hvis international lov er blevet overtrådt. General Motors nåede til enighed med sagsøgere i 2012 om en løsning uden skyldig skyld. En appeldomstol afviste enstemmigt retssagen i august 2013 med henvisning til en afgørelse truffet af USAs højesteret om , at loven ikke kunne anvendes i sagen. Forsvaret kan nu anmode om, at sagen afsluttes.\nEn undersøgelse fra 1999 kom til det resultat, at Tyskland med 27,3 procent af alle udenlandske gæld i den offentlige sektor var den vigtigste direkte finansierer af apartheidregimet og “[...] tjener apartheidstaten direkte, ligesom den strategisk vigtige statsselskaber af apartheid med finanskapital har ".\nDe faktiske apartheidforhold i Sydafrika var kendt i Tyskland og var et emne for diskussion i dele af befolkningen, som det kan udledes af støttenotater fra gruppen af protestantiske kvinders arbejde og den relaterede frugtboikot . På den anden side fandt Sydafrika også tilhængere af sin politik i Centraleuropa. En tekst offentliggjort på tysk i 1974 af informationsministeriet i Pretoria var rettet mod tysktalende læsere og retfærdiggjorde den internationale og indenlandske kritik af apartheid. I den blev "anti-apartheid-bevægelsen" og "repræsentanterne for terrororganisationer og Kirkens Verdensråd " erklæret statens fjender. Propaganda-brochuren certificerer Kirkens Verdensråd til at yde “terrorbevægelserne i Afrika både åndelig støtte og penge”. Desuden mente de unavngivne forfattere, at de fandt "snæversynede ånder" blandt apartheidkritikerne, og at "mange selvudnævnte eksperter" profeterede "om, at den sydafrikanske regeringspolitik ville ende i en katastrofe". Samtidig gav de et indblik i deres opfattelse af pressefrihed ved at tale om "de gamle tykhårede mennesker, der fortsætter med at gøre det samme i pressen, radioen og fjernsynet" med hensyn til kritisk rapportering.\nPositive holdninger til apartheidsforhold, især over for de socioøkonomiske segregeringsprocesser, som det var hensigten at gennemføre, trængte ind i videnskabelige artikler i Tyskland og blev karakteriseret som de "rumlige virkninger af en politisk idé". Dette skete på en sådan måde, at f.eks. Oprettelsen af hjemlandene blev beskrevet som en "føre til indenrigspolitisk autonomi" eller etablering af lokaliteter, der var planlagt der som "[...] oprettet som udgangspunkt for byudvikling ( se Smit og Boysen 1977) ”til“ i løbet af Tiden til at udvikle en sådan tiltrækningskraft, at en tilbagevenden fra de hvide områder til disse nye byer begynder, samt at tjene som udgangspunkt for en industriel udvikling inden for hjemlandet ” .\nApartheidregimet fandt også støtte til sine politikker i Storbritannien. Margaret Thatcher omtalte ANC på en pressekonference på Commonwealth-konferencen i Vancouver i 1987 som en "terrororganisation" og brugte i samme erklæring antikommunistiske stereotyper af den kolde krig . I samme år medlemmer af Konservativ Ungdom , den ungdomsorganisation af den konservative parti , optrådte på en fest konference med Hang Nelson Mandela! Badge (tysk: "Hang Nelson Mandela !").\nSchweiziske banker og industrielle virksomheder ignorerede gentagne gange og massivt FN-sanktionerne og forlængede dermed eksistensen af apartheidregimet. Den schweiziske regering udtrykte kun halvhjertet kritik, hvis overhovedet. Derimod var der endda tætte kontakter på diplomatisk niveau. Den sydafrikanske militærattaché havde haft base i Bern siden 1980 , tidligere i Rom, Köln og Wien; på det tidspunkt nægtede andre stater allerede dets akkreditering .\nSe også : Swiss-South African Association\nDen internationale isolation af Israel efter seks-dages krigen styrket forbindelserne med Sydafrika. Tæt samarbejde udviklet, især på det militære område. Ud over levering af konventionelle våben omfattede dette også samarbejdsprojekter om atomvåben , der var blevet hemmeligholdt i lang tid .\nStøtte fra udlandet mod apartheid\nBussen til en engelsk anti-apartheid-kampagne i 1989.\nI mange lande var der støtte til størstedelen af befolkningen i Sydafrika i kampen mod apartheid. Både ANC, den sorte bevidsthedsbevægelse og kirkeorganisationerne havde mange kontakter, for eksempel til Verdensrådet for Kirker , De Forenede Nationer og mindre organisationer såsom anti-apartheid-bevægelsen i Tyskland og protestantiske kvinders arbejde i Tyskland . Der var også mange lokale grupper, der ofte arbejdede med butikker i den tredje verden . Disse grupper blev også støttet af SPD . For eksempel krævede medlemmerne af Forbundsdagen Lenelotte von Bothmer og Hans-Jürgen Wischnewski i 1973 en begrænsning af Tysklands økonomiske forbindelser med Sydafrika.\nFor at gøre opmærksom på situationen i Sydafrika blev der især opfordret til at boykotte sydafrikanske produkter. Anti-apartheid-bevægelsen , som er meget aktiv i Storbritannien , hvor Ambrose Reeves og Trevor Huddleston også var væsentligt involveret, opnåede betydelig succes. Dens virkninger var så tydelige, at den britiske premierminister Harold Macmillan påpegede i sin såkaldte Wind-of-Change-tale for begge huse i det sydafrikanske parlament den 3. februar 1960 i Cape Town . For at støtte de politisk forfulgte og deres familier blev der etableret økonomiske bistandsstrukturer mellem Sydafrika og Det Forenede Kongerige så tidligt som i 1956 , som senere blev udvidet over hele verden med International Defense and Aid Fund for Southern Africa .\nI løbet af denne internationale protestudvikling fandt mange mindre kampagner sted, herunder på den tyske evangeliske kirkekongres . Den frugt boykot blev foreslået af sydafrikanere og derefter fremmet af lokale grupper i deres respektive lande. Ud over boykotten af frugterne fra Sydafrika blev der fremsat protester mod de store tyske bankers støtte til apartheid.\nANC 's bestræbelser i udlandet for at afklare apartheidforholdene i det daværende Sydafrika forårsagede reaktioner i mange dele af verden lige fra tildeling af sine aktiviteter i fremmede territorier til aktiv støtte til specifikke projekter. For eksempel opretholdt ANC sin vigtigste diplomatiske mission i London og indsamlede på denne måde politisk, videnskabelig, logistisk og økonomisk støtte til adskillige projekter. Et af disse projekter bestod af en omfattende struktureret uddannelsesinstitution på Tanzanias nationale område. Mellem 1978 og 1992 blev der tilbudt en skole- og universitetsuddannelse i Solomon Mahlangu Freedom College af et internationalt fakultet for udvalgte sydafrikanere.\nDen anti-apartheid-indsats, der blev indledt af den etniske indiske og farvede befolkningsgruppe i Sydafrika, gjorde yderligere støtteaktiviteter mulige, såsom studiemuligheder i Indien gennem direkte beskyttelse af præsident Indira Gandhi eller nye skoleprojekter i slumbyer i det daværende provins af Natal . Den sydafrikanske professor i sociologi Fatima Meer spillede en central rolle i tilrettelæggelsen af denne politiske proces .\nDen Iran forudsat pas borgerne et stempel, som forbød adgangen for iranske borgere i Sydafrika. Lande som Tanzania forbød indrejse, hvis pas viste, at indehaveren havde været i Sydafrika.\nSiden starten har FN fordømt apartheid som et alvorligt eksempel på systematisk racemæssig adskillelse. Flertallet i De Forenede Nationers organer er først og fremmest steget gennem De Forenede Nationers vækst gennem tiltrædelsen af mange tredjelande til XV. Session af FNs generalforsamling (1959) udsat til skade for apartheidspolitikken. Ændringen i majoritetsstrukturen påvirkede også de vestlige staters holdning, herunder Forbundsrepublikken, der fra 1970'erne og fremover i stigende grad støttede resolutioner fra generalforsamlingen mod apartheid, medmindre de opfordrede til vold eller nævnte anti-apartheidorganisationer, der blev betragtet som Marxistisk.\nBlandt de vigtigste reaktioner, der tæller resolution 1761 fra XVII. Møde i FN's Generalforsamling den 6. november 1962 med Muhammad Zafrullah Khan som formand om den sydafrikanske regerings apartheidspolitik, som blev fordømt med denne erklæring og opfordrede til sanktioner.\nUdviklingen af apartheidspolitikken er løbende blevet overvåget af De Forenede Nationer. På den sjette FN-kongres om kriminalitetsforebyggelse og behandling af lovovertrædere mellem 25. august og 5. september 1980 i Caracas blev der gjort fremskridt med den internationale konvention om undertrykkelse og straf for apartheidsforbrydelser, der trådte i kraft den 18. juli , 1976 rapporteret. Den 1. maj 1980 havde 56 stater ratificeret eller tiltrådt det. Den FNs menneskerettighedskommission spurgte FN Særlige Udvalg om politik apartheid af regeringen for Republikken Sydafrika , sammen med eksperter fra Sydafrika, at udarbejde en liste over personer, institutioner, organisationer og officielle repræsentanter for Republikken Sydafrika, der blev fundet ansvarlige for forbrydelser i henhold til artikel 2 i den internationale konvention.\nInitiativtaget af FN var der en omfattende boykot af kulturelle udvekslinger med Sydafrika. Paul Simon henledte opmærksomheden på apartheid med sit album Graceland fra 1986 , som adskillige sydafrikanske musikere deltog i. På samme tid blev han imidlertid kritiseret for ikke at følge boykotten.\nI 1985 forpligtede Det Europæiske Fællesskab sig inden for rammerne af europæisk politisk samarbejde til en koordineret holdning til Sydafrika og udviklede et særligt program til fordel for ofrene for apartheidpolitik, som blev praktiseret fra 1986. Den 16. september 1986 besluttede EF's udenrigsministre fælles sanktioner, som blandt andet forbød investeringer i Sydafrika og import af sydafrikanske stål-, jern- og guldmønter ( Krugerrand ). Udkastet til forbud mod import af kul - på det tidspunkt to tredjedele af Sydafrikas kuleksport gik til EF-lande - blev ikke medtaget i den vedtagne tekst på initiativ af den tyske regering og med støtte fra den portugisiske regering.\nBoykot af et PR-firma\nDokumenter, der blev fundet i 2019, afslører, at Hennenhofer PR-agentur fra 1970'erne og fremover havde til opgave at forhindre tysk deltagelse i boykotter. Forskellige politikere og journalister var effektivt engageret til dette formål, blandt andet med betalte ”informationsture” til Sydafrika.\nSlutningen af apartheid\nDe sorte protester og andre faktorer fik apartheid til at smuldre mere og mere fra 1974 og fremefter. I december 1973 vedtog FN 's generalforsamling ”konventionen om undertrykkelse og straf for apartheidsforbrydelsen”, som trådte i kraft i 1976. Indledningen til denne konvention understregede, at apartheid skulle klassificeres som en forbrydelse mod menneskeheden . Straffelovovertrædelser blev navngivet således, at denne konvention etablerede strafferetligt ansvar i henhold til international lov . Boerregeringen nærmede sig langsomt de sorte ideer. Den sorte opposition blev stærkere, til trods for at dens bedst kendte ledere sad i fængsel. Modstandens høje punkter i 1970'erne var strejkerne i Natal (1973) og oprøret i Soweto i 1976. Regeringen reagerede på den sorte modstand med nødforanstaltninger, som dog overskred statens kapacitet. Omkostningerne ved apartheid var ikke længere overkommelige.\nANC blev betragtet af Vesten som revolutionær og pro-kommunistisk under den kolde krig . På trods af visse sanktioner støttede USA og Vesteuropa det hvide apartheid-regime som et bolværk mod kommunismen , også fordi Sydafrika har betydelige uranaflejringer . Efter at de portugisiske kolonier i Mozambique og Angola blev uafhængige og stedet for blodige krige syntes Sydafrikas støtte endnu vigtigere. Med afslutningen af den kolde krig mistede dette element imidlertid sin betydning, og det gamle regime i Sydafrika blev droppet fra Vesten.\nØkonomisk havde Sydafrika været i problemer siden 1983, da guldprisen begyndte at falde på verdensmarkedet. Den økonomiske situation, svækket af de europæiske og amerikanske sanktioner, forværredes således.\nDen verden reformerte Federation udelukkede hollandske reformerte kirke i Sydafrika, øger det moralske pres for forandring.\nDen stadig mere forbedrede organisation af den ikke-hvide opposition, som faktisk overtog administrationen af townships i 1980'erne , førte til en permanent undtagelsestilstand fra 1985 til 1990. Indledt af Dakar-konferencen i juli 1987, da repræsentanter for ANC mødtes i eksil med en gruppe Hvide oppositionister fra Sydafrika havde udvekslet ideer om muligheden for en fredelig overvindelse af apartheid, en delvist hemmelig dialog begyndte med lederne af ANC i eksil om Sydafrikas fremtid efter apartheid.\nI 1989 blev Frederik Willem de Klerk efterfulgt af Pieter Willem Botha som Sydafrikas præsident. De Klerk overtog straks de hemmelige forhandlinger med den stadig fængslede ANC-leder Mandela . Han lovede Mandela øjeblikkelig løsladelse, hvis han accepterede visse betingelser, såsom at vende sig væk fra væbnet modstand, som Mandela ikke reagerede på. De Klerk løslad Mandela sammen med de andre politiske fanger i 1990 på grund af stigende pres. De to modstandspartier, ANC og PAC, blev legaliseret igen.\nPå grund af disse faktorer, som alle var signifikante, dvs. sort modstand, internationalt pres, den økonomiske krise, regeringsskiftet fra Botha til de Klerk og Mandelas standhaftighed i forhandlinger med de Klerk, faldt den hvide myndighed sammen i de tidlige 1990'ers år sammen trin for trin. Under en folkeafstemning i marts 1992 stemte 68,7 procent af de hvide for afskaffelse af raceadskillelse.\nDe Klerk ophævede væsentlige love, der blev betragtet som søjler for apartheid. Disse omfattede Population Registration Act , Group Areas Act og the Land Act . De hjemlande fortsatte med at eksistere, men; lidt ændret i denne henseende.\nOvergangsfasen fra apartheid til stræben efter lovlig og økonomisk lighed for alle indbyggere i Sydafrika varede fra 1990 til 1994. I løbet af denne tid blev adskillelseslovgivningen ændret. Alle mennesker, der bor i Sydafrika, kunne nu bevæge sig frit og uden begrænsninger. Mange sorte mennesker benyttede sig af denne lejlighed og flyttede til byer. Siden november 1993 var der en flertalsregering, Transitional Executive Council . Desuden var overgangsfasen præget af blodige konflikter mellem Inkatha- partiet Mangosuthu Buthelezis og ANC. Buthelezi, leder af hjemlandet KwaZulu , så sin magt truet af det nye statssystem og modsatte sig arbejdet med en ny forfatning og forberedelserne til valget. Det var kun gennem indflydelse fra Washington Okumu, en ven fra Kenya , at Buthelezi gav efter og erklærede, at hans politiske bevægelse Inkatha ville deltage en uge før valgdatoen. Stemmesedlerne skulle suppleres med klistermærker på meget kort tid. Den tidligere politiske uro, ikke kun den mellem ANC og Inkatha, varede fra 1990 til 1994 og krævede flere tusinde menneskeliv. Ud over Buthelezi var Lucas Mangope og Oupa Gqozo , lederne for hjemlandene Bophuthatswana og Ciskei , imod de nye ændringer. I denne situation tilskyndede frygt for personligt tab folk til at klamre sig til det gamle system. Andre embedsmænd fra hjemlandet samarbejdede med planerne fra ANC og forsøgte at tilpasse sig en gunstig position i den fremtidige magtbalance.\nI marts 1995 i det sydafrikanske parlament blev spørgsmålet om antallet af ofre under disse optøjer besvaret af politiministeren. Ifølge regeringens optegnelser, eksklusive hjemlandene, døde 5007 mennesker i løbet af det stigende antal politiske konflikter mellem 1992 og 1994. Det sydafrikanske institut for raceforhold offentliggjorde følgende tal, inklusive hjemlandene på det tidspunkt: 3347 dødsfald i 1992, 3794 dødsfald i 1993 og 2476 dødsfald i 1994. Derudover blev 1044 mennesker dræbt i 1995 i løbet af politisk uro.\nDen forhandlede overgangsforfatning trådte i kraft i 1994. Derefter ville regeringsvalg finde sted hvert femte år. Derudover blev landet opdelt i ni i stedet for fire provinser. Således fandt det første generelle, lige og hemmelige valg i Sydafrika i 1994 sted. ANC vandt med 62,6 procent, efterfulgt af Nasionale Party (NP) med 20,4 procent og Inkatha Freedom Party med 10,5 procent. Mandela blev udnævnt til den første præsident under den nye forfatningsmæssige orden. Han blev assisteret af to populære næstformænd, de Klerk fra NP og Thabo Mbeki fra ANC. Buthelezi blev premierminister i provinsen Kwazulu-Natal, så han var i stand til at udvide sin magt ud over den tidligere hjemlandsgrænse. Mandela og de Klerk modtog Nobels fredspris i 1993 .\nSandhed og forsoningskommission\nDen sandheds- og forsoningskommission ( sandheds- og forsoningskommission , TRC) blev oprettet for at forhandle politisk motiverede forbrydelser begået under apartheid. Det blev oprettet på et initiativ fra ANC og den daværende justitsminister Abdullah Omar i 1994 og blev installeret i januar 1996 af præsident Nelson Mandela. Formanden var Desmond Tutu . Sandhed og forsoningskommissionen bestod af tre udvalg, som hver udførte forskellige opgaver:\nKomitéen for efterforskning af forbrydelser under apartheid,\nUdvalget for Erstatning til Ofre,\nden amnesti tilskud udvalg .\nEn vigtig historisk model for dets oprettelse var Rettig- Kommissionen (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) i Chile med sin rapport fra 1991 om menneskerettighedskrænkelser fra regeringen under Augusto Pinochet .\nKommissionen blev indkaldt i 18 måneder, og dens arbejde kunne forlænges med et halvt år. Den relativt korte periode med deres aktivitet var allerede kontroversiel på tidspunktet for udkastet, da overflod af sager, der skulle behandles næppe syntes at blive behandlet i løbet af denne tid. Det var imidlertid også vigtigt hurtigt at offentliggøre konsekvenserne af apartheidsystemet, både for ikke at skulle betale kompensation efter mange år og for ikke at unødigt forlænge den smertefulde afklaringsproces. Deres mål var at bringe ofre og gerningsmænd i en "dialog" og således skabe et grundlag for forsoning mellem de delte befolkningsgrupper. Prioriteten her var hørelsen eller opfattelsen af den andres oplevelse. De anklagede blev lovet amnesti, hvis de indrømmede, hvad de havde gjort, og ofrene blev lovet økonomisk hjælp. Målet var at opnå forsoning med gerningsmændene og få et fuldt muligt billede af de forbrydelser, der var begået under apartheid. Alle høringer var derfor offentlige. Den 29. oktober 1998 fremlagde Sandheds- og forsoningskommissionen sin endelige rapport. Især sorte mennesker kritiserede det faktum, at ideen om forsoning og amnesti havde forrang over søgen efter retfærdighed.\nApartheid som en forbrydelse i folkeretten\n→ Hovedartikel : Apartheid (lov)\nDiskrimination og menneskerettighedskrænkelser forbundet med apartheid defineres nu også som forbrydelser mod menneskeheden i folkeretten - løsrevet fra apartheid i Sydafrika, som nu er blevet overvundet . Den Rom-statutten om oprettelse af et international straffedomstol bragte apartheid til pågældende rets kompetence. Statutten blev vedtaget på en statskonference i Rom i 1998 og er siden blevet undertegnet af 139 stater og ratificeret af 114 stater. Det har været i kraft siden 2002. Dette betyder, at sådanne processer nu kan retsforfølges internationalt. Denne udvikling var i vid udstrækning motiveret af det faktum, at der ikke tidligere var noget sådant retsgrundlag, så apartheid i Sydafrika eller de ansvarlige praktisk talt ikke kunne retsforfølges lovligt.\nAdriaan Vlok var den første minister for det tidligere apartheidregime, der mødtes for en domstol for forbrydelser, han havde begået i løbet af sin periode og blev dømt for disse.\nYderligere konsekvenser for Sydafrika\nDen uro, der havde varet i årevis, havde kastet Sydafrika ind i en økonomisk krise. Dette medførte en høj national gæld. Desuden bør ulighederne mellem befolkningsgrupperne elimineres. Dette ville blandt andet betyde bedre skoler og bedre sundhedspleje for sorte. Imidlertid var begge forbundet med høje omkostninger. Forskellige interesser førte til forskellige jordtvister. Sorte, der måtte opgive deres jord under apartheid og blev tvunget til at flytte til hjemlandet genvundet deres land. De nu bosiddende hvide eller industrielle virksomheder hævdede deres yngre rettigheder.\nI 1999 rejste Mbeki sig fra næstformand til præsident. Som et resultat intensiverede han privatiseringen af statsejede virksomheder. Dette førte til jobnedskæringer og stigende el- og vandtariffer. Flere og flere sorte arbejdere, hvoraf de fleste led af disse foranstaltninger, blev i stigende grad utilfredse med ANCs politik. De beskylder ham for, at ANC blev valgt af den venstre arbejderklasse, men at det styrer i det højre borgerskabs interesser.\nKronologi over De Forenede Staters racelove\nPhilip Bonner, Peter Delius, Deborah Posel: Apartheids oprindelse 1935–1962 . Ravan Press, Witwatersrand University Press, Braamfontein 1993, ISBN 0-86975-440-8 .\nFreimut Duve : Kap uden håb eller apartheidspolitik . Rowohlt, Reinbek 1965\nFrancis Wilson, Gottfried Wellmer, Ulrich Weyl, Harold Wolpe et al.: Migrantarbejde i det sydlige Afrika. En læser . Sydafrikas informationscenter V., Bonn 1976, ISBN 3-921614-30-9 .\nErnst Klimm, Karl-Günther Schneider, Bernd Weise: det sydlige Afrika . Videnskabelige landskunder; Bind 17. Wiss. Buchgesellschaft, Darmstadt 1980, ISBN 3-534-04132-1 .\nVincent Crapanzano : Hvide vægge venter: De hvide i Sydafrika. Random House, New York 1985, ISBN 978-0-394-50986-0 .\nChristoph Sodemann: Apartheidslovene . Bonn 1986, ISBN 3-921614-15-5 .\nWilliam Beinart, Saul Dubow (red.): Segregation and Apartheid in Twentieth-Century South-Africa. Routledge, London 1995, ISBN 978-0-415-10357-2 .\nTW Bennet: African Land - En historie om dispossession . I: Reinhard Zimmermann, Daniel Visser: Sydkors. Civilret og almindelig ret i Sydafrika . Oxford University Press, New York 1996, ISBN 0-19-826087-3 .\nStephan Kaußen : Fra apartheid til demokrati. Den politiske transformation af Sydafrika. Westdeutscher Verlag, Opladen 2003, ISBN 3-531-14112-0 .\nBirgit Morgenrath, Gottfried Wellmer: tysk hovedstad ved Kap . Udgave Nautilus, Hamborg 2003, ISBN 978-3-89401-419-3 .\nRobin Renwick: Slutningen af apartheid: Dagbog for en revolution. Biteback Publishing, London 2015. ISBN 978-1-84954-792-5 (tryk); ISBN 978-1-84954-865-6 . (e-bog). Anmeldelse i VÆGTEN, 4. marts 2015: https://www.theguardian.com/books/2015/mar/04/the-end-of-apartheid-diary-of-revolution-robin-renwick-review\nKnud Andresen , Detlef Siegfried (red.): Apartheid og Anti-Apartheid - Sydafrika og Vesteuropa . Samtidshistorisk forskning 13 (2016), udgave 2.\nUlrich van der Heyden : Dakar-processen. Begyndelsen på slutningen af apartheid i Sydafrika . Solivagus Praeteritum, Kiel 2018, ISBN 978-3-947064-01-4 .\nLesley Cawood: Kirkerne og racerelationer i Sydafrika . SAIRR , Johannesburg 1964\nPeter Randall: Sydafrikas fremtid. Kristne viser nye måder . Afsluttende rapport fra undersøgelsesprojektet om kristendom i Apartheid Society , Stuttgart, Bonn 1974, ISBN 3-921314-09-7\nElisabeth Adler : Apartheid som en udfordring for Sydafrikas kristne og kirker. Hvor meget længere? Union Verlag, Berlin 1983\nHeinz Nordholt: Apartheid og reformeret kirke: Dokumenter om en konflikt . Neukirchener Theologie, Neukirchen 1983, ISBN 3-7887-0739-9\nGisela Albrecht, Hartwig Liebich (Red.): Tilståelse og modstand. Sydafrikas kirker i konflikt med staten . Missionshilfe Verlag, Hamborg 1983, ISBN 3-921620-25-2\nMarkus Büttner, Werner Klän: Friedrich Wilhelm Hopf . En luthersk teolog i Det Tredje Rigs kirkekamp, om hans tilståelseskamp efter 1945 og om striden om hans holdning til apartheid . Pp. 219–379, Udgave Ruprecht, Göttingen 2012, ISBN 978-3-7675-7157-0\nWerner Klän, Gilberto Da Silva: Mission og apartheid. En uundgåelig arv og dens tilpasning til de lutherske kirker i det sydlige Afrika . Udgave Ruprecht, Göttingen 2013, ISBN 978-3-8469-0132-8\nSebastian Tripp: Religiøs og politisk. Kristne anti-apartheid-grupper og transformationen af den vesttyske protestantisme 1970–1990 . Göttingen 2015, ISBN 978-3-8353-1628-7 .\nSebastian Justke, Sebastian Tripp: Økonomi og økumenisme. Vesttyske og sydafrikanske kirker og apartheidsystemet i 1970'erne og 1980'erne . I: Zeithistorische Forschungen 13 (2016), s. 280–301.\nLutz Brinkmann: Sandown - hvid barndom i apartheidstaten . mørkeblå forlag, 2004, ISBN 3-9810007-0-6\nFrederik Willem de Klerk: Frederik Willem de Klerk - Et håb for Sydafrika . Verlag Busse Seewald, Herford, 1991, ISBN 3-512-03072-6\nNelson Mandela : Den lange vej til frihed . Selvbiografi. S. Fischer-Verlag, Frankfurt am Main, ISBN 3-10-047404-X\nPumla Gobodo-Madikizela: Arven fra apartheid - traume, hukommelse, forsoning . Forord af Nelson Mandela. Efterord af Jörn Rüsen. Barbara Budrich Verlag, Opladen 2006, ISBN 3-86649-025-9\nNelson Mandela Foundation: En fange i haven . Viking Studio, 2006, ISBN 0-670-03753-2\nMiriam Mathabane: Mit hjerte blev i Afrika - Den skæbnesvangre vej for en ung kvinde fra township til frihed . Liste, 2000, ISBN 978-3-471-79428-9\nTrevor Noah : Farveblind (Originaltitel: Born a Crime ). Blessing, München 2017, ISBN 978-3-89667-590-3\nRuth Weiss : Min søster Sara . Deutscher Taschenbuch Verlag, 2004, ISBN 3-423-62169-9\nMark Mathabane : Kaffern Boy - Et liv i apartheid. Ehrenwirth Verlag, 1986, ISBN 3-431-02915-9 (originaltitel: Kaffir Boy ).\nCry Freedom (Original titel: Cry Freedom ), Storbritannien i 1987, instrueret af Richard Attenborough med Kevin Kline og Denzel Washington\nI solskinnet (originaltitel: The Power of One ), USA / Frankrig / Tyskland / Australien 1992, instruktør: John G. Avildsen med Stephen Dorff , Armin Mueller-Stahl , Morgan Freeman , John Gielgud , Daniel Craig\nRed Dust - Sandheden fører til frihed (Original titel: Red Dust ), Storbritannien / Sydafrika 2004, instrueret af Tom Hooper med Hilary Swank og Chiwetel Ejiofor\nTromme - Sandhed til enhver pris (Originaltitel: Drum ) Sydafrika / USA / Tyskland 2004, instruktør: Zola Maseko med Taye Diggs , Gabriel Mann , Jason Flemyng , Bonginkosi Dlamini\nI My Country , USA 2004, instrueret af John Boorman , med Samuel L. Jackson og Juliette Binoche . Manuskriptet, skrevet af Ann Peacock, er baseret på Antjie Krogs semi-fiktive bog Country of My Skull .\nCatch a Fire , USA / Canada / Spanien / Australien / Tyskland / Sydafrika 2006, instrueret af Phillip Noyce , med Tim Robbins og Derek Luke\nFarvel Bafana , Tyskland / Frankrig / Belgien / Storbritannien / Italien / Sydafrika 2007, instrueret af Bille August med Joseph Fiennes og Dennis Haysbert\nDen skjulte verden (Originaltitel: The World Unseen ), Storbritannien / Sydafrika 2007, med Lisa Ray og Sheetal Sheth\nI sort hud (Originaltitel: Skin ), Storbritannien / Sydafrika 2008, instrueret af Anthony Fabian , med Sophie Okonedo , Sam Neill , Alice Krige\nDistrict 9 , Sydafrika / New Zealand 2009, instrueret af Neill Blomkamp , med Sharlto Copley og Jason Cope\nEndgame , UK 2009, instrueret af Pete Travis med William Hurt og Chiwetel Ejiofor\nWiktionary: Apartheid - forklaringer på betydninger, ordets oprindelse, synonymer, oversættelser\nCommons : Apartheid - samling af billeder, videoer og lydfiler\nWikiquote: Apartheid Citater\nDe Forenede Nationer: Partner i kampen mod apartheid . på www.un.org (engelsk)\nDe Forenede Nationer: International konvention mod apartheid i sport . Vedtaget af FN's Generalforsamling den 10. december 1985. på www.treaties.un.org (engelsk; PDF; 200 kB) resolution nr. 25822 fra De Forenede Nationers generalforsamling den 10. december 1985\nEnuga S. Reddy: Apartheid, Sydafrika og international ret. Udvalgte dokumenter og papirer . I: De Forenede Nationer. Center mod apartheid: Notes and Documents Series, No. 13/85 , december 1985, på www.sahistory.org.za (engelsk; PDF; 177 s.)\nChristopher Till et al.: Apartheid Museum i Johannesburg . på www.apartheidmuseum.org (engelsk) med interaktive læringsmuligheder\nDACPM: Direkte handlingscenter for fred og hukommelse . på www.dacpm.org.za (engelsk) Menneskerettigheds-NGO i Cape Town, der er dedikeret til konsekvenserne af apartheid og er forpligtet til bæredygtig fred.\nFrederick W. Bell: Det sydafrikanske indfødte problem, en foreslået løsning . At være et papir læst før Union Club of South Africa og Native Affairs Society of the Transvaal, 14. oktober 1909. på www.archive.org Frederick William Bell forklarer to primære principper for "Native Problem"\nUKZN: Segregations- og apartheidlove som anvendt på indianere (1859-1994) . på www.ukzn.ac.za (Engelsk) Liste over sydafrikanske love, der begrænser den indiske befolknings rettigheder\nApartheid Museum, Johannesburg (red.), Michelle Friedman et al.: Kvindekamp i det 20. århundrede Sydafrika. Vores triumfer og vores tårer .  Museumsbrochure om bidrag fra politisk aktive kvinder til den sydafrikanske anti-racismebevægelse, rigt illustreret (engelsk)\n↑ "Apartheid er enhver institutionaliseret form for en politik for raceregregering, der sigter mod at undertrykke den ene race af den anden". Otto Triffterer : Inventar af international ret . I: Gerd Hankel, Gerhard Stuby (red.): Criminal Courts against Human Crimes , Hamburg 1995, ISBN 3-930908-10-7 .\n^ Friedrich Kluge: Etymologisk ordbog over det tyske sprog . Berlin, New York (Walter de Gruyter) 2002, ISBN 3-11-017473-1 , s. 52. (Indlæg: apart, apartheid)\n↑ Begyndelsen af apartheid i snævrere forstand blev sat i 1948 af P. Eric Louw i apartheids stigning, fald og arv , Praeger Publishers, 2004, s. 56 ff.\n↑ Websted for den sydafrikanske regering www.info.gov.za: ... grundlaget for apartheid blev lagt af successive regeringer, der repræsenterede kompromiserne, der blev hammeret ud af den nationale konvention fra 1908 til 1909 for at gennemføre foreningen mellem engelsk og afrikansk- talende hvide. ( Memento fra 4. oktober 2013 i internetarkivet )\n↑ Dorothea grevinde Razumowsky: "Valgt af Gud til at være ejendomens folk" - Et forsøg på at forstå afrikanere. I: Joachim Moras, Hans Paeschke (red.), Merkur - tysk magasin for europæisk tænkning, bind 36, nr. 7-12, E. Klett Verlag, 1982, s. 756.\nRich Ulrich Berner: Tro på valg og racisme - Det Gamle Testamente og fremkomsten af apartheidideologien. I: Joachim Kügler (red.): Precarious Contemporary - With the Old Testament in Conflicts of Time. International Bibelsymposium Graz 2004, Lit Verlag, Berlin 2006, s. 137 ff.\n↑ Irving Hexmann: Calvinisme og stigmatisering af apartheid. Third Way magazine , juli 1979, s. 8-9.\n↑ Peter Ripken, Gottfried Wellmer (Hrsg.) Et al:. Migrant arbejde i det sydlige Afrika . issa - Wissenschaftliche Reihe 5, Bonn 1976 s. 16-17, 19, 166, ISBN 3-921614-30-9 .\n^ Heike Niederig: Sprog - Kraft - Kultur / flersproget uddannelse i Sydafrika efter apartheid . Waxmann, 2000, s. 55.\n^ A b T. W. Bennet: History of Dispossession . S. 81.\n↑ "Vores Land ... Vores liv ... Vores Futer". En historie om jordbesiddelse . Hentet 1. juni 2010 fra www.sahistory.org.za .\n^ TW Bennet: African Land - En historie om dispossession . S. 82.\n↑ 1923. Lov om oprindelige byområder nr. 21, adgang til 1. juni 2010.\n↑ 1927. Lov om oprindelig administration nr. 38, adgang til 1. juni 2010.\n^ Zimmermann, Visser: Southern cross ., S 82.\n↑ 1936. Native Trust & Land Act No 18, adgang 1. juni 2010.\n^ Zimmermann, Visser: Sydkors , s. 83-85.\n^ Francis Wilson: Vandrende arbejde i Sydafrika . I: Francis Wilson et al.: Migrant Work in Southern Africa. En læser . Bonn (Informationsstelle Südliches Afrika e.V.) 1976, s. 90.\n↑ Manfred Kurz: Indirekte styre og vold i Sydafrika . Arbejde fra Institute for Africa Customer, nr. 30. Hamburg (Institute for Africa Customer) 1981, s. 44.\n^ SAIRR: En undersøgelse af racerelationer i Sydafrika 1958-1959 . Johannesburg 1960, s.53.\nIel Muriel Horrell: love, der påvirker raceforhold i Sydafrika fra 1948 til 1979. Johannesburg 1978.\n^ Christoph Marx : Sydafrika. Fortid og nutid . Kohlhammer, Stuttgart 2012, s. 226.\nRand Peter Randall: Sydafrikas fremtid. Kristne viser nye måder: endelig sammenfattende rapport fra Study Project on Christianity in Apartheid Society . Arbejdsgruppe for protestantiske kirker i Tyskland eV, Sydafrikas informationscenter, Stuttgart, Bonn 1974, s. 27 ISBN 3-921314-09-7 .\n^ Ansøg om identitetsdokument. på www.services.gov.za; Oplysninger fra den sydafrikanske regering om ansøgning om et moderne personligt dokument ( Memento fra 2. april 2012 i internetarkivet )\n^ En forfærdelig "videnskab" ( Memento fra 23. april 2012 i internetarkivet )\n^ I Sydafrika er kinesisk New Black , China Realtime Report. 19. juni 2008.\n^ Gerry Maré: Flytning af afrikansk befolkning i Sydafrika . SAIRR , Johannesburg 1980, s. 25 ISBN 0-86982-186-5 .\n↑ citeret i: Christine Lienemann-Perrin, Wolfgang Lienemann (red.): Politisk legitimitet i Sydafrika . Tekster og materialer fra forskningscenteret for Evangelical Study Community , serie A, nr. 27, Heidelberg 1988. s. 125.\n↑ Christine Lienemann-Perrin, Wolfgang Lienemann (red.): Politisk legitimitet i Sydafrika . Tekster og materialer fra forskningscenteret for Evangelical Study Community, serie A, nr. 27, Heidelberg 1988. s. 127.\n↑ Christine Lienemann-Perrin, Wolfgang Lienemann (red.): Politisk legitimitet i Sydafrika . Tekster og materialer fra forskningscenteret for Evangelical Study Community, serie A, nr. 27, Heidelberg 1988. s. 129–130, citeret fra Monica Bot, Lawrence Schlemmer: Klassekrisen. Sorte krav og hvide svar . Indikatorprojekt SA, Durban 1986.\nRand Peter Randall : Sydafrikas fremtid. Kristne viser nye måder . (Slutrapport fra Study Project on Christianity in Apartheid Society ), Bonn, 1974, s. 17, ISBN 3-921314-09-7 .\nIel Muriel Horrell: love, der påvirker raceforhold i Sydafrika. Johannesburg 1978, s. 362.\n↑ Peter Ripken: Om problemet med fagforeningsorganisationer for afrikanere i Sydafrika . I: Francis Wilson et al.: Migrant Work in Southern Africa. En læser . Bonn (Informationsstelle Südliches Afrika eV) 1976, s. 157–164.\n↑ Manfred Kurz: Indirekte styre og vold i Sydafrika . (Værker fra Institut für Afrika-Kunde, 30), Hamburg 1981, s. 141-143.\n^ Rapport fra Sandheds- og forsoningskommissionen 2003: Den tidligere sydafrikanske regering og dens sikkerhedsstyrker. ( Memento af 13. maj 2012 i internetarkivet ) (engelsk; PDF; 480 kB)\n^ Stan Winer, sydafrikansk historie online : fortidens spøgelser . på www.v1.sahistory.org.za (engelsk).\n↑ Der Spiegel : Mærkede kort. Præsident de Klerk mister tilliden. Boers regering støttede Zulus fra en hemmelig fond . på www.spiegel.de.\n↑ 1963. Lov om ændring af generelle love nr. 37 . på www.nelsonmandela.org (engelsk).\n↑ Ahmad Barakat: mishandling og tortur af fængslede i Sydafrika. Rapport fra den særlige komité for apartheid . FN's kontor for offentlig information, New York, 1973, fra s. 23.\n↑ a b c Christoph Sodemann: Loven om apartheid . Informationsstelle Südliches Afrika , Bonn 1986, s. 126-127, 132-134.\n^ Online- dokumenter fra det sydafrikanske institut for raceforhold . på www.nelsonmandela.org (engelsk).\n↑ Passiv modstand. Bevægelser og kampagner. på www.sahistory.org.za ( Memento fra 29. november 2011 i internetarkivet ) (engelsk)\n↑ Yusuf Dadoo. Livshistorien om Yusuf Dadoo, national formand for det sydafrikanske kommunistparti og en utrættelig kæmper for national og social befrielse. på www.sacp.org.za ( Memento fra 15. oktober 2011 i internetarkivet )\n^ Paul B. Rich: Tuskegee's appeller: James Henderson, Lovedale og den sydafrikanske liberalismes formuer, 1906-1930 . I: The International Journal of African Historical Studies, bind 20 (1987), nr. 2, s. 271-292 (engelsk).\n^ Anti-Pass-kampagnerne 1960. 1959-1960: Dannelse, Sharpeville og Banning . på www.sahistory.org.za (engelsk).\n^ Afstemning: Sikkerhedsråd (SC): De Forenede Nationer (FN). Arkiveret fra originalen den 20. marts 2013 ; adgang 28. februar 2015 .\n↑ Alex Thomson: Kæmper med apartheid: USAs udenrigspolitik over for Sydafrika, 1948-1994 , s. 56 f. I: Studia Diplomatica, nr. 4, 2005, s. 51-74.\n^ Brug af computere til støtte for undertrykkelse. I: www-cs-students.stanford.edu. Hentet 28. februar 2015 .\n↑ Philipp Rock: Magt, markeder og moral - Om menneskerettighedernes rolle i Forbundsrepublikken Tysklands udenrigspolitik i tresserne og halvfjerdserne , Frankfurt a. M. (Peter Lang) 2010, ISBN 978-3-631-59705-7 , s. 145.\n↑ Jürgen Leinemann: ”Ingen kan efterligne ham” . I: Der Spiegel . Ingen. 5 , 1988 ( online ).\n↑ Handling, ja . Spejlet . Udgave 21/1966, 16. maj 1966, s. 134.\n↑ Mail & Guardian Online: US General Motors afvikler krav om erstatning for apartheid . Nyheder fra 29. februar 2012 på www.mg.co.za (engelsk).\n^ Bernard Vaughan: Domstolen standser amerikanske retssager mod IBM, Daimler, Ford for apartheidforbrydelser . Nyheder fra 21. august 2013 på www.reuters.com (engelsk).\n^ Apartheid under en god stjerne - tyske virksomheder beskyldt for menneskerettighedskrænkelser ( Memento fra 11. september 2012 i internetarkivet )\n↑ Birgit Morgenrath: Apartheid under den gode stjerne . I: Fredag den 6. december 2002, adgang til den 30. oktober 2011.\n↑ Kvinder for Sydafrika! “Køb ikke frugter fra Sydafrika” ( Memento fra 23. september 2016 i internetarkivet ). Beskeder fra økumenik og arbejde i udlandet 2002 på www.ekd.de\n^ Ministeriet for information, Pretoria (red.): Multinational Development in South Africa: A Reality . Pretoria 1974, s.7.\n^ Philippus Smit, JJ Booysen: Urbanisering i hjemlandet: en ny dimension i urbaniseringsprocessen for den sorte befolkning i Sydafrika? Institute for Plural Societies, University of Pretoria, Pretoria 1977, ISBN 0-86979-220-2 .\n^ Den uafhængige : Margaret Thatcher stemplede ANC som 'terrorist', mens hun opfordrede Nelson Mandelas løsladelse . Nyheder fra 9. december 2013 på www.independent.co.uk.\n^ Johann Hari: Jeg har set fremtiden, og den er elendig. I: New Statesman, 5. februar 2001 ( 5. august 2011- mindesmærke i internetarkivet )\n↑ swissinfo.ch: Kommentar la Suisse a soutenu l'apartheid . Sendt den 27. oktober 2005 på www.swissinfo.ch (fransk).\n^ Sasha Polakow-Suransky: Den uudtalte alliance: Israels hemmelige forhold til apartheid Sydafrika . Pantheon, London 2010, ISBN 978-0-375-42546-2 .\n↑ The Guardian : Afsløret: hvordan Israel tilbød at sælge Sydafrika atomvåben I: The Guardian, 24. maj 2010, adgang til 8. november 2011.\n↑ Benjamin Beit-Hallahmi: Alliancen mellem de ensomme ulve I: Der Spiegel fra 21. marts 1988, adgang til den 8. november.\n↑ Philipp Rock: Magt, markeder og moral - Om menneskerettighedernes rolle i Forbundsrepublikken Tysklands udenrigspolitik i tresserne og halvfjerdserne , Frankfurt a. M. (Peter Lang) 2010, ISBN 978-3-631-59705-7 , s. 153.\n^ SAIRR : En undersøgelse af raceforhold i Sydafrika 1959-1960 . Johannesburg 1961, s. 278-280.\n^ Felix Ermacora: apartheidspolitikken set fra FN's synspunkt; i Bavarian State Center for Political Education: South Africa - Crisis and Decision, bind I, 1. udgave, München, 1987, s.259\n↑ Philipp Rock: Magt, markeder og moral - Om menneskerettighedernes rolle i Forbundsrepublikken Tysklands udenrigspolitik i tresserne og halvfjerdserne , Frankfurt a. M. (Peter Lang) 2010, ISBN 978-3-631-59705-7 , s. 166-169.\n^ Opløsning 1761: Politik for "apartheid" for regeringen for Republikken Sydafrika . på www.un.org (engelsk).\n↑ Sjette FN-kongres om forebyggelse af kriminalitet og behandling af lovovertrædere (engelsk; PDF; 791 kB)\n^ Specialkomité mod apartheid . på www.africanactivist.msu.edu (engelsk).\n↑ KOMMISSIONEN PRÆSENTERER EN MEDDELELSE OM DET SÆRLIGE PROGRAM FOR LEJLIGHEDSOFFERNE .\n^ Digital Commons @ Boston College Law School / Thomas M. Corsi: EØF-sanktioner mod Sydafrika: Den fælles handelspolitik og afgrænsning af EØF's beføjelser . 12-1-1987.\n^ ARD : Indflydelse fra Sydafrika. Betalt ferie i apartheidslandet . Rapport fra ARD Tagesschau fra 7. maj 2019 på www.tagesschau.de .\n↑ Ulrich van der Heyden: Dakar-processen. Begyndelsen på slutningen af apartheid i Sydafrika. Solivagus Praeteritum, Kiel 2018, ISBN 978-3-947064-01-4 , s. 93-99 .\n^ Christoph Marx: Sydafrika. Fortid og nutid . Kohlhammer, Stuttgart 2012, s. 283-290.\n^ SAIRR: Sydafrika-undersøgelse 1995/96. Johannesburg 1996, s.51.\n^ Daniel Stahl: Rapport fra den chilenske sandhedskommission. I: Kilder om menneskerettighedshistorien. Arbejdsgruppe Menneskerettigheder i det 20. århundrede, maj 2015, adgang til den 15. december 2019 .\n^ Madeleine Fullard, Nicky Rousseau: Usikre grænser: TRC og (un) fremstilling af offentlige myter . I: Kronos, bind 34 (2008), nr. 1, s. 215-239. University of the Western Cape , Cape Town, online på www.scielo.org.za (engelsk). ISSN 2309-9585.\n↑ Endelig rapport fra 2003: Truth and Reconciliation Commission of South Africa Report ( Memento fra 25. september 2013 i internetarkivet ) (engelsk)\nDenne side blev sidst redigeret den 3. juni 2021 kl. 10:46.