Vandalia IV PC-1175 - Historien - 2022\nVandalia IV PC -1175 - Historie\n(PC-1175: dp. 280; 1. 173'8 "; b. 23'0"; dr. 10'10 "; s. 20,2 k (tl.); Cpl. 65; a. 13", 1 40 mm., 1 dcp. (Musefælde), 2 dct .; cl. PC-161)\nPC-1175 blev fastsat den 8. juni 1943 i Sturgeon Bay, Wis., Af Leathem D. Smith Shipbuilding Co .; lanceret den 7. august 1943, sponsoreret af Miss Joan Burgess, og bestilt den 1. december 1943 i New Orleans, løjtnant Peter J. Brennan, USNR, i kommando.\nUbådsjageren flyttede hurtigt til Miami, Fla., For operationel træning og derefter til Kest West for shakedown. Den 23. januar 1944 gik hun i gang med sin første mission og eskorterede en konvoj på Key West-til-Galveston-delen af sin rejse. I de næste fire måneder tjente hun under operationel kontrol af kommandanten, Gulf Sea Frontier. Hendes opgaver bestod af escort -missioner for kystnære konvojer i Den Mexicanske Golf og involverede ofte løb fra golfkysthavne til kanalzonen.\nDen 28. maj forlod ubådsjageren Key West for at eskortere den franske ubåd Le Centaure til New York. Efter ankomsten d. 1. juni ændrede hun operationel kontrol fra Gulf Sea Frontier til Eastern Sea Frontier. Selvom hendes driftsteater ændrede sig, forblev PC-1175's opgaver de samme-at eskortere kystkonvojer og udføre patruljer mod ubåd. Når PC-1175 ikke var involveret i sine sædvanlige rundrejse-escort-missioner mellem New York og Guantanamo Bay, Cuba, gennemførte PC-1175 antisubmarine warfare (ASW)-oftest i Long Island Sound, men lejlighedsvis ud af Guantanamo Bay-eller foretog offensive ASW-patruljer i PC -enheder bygget omkring en kanonbåd eller en fregat.\nSent i foråret 1945 modtog skibet ordrer til tjeneste hos Pacific Fleet Service Force. Med afgang fra New York den 8. juni transporterede ubådsjageren Panamakanalen i midten af måneden og ankom til San Diego den 27.. Fire dage senere, den 1. juli, forlod hun San Diego til tjeneste i det centrale Stillehav. Efter et 10-dages stop ved Pearl Harbor fra den 9. til den 19. juli genoptog hun sin rejse og ankom til Eniwetok-lagunen den 29. Efter en uge i Eniwetok gik PC-1175 i gang for Marianas den 5. august. Tre dage senere ankom hun til Saipan, hvor hun blev i yderligere tre dage, inden hun vendte tilbage til havet, på vej til Voleano -øerne. Hun lavede Iwo Jima den 16. august dagen efter ophør af fjendtlighederne i Stillehavet. Hun patruljerede farvandet omkring Iwo Jima i fire dage og tog derefter tilbage mod Marianas den 20. Subchaser nåede Saipan den 23. august og begyndte igen patruljeringspligt, denne gang i farvandet omkring øen og Tinian. September, fire dage efter den formelle japanske overgivelsesceremoni i Toyko Bay, forlod PC-1175 Saipan, på vej mod Okinawa. Hun stoppede kort ved Iwo Jima den 8. september og ankom ud for Hagushi -stranden den 12. september.\nUbådsjageren tilbragte det meste af det første års fred med at patruljere i det centrale Stillehav. Hun besøgte øerne Voleano og Bonin, Marianerne og Carolines. Den 25. maj 1946 stod ubådsjageren ude fra Guam på det første ben af hendes rejse hjem. Motorsvigt afbrød imidlertid denne rejse den 28. maj, og PC-1175 måtte vente indtil den næste dag, da Sylvania (AKA-44) tog hende på slæb. De to skibe kom ind i lagunen ved Eniwetok den sidste dag i maj, og PC-1175 påbegyndte reparationer af hendes motorer med det samme. Disse reparationer blev afsluttet den 4. juni, og hun genoptog sin rejse hjemad samme dag. Krigsskibet foretog en fem-dages mellemlanding i Pearl Harbor mellem den 11. og den 16. juni og fortsatte derefter videre til vestkysten. Hun ankom til Astoria, Oreg., Den 23. juni og flyttede fire dage senere til Portland for yderligere værftsarbejde på Commercial Iron Works. Hun afsluttede disse reparationer den 10. august og flyttede på slæb tilbage til Astoria. Den 16. august 1946 blev PC-1175 sat ud af drift på Astoria og lå til kaj med Columbia River Group, Pacific Reserve Fleet. Hun blev der i de næste 11 år. Den 15. februar 1956 fik hun navnet Vandalia, og i juli 1957 blev hun på lånebasis overført til Taiwan Navy. Hun tjente Taiwan som Han Kiang (PC-124). Under denne tjeneste, sandsynligvis engang sent i 1968 eller tidligt i 1969, gik hun på grund og blev alvorligt beskadiget. Hendes navn blev slået fra Navy -listen den 15. juni 1969, og hendes vrag blev solgt til Taiwans regering for skrotning.\nKørsel på den historiske nationalvej, fra start til slut\nDette er del 13 af min Bermuda -turrapportserie. Del 12 dækkede vores besøg i restauranten Frontier Tavern på Omni Bedford Springs Resort, men hvad angår køreturen hjem, sluttede jeg faktisk i del 11 i Cumberland, Maryland. Det er her, hvor denne rate optager, mens jeg dækker kørsel på Historic National Road i den næste halvanden dag. Hensigten var at køre vejen fra start til slut, det lykkedes ikke helt, selvom vi kom ret tæt på.\nFor at gennemgå vores rejseplan og andre indlæg i min turrapportserie indtil videre, læs min introduktion og indeks over Bermuda -turrapport.\nDe første europæere, der besøgte Illinois, var de franske opdagelsesrejsende Louis Jolliet og Jacques Marquette i 1673, da de udforskede floderne Mississippi og Illinois. Nær nutidens Peoria etablerede René-Robert Cavelier, sieur de La Salle det første franske fodfæste, Fort Crèvecoeur, og byggede Fort Saint Louis nær Ottawa. I 1760'erne, efter den franske og indiske krig, overgav Frankrig sit krav på landområder øst for Mississippi. De følgende år var urolige - britisk politik var ugunstig for områdets økonomiske udvikling, indianere ærgrede sig over den britiske tilstedeværelse, og bosættelser var uden civilstyre. I 1773 var antallet af nybyggere faldet til omkring 1.000 plus et par hundrede slaver.\nI 1778, under den amerikanske revolution, blev erobringen af amerikanske styrker i Kaskaskia, det britiske regeringssted i regionen, gjort Illinois til et amt i Virginia. Den første bosættelse på stedet i Chicago blev foretaget i 1779 af den sorte pioner Jean-Baptist-Point Du Sable. Den 4. juli 1800 blev Northwest Territory delt, og Illinois -landet blev en del af Indiana Territory Illinois Territory blev dannet i 1809 ved at opdele Indiana Territory, og Illinois opnåede stat som ni år senere.\nLaFemme søger hjælp til at forskønne Vandalia, den 8. juni\nPå billedet fra venstre til højre ses medlemmer af LaFemme Arts Club: Præsident Linda Klug, Ann Kohl, Shirley Maxwell, Norma Galloway, Jean Barnes, Janie Zimmer, Connie Strother og LaVonne Jones. Gruppen leder efter frivillige den 8. juni, donationer og endda nye medlemmer, der ikke har noget imod at få snavset deres hænder og tommelfingre grønne. Foto af Barry Dalton\nAf Barry Dalton\nDa LaFemme Arts Club oprindeligt blev dannet i 1955, var det en nationalt forbundsklub. Det arbejdede sammen med to andre fødererede grupper i Vandalia for at begynde at forskønne centrum.\n"Vi startede oprindeligt med at gå rundt til alle købmændene og spørge, om de ikke ville have en blomsterkasse foran deres forretning," sagde Janie Zimmer, der sluttede sig til i 1960. "Vi ville bygge blomsterkassen, plante blomsterne og passe på det. Vi ville opkræve penge som pengemager. ”\nAndre projekter, som klubben har udført, omfatter køb af skraldespande til parker langs Main Street, opførelse af hængende blomsterkurve i gader i centrum samt bannere på Main og motorvejen og plantning af blomster i krukker i Main og State.\nPandemien formåede dog at bremse gruppens fremgang i 2020, hvilket gjorde det svært at skaffe midler og arbejde på projektet, sagde Ann Kohl, medlem af klubben.\nGruppen planlægger at begynde at forskønne blomsterområdet North Railroad Park den 8. juni kl. Området blev oprindeligt beplantet i 1980'erne og har brug for en fuldstændig renovering: nyt buskads, mulch, blomster og landskabstømmer.\n"Så vi er sådan set nået til et punkt, hvor vi gerne vil starte forfra," tilføjede Zimmer. "Og så til sidst finde nogen til at hjælpe med at vedligeholde det."\nAlle de nuværende medlemmer er i 70'erne og 80'erne, hvilket ikke har forhindret dem i at rulle ærmerne op og trække ukrudt, men de har hårdt brug for frivillig hjælp – af enhver alder eller køn – til dette projekt.\nDonationer kan blive droppet på State Farm på Hwy. 54 eller sendt til Carol Johnson, kasserer i LaFemme Arts Club, på 314 Utterback, Vandalia, MO 63382. Endnu bedre kan du bringe den personligt sammen med lastbiler, udstyr og muskler den 8. juni.\nEventuelle spørgsmål kan rettes til Linda Klug, klubformand, på 573-489-1888.\nOpslaget, der annoncerer Wojcraft 4. Verdenskortet før Berry Wars Verdenskortet efter Nuclear Apocalypse. Wojcraft 4 var efterfølgeren til Wojcraft 3.\nArrangeret af Smogonite, Wojcraft 4 er hans første Wojcraft -server (og sidste). Det blev lanceret den 15. januar 2021.\nInden lanceringen blev det beskrevet som værende "moderne" og kaotisk med det tidligere Wojs -sæt i en fiktiv indstilling fra begyndelsen af 1900'erne, skulle Wojcraft 4 blive sat i nutiden med moderne konflikter. Moderne våben blev tilføjet til spillet, herunder AK'er, Snipers og Bazookas.\nWojcraft -håndlangeren fik også en makeover, da den var halv robot, dækket af flammer og holdt et våben. Wojcraft 4 blev normalt kaldt "Wojcraft 4: Modern Warfare".\nWojcraft 4 lukkede officielt den 13. juni og varer seks måneder.\n(En ophavsretligt beskyttet publikation af West Virginia Archives and History)\nVandalia: Den første West Virginia?\nAf James Donald Anderson\nBind 40, nr. 4 (sommer 1979), s. 375-92\nI 1863, ledet af en gruppe trofaste unionister, løsrev de vestlige amter i Virginia sig fra deres moderfællesskab for at danne en ny stat. Dette var ikke det første forsøg på at adskille det bjergrige område fra Piemonte og tidevandslandet. Patriotisme spillede imidlertid en lille rolle dengang. Mindre end et århundrede tidligere havde en gruppe iværksættere og landspekulanter fra den østlige kyst og England bestræbt sig på at etablere en ny koloni, Vandalia, i grænseregionen syd og øst for Ohio -floden. Grænserne for den foreslåede provins svarer tæt til grænserne for den nuværende stat West Virginia. Deres indsats endte med fiasko, men det var ikke på grund af manglende forsøg.\nDa landet var tyndt befolket, måtte inspirationen til adskillelse komme andre steder fra. Nogle af de førende købmænd og politikere i Pennsylvania, New Jersey og England håbede på at tjene på deres indsats. Printer og filosof Benjamin Franklin, hans søn Sir William, guvernør i New Jersey, superintendent for indiske anliggender i det nordlige departement Sir William Johnson, hans stedfortræder George Croghan, købmænd George Morgan og John Baynton, og advokat og formand for Pennsylvania Assembly Joseph Galloway alle interesserede sig for projektet. Bevægelsens førende lys var imidlertid medlemmer af en fremtrædende og velstående kvækerhandelsfamilie, Whartons of Philadelphia. 1\nWharton-hannerne, guidet og inspireret af patriarken Joseph, Senior (1707-76), var steget i to generationer fra relativ fattigdom til rigdom i lokal handel, eksport-importvirksomhed og sponsorering af små industrier. Hans sønner Thomas 1730/31-1784), Joseph, Junior (1732-1816) og Charles (1744-1838) tjente som købmænd. Samuel (1732-1800) blev partner i Baynton og Wharton, senere Baynton, Wharton og Morgan, et firma interesseret i handel i udlandet og med indianerne i vest. En yngre bror, Isaac (1745-1808), allierede sig med Thomas og blev gradvist en succesfuld forsikringsmand og bankmand. Alle havde fælles interesser, især akkumulering af overskydende kapital til at investere i vidtrækkende virksomheder med vægt på jord købt billigt og solgt dyrt. 2 I mange henseender centrerer historien om Vandalia om Whartons og deres træk og modbevægelser for at opnå godkendelse til den nye koloni fra den britiske krone.\nWhartons havde oprindeligt investeret i fast ejendom i nærheden af Philadelphia, men havde hurtigt udvidet og udvidet deres spekulationer. Thomas havde især sammen med forskellige partnere købt jord i grænseområderne Virginia, New York og Pennsylvania. Hans Virginia -virksomheder omfattede traktater i det, der nu er den østlige panhandle i West Virginia. Alle disse bestræbelser lykkedes ikke at finde et overskud. I nogle tilfælde, som i Virginia og New York, afskrækkede indiske problemer og depredationer og fremkomsten af krigen for amerikansk uafhængighed potentielle købere her og i udlandet. Overskyede titler forvirrede yderligere problemet. I Wyoming -dalen i Pennsylvania besluttede domstole f.eks. Omstridte krav til fordel for squatters på jorden frem for fraværende spekulanter. 3 Kampen om Vandalia begyndte med fiaskoen i Illinois Company.\nAfslutningen på den franske og indiske krig og den deraf følgende Paris-traktat i 1763 åbnede store områder af tidligere fjendtligt område for britisk udbytning. Traders som Baynton, Wharton og Morgan forudså enorme gevinster ved at forsyne forskellige indiske nationer og de britiske garnisoner langs Mississippi -floden. Samuel og hans partnere dannede sammen med Croghan og nogle grænsehandlere fra Lancaster "grand Illinois Venture", der i 1766 udviklede sig til Illinois Company. Investorerne omfattede fire Whartons (Joseph, Senior Joseph, Junior Samuel og Thomas), George og John Morgan, John Baynton, William Franklin, George Croghan og Sir William Johnson. For yderligere kapital inviterede de senere nogle englændere til at deltage, en aftale, der banede vejen for fremtidige fælles anglo-amerikanske spekulative samarbejde. En interesseret tilskuer var Benjamin Franklin, dengang Pennsylvania's agent i London. Investorerne forsøgte at bruge sin indflydelse i regeringskredse for at opnå den nødvendige godkendelse. Franklin samarbejdede let. Han havde allerede foreløbigt sagt ja til at slutte sig til Samuel og Baynton i køb af to store traktater i nyerhvervede Quebec. I alt ansøgte Illinois Company om et tilskud på 1.400.000 acres, der skulle gennemføres ved oprettelsen af en civil regering. Denne indsats kollapsede af flere grunde. Tab af handelsvarer og overinvestering tvang Baynton, Wharton og Morgan til modtagelse. De britiske ministrers modvilje mod at godkende store tilskud viste sig imidlertid at være hovedårsagen. De frygtede også, at de deraf følgende overtrædelser af Proklamationslinjen fra 1763, som begrænsede bosættelser øst for Allegheny -bjerget, ville invitere indianerne til at forny voldsomme og blodige grænsekrige. Konkurrerende påstande fra andre interesserede parter, hovedsageligt repræsenteret af Gratz -familien i Philadelphia og Lancaster, forvirrede også offentlige instanser, der tog den lette vej ud ved at afvise alle ansøgninger. 4\nIllinois -ventureens fiasko fik Whartons og deres allierede til at søge deres formuer andre steder. De tog fat i det, der syntes at være en bedre mulighed, og bandt sig til appellerne fra de "lidende handlende". I 1754, under åbningsscener i den franske og indiske krig, mistede flere handlende, herunder William Trent og Croghan, forsyninger til indiske razziaer. Trent, en partner i Franks, Trent, Simons og Company, var en nært tilknyttet Gratzes. De indfødte gentog deres anfald i 1763, da Pontiac lokkede sine tilhængere til kamp mod engelske nybyggere på grænsen. Noget af det materiale, der blev ødelagt under "sammensværgelsen" tilhørte Baynton, Wharton og Morgan, selvom firmaet åbenbart kun havde afsendt varer til andre handlende. Ofrene for angrebene sendte Croghan til London i 1764 for at søge erstatning for deres tab. Croghan undlod at interessere regeringen i deres appeller, og han vendte tomhændet tilbage. 5\nI februar 1765 anmodede enogtyve parter Sir William Johnson om at overbevise Seks nationer om at holde dem skadesløs for 80 pund,- 862: 12: 05 (New York-valuta) i ødelagte varer. Samuel og hans firma havde allerede modtaget fuldmagter fra fire af de handlende, og Trent repræsenterede resten. De og andre spekulanter overbeviste hurtigt flere nødlidende mænd om at sælge deres aktier til en rabat, der skulle betales, når indianerne tilbagebetalte dem ved at miste noget jord. Der blev udarbejdet et kompliceret system med aktier baseret på værdien af hver enkelt persons tab. Som i de fleste tilfælde som dette overtog spekulanten snart fuldstændigt de oprindelige tabere. Johnson samlede et møde i Johnson Hall i april, hvorpå han anbragte andragendet med magt foran sachemerne. Han valgte imidlertid at ignorere de "syge" i 1754, fordi, som han senere forklarede, ødelagde indianerne deres ejendom i krigstid. Den 6. maj blev høvdinge enige om at indrømme nogle landområder for de handlende, men intet yderligere resulterede i konferencen. Baynton, Wharton og Morgan forblev optimistiske med hensyn til "Retfærdigheden i vores ansøgning" for indianerne "om at betale godtgørelse for deres Robbry." 6 De vigtigste trin for at opnå jorden kom med organisationen af Indiana Company, hvis detaljer er vage, og konferencen i Fort Stanwix i 1768. Samuel Wharton med 16.628 aktier var hovedaktionær i det nye selskab. Andre vigtige aktionærer omfattede John Baynton (8.530), Trent (7.427) og William Franklin (5.399). 7\nDen 24. oktober 1768, efter nogle forsinkelser, åbnede Sir William Johnson mødet i Fort Stanwix. Alvorligheden af hovedspørgsmålet - ændringer af Proklamationslinjen fra 1763 - fortjente fremmøde af guvernør Franklin, guvernør John Penn fra Pennsylvania og to medlemmer af hans råd og Virginia's kommissær Thomas Walker samt lederne af de berørte indiske nationer, Croghan , Samuel og Trent deltog også. Meget om sagen er stadig et mysterium, da størstedelen af diskussionerne blev ført i hemmelighed. Deltagerne, både hvide og indiske, var imidlertid enige om en ny linje, der skulle etableres vest for den oprindelige afgrænsning. I området med umiddelbar bekymring passerede den fra Fort Pitt ned ad Ohio -floden, indtil den mødte Tennessee, hvor den vendte mod syd./ Omfanget af det nye område, der godkender hvid bosættelse, oversteg langt Johnsons instruktioner og har fået hans motiver til at blive sat i tvivl. Han kan have knyttet private ambitioner til officielle pligter. Høvdingerne lyttede til appellerne fra Samuel og Trent, hvorefter de accepterede og afstod de "lidende forhandlere" af traktaten, der blev kendt som Indiana. Dens grænser (se skitsekort, side 376) begyndte på\nAftalen med indianerne og placeringen af tilskuddet ville have været umulig uden overførsel af proklamationslinjen til Ohio -floden.\nEfter at indianerne havde indrømmet jorden, besluttede selskabets aktionærer at garantere deres interesser ved at indhente samtykke fra det britiske ministerium.Da en personlig repræsentation syntes at være den bedste metode, sendte de Samuel og Trent, talsmændene for de to hovedfraktioner (Whartons og Gratzes) i virksomheden, til London for at anlægge deres sag. Fem af de mest interesserede parter lovede deres økonomiske støtte. Den fornemme Samuel var nøglemanden. Alle de involverede medlemmer forventede, at besøget ville blive kort. Mange ville have genovervejet, hvis de havde vidst, at Trent først ville vende tilbage i 1775 og Samuel mere end tre år senere. Der var store forhåbninger om, at regeringen let ville godkende tilskuddet. Få kunne have forudsagt, at der ville blive søgt et endnu større tilskud til etableringen af en ny koloni inde i Virginia. 9\nSamuel forlod Philadelphia engang efter februar 1769 og havde med sig introduktionsbreve til engelske kontakter. William Franklin beskrev ham som "en herre med karakter og amp -evner", og informerede William Strahan, en engelsk udgiver og postkontor, "Du vil kunne lide ham." I London stødte Samuel på et samfund, som, selvom det var ukendt, glædede og lokkede ham, et helt fri fra Quaker -omgivelserne, hvor han blev opvokset. Tilsyneladende klogere at analysere sin karakter, anbefalede læge Cadwalader Evans, en gammel familieven, at Benjamin Franklin "læste et foredrag for [ham] om medholdenhed", før "Londons luksus" smittede ham. Samuel blev en stilfuld hypokonder, selvom han nød et fremragende helbred, "iklædt rig silke", og tog på sig et "sværd & ampc. Med lige så meget lethed, som om han altid havde gjort det." Selvom den formodede lethed skabte nogle problemer med den mere konservative Trent, blev han anerkendt af mange som en ekspert på kolonierne. Hans brede vifte af bekendte imponerede en besøgende, der bemærkede, at Samuel havde introduceret ham "for nogle af de første familier på dette sted" og underholdt ham "med stor pragt". 10 Hvis Thomas, der nød sin egen livsstil, for han og hans bror Joseph var blandt de rigeste af filadelfierne, havde kendt til Samuels prætentioner, ville han have været forarget over sin brors u-Quaker-lignende påvirkning, ikke mindst fordi han var finansiering af Samuel i London og sidstnævntes familie i Philadelphia.\nEfter deres ankomst til England besluttede både Samuel og Trent, at enhver appel til regeringen for Indiana ville være uden resultat. Således begærede de ikke engang Privy Council om jorden. Deres begrundelse kunne have været påvirket af to overvejelser. For det første ville eksisterende regeringsmodstand, selv fjendtlighed, automatisk nægte enhver sådan ansøgning. For det andet har de måske lyttet til Benjamin Franklin, som, som han senere sagde, rådede Samuel til, at bevillingen frivilligt var givet af de indiske nationer som suveræne regeringer. Efter hans mening var det lovligt nok, og britisk ministersanktion ville derfor være overflødig. Ikke desto mindre skiftede agenterne retning, og efter anbefaling af Thomas Walpole, sir Roberts nevø og vigtigt medlem af Commons, besluttede de at danne et nyt selskab med engelske og amerikanske investorer for at købe en blok jord syd og øst for Ohio -floden . Denne traktat inkorporerede området Indiana. Gruppen, som nu omfattede Franklin som en aktiv deltager, blev kendt som Walpole Associates, og i juli ansøgte de om et nyt tilskud. Hvert medlem bidrog med fem guineas til at betale for det, Samuel beskrev som "kontorist". 11\nDen nye organisation medførte mange ændringer. Efterhånden som planen eller plottet udviklede sig, kasserede Samuel og Franklin mange af amerikanerne, der var interesseret i Indiana. Vigtigst af alt var udeladelsen af Baynton og Morgan for alvor splittet partnerskabet. Morgan lovede senere, at han fremover ville kontakte Samuel strengt om forretninger vedrørende deres firma. Selvom medlemslisten nødvendigvis omfattede Croghan, havde han allerede mistet nogle af de krav, han fik på Fort Stanwix. Den 10. december 1768 solgte han sin andel af Indiana til Thomas Wharton og Joseph Galloway, der hver betalte & pound450 (Pennsylvania -valuta). 12\nDen 27. december 1769 mødtes medlemmerne af Walpole Associates på Crown and Anchor Inn i London og organiserede Grand Ohio Company. Samuel foreslog at købe jorden fra kronen, der blev kendt som Vandalia. Han og hans allierede håbede at etablere en koloni på samme fod med de gamle provinser, der inkorporerede regeringsorganisationer, en kongelig guvernør, en lovgiver, domstole osv. I første omgang planlagde sponsorerne at kalde det Pittsylvania til ære for William Pitt, men, for at opmuntre til kongeligt samtykke kaldte de det Vandalia for dronningen, der angiveligt stammede fra den germanske stamme. I England er det generelt kendt som Walpole Grant. Repræsentanter for Illinois- og Indiana -fraktionerne deltog, og de blev enige om at afstå Indiana til det nye selskab, når regeringen godkendte den nye koloni. For praktisk talt afdækkede medlemmerne af de ældre virksomheder deres væddemål for at bevare deres interesser. Inden for seks måneder hævdede George Mercer at inkorporere det rivaliserende Ohio Company of Virginia (han var dets repræsentant i England, og hans bestræbelser havde været uden succes) i virksomheden for to af de 72 aktier. Jorden efterspurgte, mere end to millioner hektar, størstedelen af den nuværende del af West Virginia (se skitsekort side 376) var enorm. Grænserne blev afgrænset som følger.\nFra den tid steg formuerne for virksomheden og faldt med succes med bestræbelserne fra Lord Hillsborough, udenrigsminister for kolonierne, på at forhindre projektet. Franklin, der mistillid til sekretæren, beskrev ham som 'den mest upræcise og den mest forkerte' af alle hans bekendte. Ydermere mente han, at Hillsborough bevidst havde forsøgt at sabotere jordaftalen fra starten. Ifølge filosofen, Hillsborough "opmuntrede os [Associates] til at bede om mere jord, da vi først bad om kun 2.500,00 [den anslåede størrelse af Indiana] Spørg om nok til at lave en provins, var hans Ord, der foregav at være ven vores Ansøgning. . . . "I hemmelighed mente han så" at besejre "andragendet" fra begyndelsen, og at det, at han lagde os til at spørge så meget, var i den samme udsigt, forudsat at det var for meget til at blive givet. " 14\nObservatører på stedet så optimistisk på virksomhedens udsigter. Allerede i januar 1770 meddelte Abel James, en kvækerhandler og varierende en rival eller landsmand i Whartons, Baynton: "Det er næsten umuligt at [Samuels forhandlinger] kan abortere. "Walpole meddelte Joseph, Junior, i november 1771, at det havde" en rimelig chance for succes. "Samme måned betragtede Samuel kontrakten med statskassen som" fast og uigenkaldelig "(en tanke gentaget af Franklin) og den eneste resterende komplikation, "Afviklingspolitikken", ville blive løst "i løbet af denne vinter." 15\nPå trods af dette lyse udsyn lykkedes det først Hillsboroughs modstand. Efter overvejelser rapporterede kommissærerne for handel og plantager i april 1772 negativt om virksomheden til Privy Council. De modsatte sig den nye proklamationslinje etableret i Fort Stanwix og indre kolonier generelt som kontraproduktive for imperiet som en enhed. De anbefalede faktisk, at alle bosættelser vest for den oprindelige linje fra 1763 forbødes eller rives ned, og at beslutningen blev håndhævet. I august beordrede Privy Council imidlertid endnu en undersøgelse i lyset af forslaget om en separat regering for Vandalia. Walpoles ivrige forsvar af virksomhedens mindesmærke havde fået dem til at genoverveje. Hillsboroughs plan havde slået hans modstand mod en stor bevilling tilbage for at hjemsøge ham. Han faldt fra magten for at blive erstattet af jarlen af Dartmouth. Som Franklin forklarede det, "[H] er Mortification bliver dobbelt. Han havde tjent os med selve midlerne til at ødelægge os og snublede sine egne hæle ind i handlen." Det næste år reviderede kommissærerne deres holdning og anbefalede, at der etableres en ny koloni med grænser, der strækker sig ud over de anmodede. De nye grænser blev flyttet længere mod vest ind i det, der nu er Kentucky, og den sydlige grænse faldt sammen med skillelinjen mellem Virginia og North Carolina. Betingelserne for at give koncessionen omfattede en betaling på & pund10,460: 07: 03 pund med årlige kvitteringer på to skilling pr. Hundrede hektar begyndende tyve år efter den første afregning. 16 Dette var virkelig en billig pris at betale for de enorme potentielle fordele at opnå. Meddelelsen skabte stor jubel blandt investorerne, men de havde overvundet fjenden i kun en kamp, kampagnen var tilbage at vinde.\nI Amerika i mellemtiden forventede aktionærerne eller indehaverne, som Thomas Wharton sædvanligvis kaldte dem, ivrigt koloniens godkendelse. Allerede så sent som i 1769 havde William Franklin formuleret planer for opførelse af smedjer og møller i Vandalia. Morgan, udelukket fra Vandalia, men stadig indehaver af lager i Indiana, foreslog, at han flyttede vestover i sommeren 1772 for at arrangere landundersøgelser. Han havde modtaget mange henvendelser vedrørende terrænets art der, men på trods af sine mange rejser mod vest vidste han lidt om landets lægning undtagen de grunde, der "grænser op til [Ohio] floden". Timingen var den rigtige for ham "da dette ser ud til at være en ordentlig sæson og en tid med Liesure [sic]." Mulighederne for at lokalisere nybyggere syntes også at være lovende. Det næste år rapporterede Christopher Rawson, Thomas 'mangeårige ven og kommercielle kontakt i Halifax, at han sendte sin søn til Philadelphia for sit helbred og bad Wharton om at give ham "anvisninger vedrørende et køb i Ohio." Joseph Trumbull fra Connecticut skrev Wharton om hans og hans brødres ønsker om at "gå og bosætte sig på Banks of Ohio." Croghan opmuntrede sager, da han optimistisk og måske ufrivilligt videregav oplysningerne om, at "der ikke kan være mindre end 60000 sjæle bosat mellem dette sted [Fort Pitt] & amp; udmundingen af [Scioto] -floden. 17\nAlligevel forløb forholdet mellem investorerne ikke helt problemfrit. Individuel grådighed komplicerede scenen. Stimuleret af udsigterne til stor rigdom længtes Joseph, Senior, efter at øge sin tildeling af aktier i virksomheden. Måske havde de seneste begivenheder i England vildledt ham med hensyn til omfanget af Samuels indflydelse, for han mente, at Samuels modstand var hovedårsagen til Hillsboroughs fald fra nåde. "Storhertugen", et udtryk, der sædvanligvis bruges til at beskrive Joseph, kunne ikke skjule hans ophidselse, og som et resultat irriterede han et par indflydelsesrige filadelfier med sine "meget ubesværede aiers". 18 Af grunde, der stadig er uklare, blev William Franklins beholdning hans særlige mål. Måske var der en vis fjendskab involveret, for trods alt havde Franklins far været en af Josefs nærmeste venner i årevis, han havde været et af de oprindelige medlemmer af den berømte Junto.\nUden at enten Thomas eller Joseph, Junior, vidste, sendte "The Old Man" en af brødrene til Franklin "for at kræve", at guvernøren "skulle sælge [sin] andel af landerne i Ohio" til Joseph, Senior. Da budbringeren var en fremmed og ikke identificerede sig selv, nægtede Franklin indigneret. Han angav senere, at han ville have handlet på en mere elskværdig måde, hvis han havde kendt kurerens identitet, men han tillod, at hans svar ikke ville være blevet ændret. Alligevel ændrede den ubehagelige episode uudsletteligt forholdet mellem Franklin og Joseph, Senior, som New Jerseyite beskrev som "at blive overdrevent absurde." Hans far var enig og bemærkede, at den ældste Whartons handling demonstrerede "mere håndværk end venskab" og kommenterede yderligere, "måske ærgrer jeg mig lige så meget som dig." 19 Selvom Thomas var stolt over Samuels præstationer, og selvom sidstnævnte havde nedprioriteret Benjamin Franklins vigtige rolle i at opnå kommissærens godkendelse, blev de stærke bånd mellem ham selv og begge Franklins ikke påvirket af denne usynligt hændelse.\nI mellemtiden forløb planerne for den nye regering i England i et tilfredsstillende tempo. Samuel forventede fuldt ud at blive navngivet som kongelig guvernør i provinsen. Rygter om hans udnævnelse havde cirkuleret der og i kolonierne allerede i midten af 1770. I det mindste i begyndelsen forventede han at operere fra Fort Pitt, og derfor bad han Croghan om at sørge for passende kvartaler udformet af eksisterende huse eller om nødvendigt blive bygget. Samuel ville skynde sig med enhver beslutning, for der var opstået en ny potentiel trussel mod Vandalia. For at imødegå Virginia's aktiviteter på grænsen planlagde Pennsylvania at etablere et nyt amt, Westmoreland, vest for Bedford. Grænserne for det nye amt kan muligvis påvirke Vandalias grænser. Samuel forudsagde: "Det behøver ikke give os nogen uro", men han diskuterede sagen med flere af investorerne og nogle embedsmænd, herunder Lord Camden, Anthony Todd og Thomas Pitt. 20\nDen anden hovedfraktion af amerikanere i Vandalia-projektet, kombinationen Franks-Trent, godkendte også de fremskridt, der er vist hidtil. Bernard Gratz, en slægtning til frankerne, kunne næsten ikke vente på Samuels hjemkomst. Han godkendte hjerteligt planen dengang i hænderne på generaladvokaten, som han havde set under et besøg hos Thomas. Endnu vidste indehaverne, herunder potentiel administrerende direktør, lidt om de geografiske aspekter ved købet. Samuel bad Thomas om at undersøge jorden og, mest vigtigt for alles interesser, bestemme de priser, der skulle opkræves. Morgan på det tidspunkt havde ikke rapporteret om sin rekognoscering som forventet. Senere vurderede Whartons imidlertid, at en rimelig pris kunne være tyve pund (Pennsylvania) pr. Hundrede hektar, selvom Morgan mente, at femten pund ville være mere realistisk. 21\nThomas forventede også ivrigt at Samuel skulle vende tilbage. Han ventede dog ikke med at sprede information om Vandalia rundt om i kolonierne. Han vidste fra sine tidligere jordaftaler, at han var nødt til at anmode kunder fra et bredt publikum. I et typisk brev beskrev han områdets dyder til Joseph Trumbull. Vandalias attraktioner var mange, ikke mindst var "Landets rigdom" og "Klimaets temperatur [temperament]]." Han troede, at mange ville nyde at bo der, og han opfordrede Trumball til at finde "et antal flittige, ædru familier til at bosætte sig deri." 22\nTrøst af indianerne, der boede eller jagtede i området, var en anden vigtig overvejelse for virksomheden. Til disse aktiviteter lærte investorerne betydeligt om Croghans gode vilje og tjenester i Fort Pitt, selvom han ikke længere nød en aktiv tilknytning til virksomheden. Croghan havde altid været fantastisk dygtig til at håndtere de indfødte. I flere tilfælde havde de nægtet at handle med nogen anden englænder. Wharton sendte ham & pound160 (Pennsylvania) i 1773 for at købe gaver og proviant til høvdinge på en konference, der skulle afholdes der. Croghan rapporterede, at de indiske ledere som følge heraf havde "vendt tilbage til deres vaner med meget god vilje over for provinsen." Yderligere støtte kom fra Seneca Chief Kayasuta, som Wharton passende beskrev som en konge, der rejste vidt i vest, fra Illinois til Johnson Hill og spredte støtte til virksomheden. I forventning om at få endelig godkendelse for Vandalia købte virksomhedens officerer forskellige forsyninger og gaver, der skulle præsenteres ved Samuels ankomst til hans nye domæne. Varerne, herunder krudt og bly til kugler, blev sendt til Georgetown, Maryland, for at passe Thomas. De nåede aldrig deres tilsigtede modtagere, men ammunitionen fik senere købmanden i problemer med Maryland Committee of Safety. 23\nKonkurrerende interesser i vesten forvirrede imidlertid problemerne og bremsede rekrutteringen af nybyggere. Virginia's bestræbelser på at håndhæve hendes krav til landområderne i Vandalia komplicerede situationen. I november 1773 nåede rapporter til Thomas, at George Washington undersøgte dalen ved Kanawha -floden, og han frygtede, at Ohio Company of Virginia ville sælge jord der til en billigere pris, end Vandalia kunne. Han bad Samuel om at undersøge mulighederne for at åbne et lånekontor, så salget kunne begynde. Efterhånden som året skred frem, forventede han et øjeblik at høre om bevillingens godkendelse. Det var nu under det, der forekom ham at være en uendelig gennemgang af kronens advokater. Desuden forstyrrede Virginia's beslaglæggelse af Fort Pitt og omegn gennem doktor John Connollys aktiviteter ham virkelig. Pennsylvania protesterede mod Connollys bevægelser (og senere Lord Dunmore's) omkring gaflerne i Ohio, men der gik måneder, før problemet var løst. Wharton opfattede, at Vandalia ikke kunne blive virkelighed, før handlingerne fra ledere i begge provinser "vil være begrænset til grænserne for deres kolonier." At Connolly havde mod på at sælge jord inden for Vandalias grænser, gjorde virkelig Wharton vrede. Han mente, at kun den endelige godkendelse af kronen ville ende med "Annarkiet og forvirringen ... på vores grænser." Han frygtede, at Connollys voldsomhed og tilskyndelse af indianerne ville føre til endnu en grænsekrig. Derudover solgte en anden Virginian ved navn Lewis jord i den foreslåede provins for "en lille overvejelse, der må skade dem [bosættere, hvis titler ikke var klare] og rigeligt [sic] skade ejerne." 24 Virginia's salg af jord inden for sine egne grænser, som beskrevet af hendes charter, var i det mindste kvasi-lovligt, hendes aktiviteter i nærheden af Fort Pitt var både ulovlige og umoralske.\nI Amerika blev Bayntons, Whartons og Morgans anliggender måske uundgåeligt viklet ind i udsigterne for Vandalia. Samuels tilstedeværelse i London fik nogle englændere, der ikke var involveret i Vandalia, til at gribe en økonomisk fordel. Abel James, en tillidsmand for firmaet dengang i hovedstaden i forretninger, advarede Thomas i 1770 om at passe på Richard Neave, en britisk bankmand, der havde tjent flere Whartons behov, som ønskede at indsamle penge, der skyldtes ham. Det engelske firma skabte senere betydelige smerter og problemer for forvalterne. Neave ønskede, at alt udbytte fra virksomheden og provenuet fra salget af Samuels jorder gik til at betale hans gæld. Bagved hans trusler lå altid faren for, at Samuel kunne blive fængslet som skyldner. I 1776 var Neave blevet mindst en mindre aktionær i Indiana gennem absorption af Samuels aktier. 25 Opstandelsen af Baynton, Wharton og Morgan gav endnu en grund til, at Philadelphia -investorerne håbede på Vandalias godkendelse.Mindst en Londoner mente, at Samuel ville få tilstrækkelige midler med det samme "til at afholde alle krav fra Baynton & amp Whartons kreditorer" fra salget af "Lands in the new Colony". 26\nThomas, distraheret, som han var som agent for East India Company, fortsatte med at bede om tilskuddet gennem te -krisens spændende dage i 1773. Da retsadvokaterne forsinkede godkendelsen, begyndte han at mistænke en sammensværgelse mod investorerne. Han troede, at nogle "hemmelige og vægtige modstandere" påvirkede embedsmænd til at sidestille Vandalia. Senere troede han, at general Thomas Gage, der modsatte sig vestlig immigration og indre kolonier, fordi de ansporede indianerne, var den største synder. I september 1774 diskuterede han Lord Dunmore's anstrengelser i Ohio -landet med Patrick Henry, dengang en af delegaterne til den første kontinentale kongres. Virginian var overbevist om, at den indiske krig, der derefter blev ført, faktisk var til fordel for Vandalia. Dunmore ønskede ifølge Henry bedre landområder nord for Ohio og virkede villig til at overgive de mere bjergrige områder. Henry oplyste også, at advokater, han havde konsulteret, bekræftede gyldigheden af Vandalia -bevillingen, og han godkendte dermed enhver udvidelse for Virginia til at være endnu længere mod vest. Denne analyse må have overrasket en naturligt mistænksom Wharton, der diskonterede Henrys version. Han kommenterede til Croghan, at Dunmores interesse sandsynligvis stammer "fra en privat end Publick View." 27\nUd over de juridiske forsinkelser gik sagen med at opnå endelig godkendelse for Vandalia langsomt på grund af britiske embedsmænds art og vaner. Samuel klagede over, at sagen ikke engang kunne diskuteres, da centrale ministre fraværende sig fra London i flere måneder ad gangen. Han planlagde at udgive en pjece for at imødegå argumenter, der så var aktuelle mod tilskuddet. Ud over at forhindre konflikter med indianerne argumenterede modstanderne for, at begrænsning af bosættelser til havbunden ville afskrække etableringen af lokale fabrikker og dermed bidrage til effektiviteten af de forskellige handelsakter. Desuden ville arbejdsudbuddet ved at forhindre migration mod vest stige, hvor det var mest nødvendigt. Samuel syntes argumenterne var specielle og "ud over alt historisk eksempel". Uanset den ultimative ministeraktion mod Vandalia, mente han, at befolkningens bevægelse vestover i Amerika var ustoppelig. I oktober 1774 troede han, at der skulle træffes en beslutning om kolonien den vinter. 28\nFaktisk drev Vandalia -affæren simpelthen og falmede til sidst i uklarhed uden at der blev annonceret nogen beslutning. Andre begivenheder i forholdet mellem Storbritannien og hendes kolonier dominerede simpelthen diskussioner i parlamentet og i Privy Council. Åben krig mellem kolonier og britiske regulære tropper brød ud i april 1775. Thomas, der afskyr enhver tanke om blodsudgydelse, accepterede modvilligt, at mere vigtige og presserende overvejelser, som de britiske ministre stod over for, overskyggede Vandalia. Fantasien falmede dog meget langsomt fra hans tanker, fordi den var kommet så tæt på virkeligheden.\nSamuels tanke begyndte at vende andre steder. I august visualiserede han "lidt udsigt til, at Harmony hurtigt, hvis nogensinde ville blive genoprettet mellem dette rige og Amerika." Han fokuserede derfor sin opmærksomhed på jord, han allerede troede lovligt deres Indiana. Han anbefalede, at Thomas og Trent, der for nylig var vendt tilbage til Philadelphia, skulle kontakte "Dr. Franklin og andre kongresmedlemmer" for at få støtte til købere af jord fra indiske nationer. For at fremskynde godkendelsen fra dette organ bør Thomas tilbyde halvdelen af en andel i virksomheden hver til otte delegerede. Thomas henvendte sig til kongresmedlemmerne med disse bestikkelser, intet andet ord er tilstrækkeligt, og hans indsats fik ham tilsyneladende i store problemer, for i 1777 anbefalede kongressen, at han blev arresteret som en fjende til sin stat og blev forvist til Virginia. Et underligt aspekt af denne situation er, at Samuel bad Benjamin Franklin om hjælp. Filosofen havde åbenbart meldt sig ud af Great Ohio Company mindst et år tidligere. Derudover havde Samuel kommenteret til Croghan i 1773, at forholdet mellem dem var blevet forværret, og han mente Franklins ry "blot Piff & amp Declamation." Uanset hvad, ti dage efter at han skrev til Thomas, lukkede Samuel sine konti og afbrød hans forretning, hvis ikke hans personlige, forhold til sine engelske medarbejdere. 29 For alle praktiske formål markerede dette trin afslutningen på bestræbelserne på at sikre Vandalia. Tilbage stod kun fordelingen af de udgifter, der var involveret blandt de andre investorer.\nThomas og de overlevende fra de "lidende forhandlere" genoplivede Indiana Company. De mødtes den 20. marts 1776 i Indian Queen Tavern i Philadelphia og dannede et nyt selskab til salg af jorden. De fremmødte valgte Joseph Galloway -præsident og Wharton -vicepræsident. De sendte Morgan, på dette tidspunkt forbitret på alle Whartons, siden han og hans svigerfar Baynton var blevet udelukket fra Vandalia, til Fort Pitt for at åbne et landkontor og for at sælge traktater i Indiana. Croghan, også ved dette grænsefort, havde allieret sig med Virginia under Connolly -affæren, en beslutning, Samuel beskrev som "overordentlig indiskret". Han tilføjede og søgte yderligere begrundelse for nederlaget i Grand Ohio Company, at Croghans handlinger "kan have bidraget til forsinkelsen af vores tilskud, og i sidste ende ikke vil være nyttige for ham selv." Som en vedlagt mission tildelte virksomheden Morgan opgaven med at genoprette Croghans loyalitet. Alle disse tilsagn blev sure, da Trent, majoritetsindehaveren, nægtede at deltage i selskabets generalforsamling i Philadelphia i efteråret. Hans modvilje mod at samarbejde afsluttede Thomas 'praktiske håb om rigdom fra vest, selvom hans visioner hængte ved døden i 1784. I det øjeblik kan han have været tilfreds med Trents beslutning. Han informerede ham,\nForsøg på at forynge de indiske bevillinger fra 1768 fortsatte krampagtig derefter. Den mest alvorlige indsats kan have været dem, der blev udøvet af Benjamin Franklin og Samuel i begyndelsen af 1780'erne, mens sidstnævnte tjente som delegeret til kongressen. De andre repræsentanter tøvede med at foretage sig noget, og Indiana faldt ved vejen igen. Alle bestræbelser fra Whartons ophørte, da staterne mistede deres krav til de vestlige lande som en betingelse for at komme ind i Unionen, og Virginia beholdt som en del af rigsfællesskabet de lande, der omfattede både Indiana og Vandalia.\nSåledes aftog kampagnen for at skabe en ny koloni, "den første West Virginia," i glemmebogen. Ikke en af de involverede parter opnåede som følge heraf, og mange venskaber blev brudt, nogle, set i bakspejlet, unødigt. Landkonkurrence i vest fik Pennsylvania og Virginia til næsten at ty til våbenstødet. Sir William Johnsons ry forringet, fordi han fremmede den reviderede proklamationslinje fra 1768. Baynton, Wharton og Morgan gennemgik en komplet konkursbehandling på grund af splittelsen mellem partnerne om medlemskab i Grand Ohio Company. Delte meninger for en tid adskilte Samuel og Benjamin Franklin, når samordnet handling muligvis har sikret en vellykket accept af Vandalia. Grådighed påvirkede et brud mellem Joseph, Senior og begge Franklins. Måske var den mest berørte Thomas, der finansierede Samuel i London og hans familie i Philadelphia, og midler blev aldrig refunderet i løbet af hans levetid. Dette tab kombineret med sammenbruddet af hans virksomhed under krigen for amerikansk uafhængighed satte ham i dyb økonomisk nød på tidspunktet for hans død. Der var kun én vinder, grådighed, og det er i sagens natur en taber.\n1. Den seneste og omfattende beretning om Whartons er James Donald Anderson. "Thomas Wharton, 1730/31-1784: Købmand i Philadelphia" (Upubliceret ph.d.-afhandling. University of Akron, 1977).\n4. Clarence Edwin Carter, Storbritannien og Illinois-landet, 1763-1773 (Port Washington, NY: Kennikat Press, 1970), passim: Anderson, "Thomas Wharton," 158-62 Max Savelle, George Morgan, kolonibygger (New York: AMS Press, 1967), kap. II og III Baynton og Wharton til B. Franklin, 3. november 1764, Leonard W. Labree, el al., Benjamin Franklins papirer (New Haven: Yale University Press, 1959-), XI, 427-28 (herefter Franklin Papers), Articles of Agreement, Illinois Company, 29. april 1766, Wharton-Willing Col., Historical Society of Pennsylvania (i det følgende HSP). En kortfattet beskrivelse af disse virksomheder fra et kejserligt synspunkt kan findes i Lawrence Henry Gipson, Det britiske imperium før den amerikanske revolution (15 bind. New York: Alfred A. Knopf, 1946-1970), IX 457-88. The Historical Society of Pennsylvania har godkendt citater fra manuskriptmaterialer i Selskabets samlinger.\n5. George E. Lewis, The Indiana Company, 1763-1798: En undersøgelse i attende århundredes grænseoverskridende landspekulation og forretningsforetagender (Glendale, Californien: Arthur H. Clarke Co., 1941), 38-44.\n6. Andragende, lidende handlende til Sir William Johnson, februar. 1765. Wharton- Willing Col., HSP [Samuel Wharton,] Almindelige fakta: At være en undersøgelse af de indiske nationers rettigheder (Philadelphia: Aitken, 1781), Evans 17437, 54-64 T. Wharton til B. Franklin, 7. november 1768, Leonard T. Beale Col., HSP: Baynton, Wharton og Morgan til B. Franklin, 28. august 1766 , Franklin Papers, XIII, 399-400. Skiftet til spekulanter kan ses i vagtplanerne, tabel 4-1, Anderson. "Thomas Wharton," 165.\n7. William Vincent Byers, red., B. og M. Gratz, Merchants i Philadelphia, 1754-1798 (Jefferson City, Mo., Hugh Stevens Printing Co., 1916). 90.\n8. [Wharton.] Almindelige fakta, 71-72, 77-78, 84-87, kursiv fjernet Ray A. Billington, "Port Stanwix-traktaten fra 1768." New York historie, XXV (1944), 184-92, der fejlagtigt placerer Thomas på konferencen. For en nutidig diskussion af grænseproblemet, se S. Wharton til B. Franklin. 30. september 1767, Franklin Papers, XIV, 257-60. For en første håndsberetning om mødet, se samme til samme, 2. december 1768, ibid., XV, 275-79.\n9. Peter Marshall. "Lord Hillsborough, Samuel Wharton og Ohio Grant, 1769-1775," Engelsk historisk gennemgang, LXXX (1965), 717-18, der præsenterer en anti-Samuel bias W. Franklin til B. Franklin, 29. juli 1773, Franklin Papers, XX, 331.\n10. W. Franklin til William Strahan, 29. januar 1769, Charles Henry Hart, "Breve fra William Franklin til William Strahan," Pennsylvinia [sic] Blad for historie og biografi, XXXV (1911), 445-46 (herefter PMHB) Cadwalader Evans til B. Franklin, 11. juni 1769 Franklin til Evans, 7. september 1769, Franklin Papers, XVI, 157, 199-200 William Trent til George Croghan, 10. juni 1769, William E. Lingleback, "William Trent kalder på Benjamin Franklin," PMHB, LXXIV (1950), 49 William Hanna til Sir William Johnson, 20. juli 1772, E. B. O'Callaghan, red., Dokumentarhistorie i staten New York (4 bind. Albany. 1849-1851), IV, 447.\n11. Lewis, Indiana Company, 78-87 B. Franklin til W. Franklin, 14. juli 1773, Franklin Papers, XX, 302-304 Cecil B.Currey, Vejen til revolution: Benjamin Franklin i England, 1765-1775 (Garden City, NY: Doubleday Anchor Books, 1968), 248-54 B.Franklin, et al., til kongen. [Juni ?, 1769], Franklin Papers, XVI, 165-69 S. Wharton til T. Wharton, 6. december 1769, Corr., Owen Jones Papers, HSP. Se også Jack M. Sosin, "The Yorke-Camden Opinion and the American Speculators," PMHB, LXXXV (1961), 45-48.\n12. Se referencer, note 11. G. Morgan til S. Wharton, 24. april 1772, Baynton, Wharton og Morgan Papers (mikrofilm red. Harrisburg: Pennsylvania Historical and Museum Commission, 1967). hjul 1 (herefter BWM -papirer) obligation, Croghan til T. Wharton og J. Galloway. 10. december 1768, Wharton-Willing Col., HSP. For en smag af de involverede intriger, se Jack M. Sosin, Whitehall og vildmarken (Lincoln: University of Nebraska Press, 1961), 187-88. Indianerne havde givet Croghan store landområder i New York og vestlige Pennsylvania ud over hans andel af Indiana i 1768. 13. Byers, B. og M. Gratz, 345 S. Wharton til T. Wharton og J. Galloway, 7. april 1773, Franklin Papers, American Philosophical Society (herefter APS) Aftale om at optage Ohio Company som køber med Grand Ohio Company, 7. maj 1770 Memorial, Thomas Walpole, et al., til den ærede æresherre kommissærerne i Hans Majestæts statskasse, 4. januar 1770, Franklin Papers, XVII, 9-11, 136. De involverede Whartons var Thomas, Samuel, Charles, Joseph, Sr. og Joseph, Jr. En komplet liste over investorerne i Vandalia findes i K. G. Davies, red., Dokumenter fra den amerikanske revolution, 1770-1783 (Shannon: Irish University Press, 1972-), V, 309.\n14. B. Franklin til W. Franklin. 14. juli 1773, Franklin Papers, XX, 310, fremhævelse i original.\n15. Fremhævelse i originaler. Abel James til Baynton, 19. januar 1770, BWM -papirer, hjuls 2 ekstrakter, Thomas Walpole til Joseph Wharton, Jr., 6. november 1771 Samuel W [harton til Joseph] Wharton. Jr., november 1771, Franklin Papers, APS.\n16. Davies, Dokumenter fra den amerikanske revolution, IV. 153, 308-309, V. 166-69, VI 134-42 B. Franklin til W. Franklin. 14. juli 1773, Franklin Papers,. XX, 310 Lois Mulkearn, red., George Mercer Papers vedrørende Ohio Company of Virginia (Pittsburgh: University of Pittsburgh Press, 1954), 668-69.\n17. B. Franklin til W. Franklin, 17. marts 1770, Franklin Papers, XVII, 97 Morgan til T. Wharton, 6. maj 1772 Rawson til T. Wharton, 1. juli 1773, Corr., Wharton Papers (herefter WP), HSP Joseph Trumbull til Thomas og Isaac Wharton, 12. juli 1773, Joseph Trumbull Papers, Connecticut Historical Society (i det følgende CHS) Croghan til T. Wharton, 9. december 1773, "Letters of George Croghan," PMHB, XV (1891), 436-37. Enhver migration mod vest kunne hjælpe Croghan med at sælge nogle af sine egne jorde ved Fort Pitt.\n18. Nathaniel Falconer til B. Franklin, 13. maj 1773, Franklin Papers, XX, 206.\n19. W. Franklin til B. Franklin, 30. april 1773 B. Franklin til W. Franklin. 14. juli 1773, ibid., XX. 184-85, 306. Wharton-sønnens identitet kan kun antages, men da W. Franklin kendte alle de ældre brødre, kan man formode, at han enten var tømrer eller Robert.\n20. J. Baynton i oberst John Wilkinson, 5. september 1770, BWM -papirer, hjuls 2 S. Wharton to Croghan, 3. februar 1773, Croghan Papers, Cadwalader Col., HSP S. Wharton til J. Calloway og T. Wharton, 9. april 1773, Franklin Papers, APS.\n21. Bernard Gratz til Groghan, 1. august 1773, Byers, B og M. Gratz, 134-35 S. Wharton til T. Wharton, 1. september 1773, Corr., Owen Jones Papers, HSP Sewell Elias Slick, William Trent og Vesten (Harrisburg: Archives Publishing Co. of Pennsylvania, 1947), 157.\n22. Thomas og Isaac Wharton til Trumbull, 11. januar 1773, Joseph Trumbull Papers, CHS.\n23. T. Wharton til Thomas Walpole, 27. december 1773 til S. Wharton, 23. september 1774, T. Wharton Letterbook, 1773-1784, WP, HSP S. Wharton til Croghan, 24. december 1772, Croghan Papers, Cadwalader Kol., HSP. For forsyningernes skæbne i Maryland, se Anderson, "Thomas Wharton," 307-309.\n24. T. Wharton til S. Wharton 30. november 1773, 3. januar 1774, 28. februar 1775 til Thomas Walpole, 2. maj 1774 til George Croghan, 25. december 1773, 17. marts 1774, T. Wharton Letterbook, WP, HSP S. Wharton til T. Wharton, 17. marts 1774, Corr., Owen Jones Papers, HSP. Alle Virginias aktiviteter stred imod regeringens instruktioner. Se f.eks. Earl of Dartmouth til Earl of Dunmore, 6. april 1774, Davies, Dokumenter fra den amerikanske revolution, VII, 80.\n25. Abel James til T. Wharton, 25., 31. juli, 1770, T. Wharton Papers, Thompson Col., HSP T. Wharton til S. Wharton, 23. september 1774, 28. februar 1775, T. Wharton Letterbook, WP , HSP.\n26. Som rapporteret af W. Franklin til B. Franklin, 29. juli 1773, Franklin Papers, XX, 31.\n27. T. Wharton til Thomas Walpole (?), 23. september 1774 til S. Wharton, 23. september 1774 til Croghan, 30. september 1774, T. Wharton Letterbook, WP, HSP.\n28. S. Wharton til T. Wharton, 21. maj 1774 (ufuldstændig), 5. oktober 1774, Corr., Owen Jones Papers, HSP.\n29. S. Wharton til T. Wharton, 7. august 1774, Corr. T. Wharton til S. Wharton, 7. maj 1774, T. Wharton Letterbook, WP, HSP S. Wharton til Croghan, 3. februar 1773, Croghan Papers, Cadwalader Col., HSP Mulkearn, George Mercer Papers, 670.\n30. Indiana Company Meeting Minutes, 20. marts 1776, T. Wharton's Book of Indiana Company Deeds T. Wharton til Levy Andrew Levy, 28. juli 1776 til Trent, 12. september 1776, T. Wharton Letterbook, WP, HSP S. Wharton til T. Wharton, 5. oktober 1774, Corr., Owen Jones Papers, HSP udateret note, George Morgan Letterbook, Carnegie Library of Pittsburgh. Samuel mente, at Croghans alliance med Connolly udelukkede hans valg som Sir William Johnsons efterfølger.\nTag: St Louis Vandalia og Terre Haute Railroad\nSe del VI for at lære, hvordan Hoosier -partisanerne bevægede sig for autonomi, da Cleveland Clique strammede grebet om Bee Line -jernbanen.\nDamplokomotiveksplosion, 1800 -tallet, med tilladelse fra Martin F. Wintermute.\nI sommeren 1859 blev Indianapolis, Pittsburgh og ClevelandEr (IP og ampC’S) Madison -lokomotivet eksploderede nær Kilgore Station i Yorktown, Indiana - dræbte ingeniøren og brandmanden. En måned senere, nær det samme sted, faldt en beruset mand fra stationens perron og blev dræbt af et forbipasserende tog.\nDisse tragiske begivenheder fandt sted kun få uger efter Hoosier -partisanernes ordning for at opnå deres uafhængighed ved at udnytte IP og ampC'S strategiske position som en tragt til Vesten, var mislykkedes. Ulykkerne syntes uhyggeligt at tyde på Hoosier -partisanernes situation i lyset af Cleveland Clique's mønstrede økonomiske magt.\nRute for Indianapolis, Pittsburgh og Cleveland Railroad (tidligere Indianapolis og Bellefontaine Railroad), ca. 1855. (Genoptrykt fra Map of Indiana. New York: J. H. Colton & amp Co., 1855. Courtesy of Ball State University Libraries, Map Collections. Annotated by Erin Greb Cartography.)\nVed IP og ampC'S bestyrelsesmøde i maj 1860, hvor partisanerne mødtes, blev forladt til deres skæbne: "vi kender ingen andre måder, hvorpå vi kan frigøre os fra vores monetære vanskeligheder og redde vejen. . . Vi finder det bedst at forlænge og fortsætte den [fælles drift] kontrakt med nævnte Bellefontaine og Indiana Railroad (B & ampI).”\nIndiana's bestyrelsesmedlemmer havde igen stået over for den virkelighed, at jernbanevirksomheden på mange niveauer kunne være en farlig opgave. Skub og træk fra Hoosier Partisans og Cleveland Clique ville i sidste ende resultere i den juridiske konsolidering af Bi Line Jernbanekomponenter veje.\nKort over Bee Lines Bellefontaine Line fælles betjeningsbaner (Indianapolis, Pittsburgh og Cleveland [blå], Bellefontaine og Indiana [rød]) og Columbus, Piqua og Indiana Railroad [brun], med tilladelse fra Erin Greb Cartography. Klarer tydeligt den IP og ampC ville nødigt blive tvunget til at forlænge sin fælles driftsaftale med B & ampI, John Brady, modtageren til Columbus, Piqua og Indiana Railroad (CP & ampI), forlangte, at IP og ampC overholde sin 1852-line-aftale med dem. Han reciterede aftalens sprog vedrørende gods- og passagertrafik mellem Columbus, Ohio og Indianapolis, som pålagde "at sende al/al øst/vest -trafik, der kan foretages" over denne forbindelse.\nUtroligt nok var Brady i stand til at trække hvad Hoosier Partisans havde været ude af stand til at opnå i deres bestræbelser på at få en skilsmisse fra Cleveland Clique - i hvert fald indtil 1863, da CP & ampI blev igen omorganiseret.\nIronisk nok ville fremkomsten af borgerkrigen i 1861 bringe velstand til de anæmiske komponentveje i Bi Line - fungerer nu i fællesskab som Bellefontaine Line. Kombinationen af øget efterspørgsel efter korn til fodring af tropperne og styrkelse af dårlige høst på det europæiske kontinent betød overskud til jernbanerne.\nKort over de østlige stammelinjer, c1855 (Baltimore og Ohio Rail Road, Pennsylvania Railroad, Erie Railway [New York og Erie Rail Road 1832-1861], New York Central Railroad), med tilladelse fra Erin Greb Cartography. I løbet af denne tid havde frustrationer vokset sig blandt østkysthandlere og jernbanelinjerne, der betjente dem. Vest for Appalacherne havde de at gøre med et brudt netværk af uafhængige korte linjer og deres ineffektive godshåndtering mellem linjer. Tilføj hertil den yderligere stress med at flytte tropper og forsyninger hurtigt, og der skulle gøres noget.\nKrigens krav pressede den operationelle effektivitet fremad og#8211 drevet af stammelinjerne. De resulterende mere integrerede jernbanenet førte også til øget rentabilitet og åbnede døren for de østlige stammelinjer for at udvide deres fodaftryk mod vest.\nDet Bi Line veje fik endelig orden på deres finansielle huse. I juni 1863 blev IP og ampC erklærede sit første udbytte i år - 3 procent. Ved at drage fordel af nyvundet velstand erklærede den yderligere 3 procent udbytte i december og stemte for at øge kapitalbeholdningen med $ 300.000.\nTilsyneladende blev dette gjort for at betale for nyt udstyr, nye terminaler og vejforbedringer. I virkeligheden gav det en bekvem mulighed for Cleveland Clique at øge deres lagerposition og derved dominere kommende aktionærstemmer. Til dette formål besluttede de en gang for alle at dæmpe IP og ampC board ’s irriterende Hoosier uafhængighed.\n(L til R): John Brough, høflighed af Ohio History Connection Thomas A. Morris, med tilladelse fra Indiana Historical Society Alfred Kilgore, forfatterens personlige samling.\nHilsen af Cliques stemmeblok vendte John Brough tilbage som IP og ampC præsident ved årsmødet i februar 1863-efter Hoosier-figurhovedet Thomas A. Morris ’3½-årige embedsperiode. I en sidste indsats for at dæmme op for Cliques bestyrelsesdominans indførte Alfred Kilgore-Yorktowns første stationsagent, søn af direktør David Kilgore og en lovgiver i Indiana-et husforslag i januar 1863. Havde det bestået, ville alle jernbaneselskaber i Indiana har været forpligtet til at vælge tre fjerdedele af deres bestyrelse fra aktionærer bosiddende i staten. Det døde i udvalg.\nOhio State State, officielt vedtaget 1902.\nUd over Broughs tilbagevenden til IP og ampC'S formandskab opstod han som frontløber i Ohio guvernørløb i sommeren 1863. Orkesteret af Cleveland Clique udnyttede Broughs kandidatur sin tidligere, men bemærkelsesværdige politiske karriere i Ohio og effektiv pro-Union-talemåde. Krigsdemokraterne og republikanske unions partier gik sammen om at sikre hans nominering. Han var overvældende\nvalgt i oktober 1863.\nStillman Witt (J. Fletcher Brennan, red., Biographical Cyclopedia and Portrait Gallery of the State of Ohio, Vol. 2 Cincinnati: John C. Yorston & amp Co., 1880.)\nStillman Witt, Cleveland Clique heavyweight og på det tidspunkt den næststørste individuelle indehaver af Bi Line vejlager, havde opmuntret og støttet sin nære vens kandidatur. Ved Broughs valg som guvernør meldte Witt sig frivilligt til at opfylde sine pligter som præsident for Bi Line veje. Han insisterede på, at Brough tegnede sin IP og ampC præsidentløn, mens han fungerede som guvernør.\nI løbet af 1864 styrede Witt Bi Line veje mod en rask juridisk konsolidering. Ved IP & ampC 's bestyrelsesmøde i juni blev der nedsat et udvalg “til at aftale gensidige og retfærdige vilkår for konsolidering af dette selskabs kapitalbeholdning med B & ampI. ” Repriser sin en gang centrale rolle i begge IP og ampC og B & ampI, Union og dets Branham House blev valgt som stedet for den afgørende afstemning om aktionærkonsolidering.\nBranham House Hotel i Union, Indiana, med tilladelse fra Preservation Society of Union City.\nEndelig, efter mange års Hoosier Partisan og Cleveland Clique skub og træk, blev de to linjer lovligt konsolideret den 24. november 1864 - fremkom som Bellefontaine Railway Company. For første gang siden starten i 1848 kunne jernbanen, der strakte sig fra Indianapolis til Union, ikke eksistere som en selvstændig Hoosier-baseret-hvis ikke fuldstændig kontrolleret-enhed.\nBrough blev valgt til den nye enheds første præsident ved dets konstituerende møde i Union den 22. december. Det ville imidlertid være en kort periode, da Brough døde i embedet den 29. august 1865, mens han også tjente som Ohio sidste guvernør i krigen.\nEfter Broughs død indtog Witt officielt den rolle, han havde indtaget som Broughs fuldmægtig. Hans stil var forretningsmæssig og tæt på vesten. Bestyrelsesprotokoller afspejler møder med en begrænset dagsorden, fokuseret på få emner og med få diskussioner noteret.\nWitt sørgede for, at Cleveland Clique begyndte at inddrive investeringer foretaget i vejens forgængerlinjer. Næppe ville der gå et bestyrelsesmøde i løbet af de næste tre år, hvor der ikke blev erklæret udbytte. Og der var op til tre bestyrelsesmøder om året.\nCleveland Clique var ikke færdig med at stramme grebet om Bi Line. Ud over Broughs valg som præsident i december 1864 indtog et jordskred af Cleveland Clique -medlemmer otte af elleve pladser på Bellefontaine Railway’Tavle. Inkluderet blandt dette nummer var en person bestemt til at ændre Bi Line’S fremtidige bane: Hinman B. Hurlbut.\nHoosier David Kilgore, den eneste overlevende originale instruktør fra Indianapolis og Bellefontaine Railroad (I & ampB) dage, overtog en af de tre afgørende direktionsposter.\n(L til R): Hinman B. Hurlbut (J. Fletcher Brennan, red., Biographical Cyclopedia and Portrait Gallery of the State of Ohio, Vol. 1. Cincinnati: John C. Yorston & amp Co., 1880.) David Kilgore, forfatterens personlige samling.\nI foråret 1868 besluttede Cleveland Clique sig for endelig at konsolidere alle tre originalerne Bi Line komponentveje - derefter bestående af Bellefontaine Railway og Cleveland, Columbus og Cincinnati Railroad (CC & ampC). Behovet for yderligere penge til at omstrukturere gæld og finansiere et ekspanderende fodaftryk var berettigelse nok til at trykke på CC & ampCEr solide økonomiske underlag.\nI virkeligheden ville de frigjorte og indsamlede kontanter ved konsolideringen blive brugt på både forretningsudvidelse og personlig berigelse. I højere grad end markedsført for offentligheden blev den nye vej omarbejdet, ligesom mange andre i tiden efter borgerkrigen, som en “financiers ” jernbane.\nLeander M. Hubby (Biographical Cyclopedia and Portrait Gallery of the State of Ohio, Vol. 4. Cincinnati: Western Biographical Publishing Company, 1887.) First Year Report Cover, Cleveland, Columbus, Cincinnati og Indianapolis Railway, books.google.com.\nDen 13. maj 1868 blev den Cleveland, Columbus, Cincinnati og Indianapolis Railway (CCC & ampI) sprang til live under ledelse af tidligere CC & ampC præsident Leander M. Hubby. Hendes husbond havde i løbet af mere end et årti etableret et langt, rentabelt og næsten patriarkalsk ry blandt sit ledelsesteam i spidsen for CC & ampC. Han og den nyligt omarbejdede Bi Line stod over for to umiddelbare og betydelige hindringer for deres fremtidige levedygtighed.\nEn udfordring var endelig at færdiggøre og/eller kontrollere en jernbanelinje mellem Indianapolis og St. Louis. I 1867 havde Cleveland Clique samlet, hvad den troede var et konsortium af seks lignende interesserede jernbanelinjer for at underskrive et dyrt langsigtet lejemål af en vej mellem Terre Haute og St. Louis. Det viste sig at være anderledes.\nDe dårligt konstruerede, indirekte og økonomisk svage St. Louis, Alton og Terre Haute Railroad (StLA & ampTH) var den eneste mulighed. Og da lejekontrakten blev underskrevet, var det oprindelige konsortium i det væsentlige faldet til to: den Bi Line og en anden Clique-tilknyttet jernbane.\nRuter i Cleveland, Columbus, Cincinnati og Indianapolis (delvis blå), St. Louis, Alton og Terre Haute (grøn), Indianapolis og St. Louis (rød), Terre Haute og Indianapolis (lilla), St. Louis, Vandalia og Terre Haute (“Vandalia Line”, brun), med tilladelse fra Erin Greb Cartography.\nMere til det punkt, da konsortiet gik i opløsning, vejen mellem Indianapolis og Terre Haute - kaldte dengang Terre Haute og Indianapolis Railroad (TH & ampI) - bakkede ud. I stedet ville det stemme overens med Pennsylvania Railroad interesser for at fuldføre John Broughs drøm om en direkte linje til St. Louis, under daglig tale Vandalia Line moniker. Som følge heraf gav konsortiedeltagelse med konkurrenter ingen mening.\nImidlertid er TH & ampIOmstilling med Pennsylvania Railroad interesser betød den Bi Line blev efterladt uden en forbindelse mellem Indianapolis og Terre Haute. Og TH & ampI ville ikke underholde et arrangement for at lade Bi Line bruge sine spor.\nI efteråret 1867 blev Clique’erne Bi Line bestyrelsen tog den økonomisk vanskelige beslutning om at bygge sin egen parallelle linje mellem Indianapolis og Terre Haute. Det Indianapolis og St. Louis Railroad (I & ampStL), ledet af Thomas A. Morris, ville blive bygget på mindre end tre år. Og snart ville den folde og betjene StLA & ampTH under sit banner. Men det havde været en dyr beslutning.\nHendes husbonds anden umiddelbare Bi Line udfordringen var mere uhyggelig i sit design. Og i det mindste i starten ville hendes husbond være uvidende om dens eksistens. Men faktisk ville det true den Bi LineEr selve overlevelsen og dens Cleveland Clique -velgører.\nSe tilbage til del VIII, den sidste blog i Bee Line -serien, for at lære mere om, hvordan de nationale ambitioner for andre jernbaner og deres finansielle chikaneri omarbejder Bee Line Railroad ’s endelige skæbne.\nNæsten 90% af R-VI-studerende tjener A plus-stipendier\nEmmi Johnson og Cheyenne Becker var Community R-VI valedictorians for 2021. Emma Hombs og McCailyn Drainer var salutatorerne.\nTyve af de 23 dimitterende seniorer i Community R-VI-klassen i 2021 kvalificerede sig til A plus-stipendium. De er: Emma Angel, Brianna Beamer, Clayton Brandt, Logan Britton, Kasey Dawson, Skylar Deimeke, McCailyn Drainer, Justin Duenke, Peirce Eckler, Ethan Fort, Emma Hombs, Emily Hoyt, Emmi Johnson, Mackenzie Replogle, Garrett Schmidt, Aubrey Stafford , Austin Taylor og Landon Wright.\nFølgende studerende modtog også yderligere stipendier:\nEmma Angel – Consolidated Electric Scholarship Don Sturgis Scholarship North Central Missouri College Athletic Scholarship and the Community R-VI CTA Scholarship.\nBrianna Beamer – Clyde T. Moore Scholarship Webster University Blue Academic Scholarship og Robert P. Fedora Memorial Scholarship.\nCheyenne Becker – Moberly Area Community College Superintendents stipendium John W. Seay Memorial Scholarship og GH Dudley Scholarship.\nLogan Britton – Moberly Area Community College Superintendents stipendium.\nSkylar Deimeke – GH Dudley Scholarship University of Central Missouri Red and Black Scholarship og et University of Central Missouri A+ Recognition Scholarship.\nMcCailyn Drainer – Shelter Insurance Scholarship Farmers ’and Laborers’ Cooperative Insurance of Audrain County Scholarship John W. Seay Memorial Scholarship and the Trojan Crowning Scholarship.\nJustin Duenke – Audrain Agribusiness Scholarship MFA –Laddonia Scholarship Missouri State Knights of Columbus Knights of Columbus Scholarship Ladybugs Scholarship Audrain County Cattlemen's Scholarship og Audrain County R-VI FFA Alumni Scholarship.\nEthan Fort – Martinsburg Gensidig forsikringsstipendium Martinsburg Farmers Elevator-stipendium Ungdom i landbrug Stipendium MFA-Martinsburg-stipendium FCS-stipendium Griffin Family Foundation-stipendium og Audrain 4-H Foundation-stipendiet.\nEmma Hombs – Griffin Family Foundation Scholarship og Robert P. Fedora Memorial Scholarship.\nEmily Hoyt – Audrain Agribusiness Scholarship Missouri Corn Growers Scholarship Chris Stuckenschneider Memorial Scholarship Knights of Columbus Scholarship Ladybugs Scholarship Griffin Family Foundation Scholarship MAMIC Scholarship VFW Post#3772 Memorial Scholarship Nellie Allen Noel Memorial Scholarship Audrain 4-H Foundation Scholarship Audrain County Cattlemen ’s Stipendium Audrain County R-VI FFA Alumni-stipendium Audrain County University of MO Alumni Graham Chapter Juliet Hulen Memorial Scholarship Ray McClure-stipendium Landbrugsudviklingsstipendium Orschlens Farm and Home Supply Scholarship og Community R-VI CTA-stipendiet.\nEmmi Johnson – Martinsburg Mutual Insurance Scholarship og Walsworth Publishing Scholarship.\nGarrett Schmidt – Martinsburg Mutual Insurance Scholarship og Bank of Missouri Scholarship.\nAubrey Stafford & #8211 VFW Post #3772 Memorial Scholarship og Shanna Sutton Memorial Scholarship.\nLandon Wright – Martinsburg Mutual Insurance Memorial Scholarship Clint Deimeke Memorial Scholarship Ladybugs Scholarship Katie Aulbur Memorial Scholarship Nellie Allen Noel Memorial Scholarship Central Bank of Audrain County Scholarship Audrain County R-VI FFA Alumni Scholarship Trojan Crowning Scholarship og et Pittsburg State University Scholarship\nAdenmoor - Auburn Township\ner beliggende på den nordlige kant af Sektion 36, Auburn Township. Det ligger omkring 34 kilometer nord for National Road (U.S. Route 40) langs Vandalia-Pennsylvania Railroad, cirka 7 miles nordøst for Martinsville og cirka 5 miles sydvest for Marshall. Det var tidligere kendt som Adenmore Station.\nOkay - Anderson Township\nAllright, også kendt som Albright, er nær det nordvestlige hjørne af sektion 28, Anderson Township.\nEt posthus blev oprettet i Albright den 10. marts 1892. Det blev afbrudt den 15. juli 1908.\nAurora - Darwin Township\nvar en tidligere bosættelse ved Wabash -floden omkring to miles nord for Darwin i Darwin Township. Det var stedet for det første retshus og amtsæde i Clark County. Aurora var amtsædet fra 1821 til 1823.\nBeltz - Darwin Township\ner beliggende i det nordvestlige hjørne af sektion 10, Darwin Township.\nDet blev opkaldt efter Amos Jonas Beltz.\nEt postkontor blev oprettet i Beltz den 29. maj 1893. Det blev afbrudt 31. juli 1903.\nBrisco - Parker Township\ner en bebyggelse på den nordlige kant af afsnit 32, Parker Township. Det ligger lige vest for rute 49, cirka 6 miles nord for Casey.\nCareyford - Marshall Township\ner en tidligere landsby i Marshall Township ved grænsen til det, der nu er Auburn Township, cirka 1 kilometer øst for Clark Center og cirka 6 miles sydvest for Marshall på rute 40. Den blev opkaldt efter Thomas Carey, der grundlagde landsbyen.\nCasey - Casey Township\ner beliggende i den vestlige halvdel og den nordøstlige fjerdedel af sektion 20, og den østlige halvdel af sektion 19 i Casey Township i krydset mellem National Road (amerikansk rute 40) og rute 49 på den østlige kant af amtet nær Cumberland County linje. Den oprindelige by blev først udlagt i 1851 og undersøgt i 1853 af D. R. Heimer. Det tog sit navn fra posthuset vest for Cumberland, etableret den 28. august 1849, opkaldt efter Zadoc Casey, amerikansk senator fra Illinois og tidligere løjtnantguvernør. Det blev først afgjort omkring 1853 af John Lang, en skotsk mand, der byggede National House Hotel. og Casey lå på jernbanen Vandalia-Pennsylvania.\nCastle Fin - Douglas Township\nCastle Fin, også kendt som Castle Finn og Fin Castle, blev grundlagt af Robert Wilson og platted i maj 1848 af County Surveyor James Lawrence. Landsbyen blev opkaldt efter Wilsons hjemby Castle Finn, County Donegal, Irland. Det var placeret i det nordvestlige hjørne af sektion 27, Douglas Township, cirka 6 miles nord-nordvest for Marshall.\nClark Center (Auburn)\nClark Center, tidligere kendt som Auburn, Lodi og Clark Center, er beliggende på den sydlige halvdel af det nordvestlige kvarter og en del af den nordlige halvdel af det sydvestlige kvarter i Sektion 37, Auburn Township. Det ligger lige nord for The National Road (rute 40), cirka 7 miles nordøst for Martinsville og cirka 8 miles sydvest for Marshall.\nEt postkontor blev oprettet i Lodi den 15. oktober 1842. Navnet blev ændret til Clark Center den 21. maj 1857 og til Clark Center den 25. oktober 1893. Det blev afbrudt den 15. juni 1907.\nClarksville - Dolson Township\nClarksville, også kendt som Dolson, ligger cirka 10 kilometer øst for Westfield og 7 miles nordvest for Marshall på Clarksville vej.\nDet er omgivet af Dolson Prairie, opkaldt efter tidlige bosættere i Dolson -familien.\nEt posthus blev oprettet i Dolson den 15. februar 1851. Det blev ændret til Clarksville den 27. august 1861 og tilbage til Dolson den 2. april 1862. P.O. blev afbrudt 15. februar 1907. Byen kendes nu igen som Clarksville.\nCleone - Parker Township\nCleone, også kendt som 'Hammond Settlement' og 'Hammond Center' i tidligere tider var et blomstrende landdistrikterne ved århundredeskiftet.Der var en købmand, en gårdforsyningsvirksomhed, et posthus, en avis osv. De havde endda et baseballhold. *\nDa Martinsville og de omkringliggende samfund voksede sig større, var små bosættelser som Cleone ude af stand til at konkurrere med de større butikker og forskellige varer og tjenester, der blev tilbudt, og forsvandt langsomt. I slutningen af 40'erne og begyndelsen af 50'erne var alt, hvad der var tilbage i Cleone, et par huse og en dagligvarebutik, der blev drevet af en herre ved navn 'Comer'. Alt, der er væk nu, og der kun er kirkegården tilbage.\nCleone ligger i den nordøstlige del af afsnit 12, Parker Township.\nDet ligger omkring 6 miles nord for Martinsville langs Cleone Road\nEt postkontor blev oprettet i Cleone den 4. marts 1886. Det blev afbrudt den 15. august 1906.\n[ * Larry Wells skriver, og jeg husker, at jeg så en kopi af avisen fra 1906, hvor Cleone spillede Casey (i Cleone) og Casey vandt. Avisen opregnede navnene på alle, der var der den dag (MEGET Hammonds) og kommenterede, at den anden nyhed på dagen var: 'One auto through today.' & quot]\nCumberland - Casey Township\nCumberland er en tidligere bosættelse i Casey Township.\nEt posthus, opkaldt efter Zadoc Casey, blev oprettet i Cumberland den 27. marts 1838. Det blev afbrudt den 19. august 1847.\nCumberland er nu en del af byen Casey.\nDarwin - Darwin Township\nDarwin er den næstældste bosættelse i Clark amt. Det er beliggende i det nordøstlige hjørne af sektion 27, Darwin Township, ved Wabash -floden. Webstedet blev først afgjort af John McClure i 1816 og blev dengang kendt som McClures Bluff. Darwin -færgen blev tidligt startet af McClure til brug for landmænd, der ejede ejendomme på tværs af floden. Den er stadig i drift i dag.\nEt posthus blev oprettet den 17. august 1920. Darwin var amtsædet fra 1823 til 1839, da det blev flyttet til Marshall. Darwin var også kendt som Clark Courthouse indtil den 8. november 1836.\nDennison - Wabash Township\ner en landsby beliggende på den nordlige kant af sektion 26 i øvre Wabash Township. Det er omkring 11 miles nordøst for Marshall lige nord for Pennsylvania R. R.\nLandsbyen blev grundlagt af JF Barnard, der i vid udstrækning beskæftigede sig med fremstilling af tømmer- og vognstræværk og på det tidspunkt havde flere møller langs vandalbanelinjen, som på det tidspunkt var under opførelse, ved at lokalisere en af hans fabrikker på det tidspunkt. *\nLandsbyen blev anlagt i 1871 af Lyman Booth, på den nordvestlige del af sektion 26, township 12, område 11 vest **\nEt posthus blev oprettet i Dennison den 27. juli 1871.\n[ *Historie om Vigo og Parke amter ,, H. W. Beckwith, 1880.\n** W. H. Perrin, History of Crawford and Clark Counties, O. L. Baskin & amp Co., 1883]\nDoyles - Dolson Township\nligger i nærheden af Edgar County -linjen i sektion 20 i Dolson Township.\nEt posthus blev oprettet i Doyles den 30. marts 1894. Det blev afbrudt 31. marts 1893.\nDupoint - Dolson Township\nDupoint, også kendt som Dupont, er en landsby beliggende i det nordøstlige kvarter af sektion 14 i Casey Township. Det ligger omkring 6 miles nordøst for Casey og cirka 3 miles sydvest for Martinsville langs National Road (rute 40) og Vandalia-Pennsylvania jernbanen.\nErnst - Darwin Township\ner en landsby beliggende på det nordøstlige kvarter af sektion 18 i Darwin Township. Det ligger omkring 4 miles syd for Marshall, 2 1/2 miles nord for Hatton, øst for rute 1, på Cleveland, Cincinnati, Chicago og St. Louis Railroad.\nEt posthus blev oprettet på Ernst den 29. oktober 1885. Det blev afbrudt den 15. oktober 1926\nHatton (Snyder) - Darwin Township\nHatton, også kendt som Snyder, ligger på den vestlige kant af sektion 30 i Darwin Township. Det ligger cirka 8 miles syd for Marshall, 2 og frac12 miles syd for Ernst og 5 miles nord for Walnut Prairie, lige øst for rute 1 på Cleveland, Cincinnati, Chicago & amp; St.Louis Railroad (New York Central) og omkring 3 miles vest for Darwin.\nEt postkontor blev oprettet i Hatton den 7. marts 1882. Det blev opkaldt af postmester John Milton Hollenbeck for assisterende postmester-general McHatton. Det blev afbrudt 2. april 1906.\nLindsey - Orange Township\nligger i det nordvestlige hjørne af sektion 2 i Orange Township. Det ligger omkring 8 km sydøst for Martinsville. Det blev opkaldt efter Zachary T. Lindsey. Et posthus opererede i Lindsey fra 31. marts 1894 til 31. marts 1903.\nLivingston (Cohn) - Wabash Township\ner en landsby i det sydvestlige kvarter af sektion 9 i Upper Wabash Township cirka 3 miles nordøst for Marshall på rute 40 (The Old National Road). Landsbyen blev anlagt af Robert Ferguson i 1830 på jord købt af den føderale regering. Tidlige forretninger omfattede et hotel bygget af David Wyrick, en købmand, en taverna og en butiksbutik. Et posthus opererede i Livingston fra 24. august 1832 til 31. juli 1903. Navnet blev ændret til Cohn den 5. april 1880 og senere tilbage til Livingston. Flere slag blev behandlet landsbyen gennem årene, hvilket førte til dens tilbagegang. Jernbanen blev omdirigeret flere miles nord for byen på grund af jorddonationer. En cyklon ødelagde byen under borgerkrigen. Byen blev næsten ødelagt af cyklonen den 26. maj 1917.\nMargaretta (Richwood) - Westfield Township\nvar placeret øst for Westfield på det, der nu er Lincoln Heritage Trail, Det blev opkaldt efter Margaret, hustru til postmesteren, William B. Marrs. (Illinois State Historical Marker, Margaretta Post Office)\nEt posthus blev etableret i Margartta 16. juni 1840. Dets navn blev ændret til Richwood den 27. august 1861. Det blev afbrudt den 26. juni 1863.\nMarshall - Marshall Township\nligger på den vestlige kant af Marshall Township. Det blev grundlagt den 20. september 1835 af oberst W. B. Archer på jord ejet af Joseph Duncan og ham selv, der havde købt det af den føderale regering. Det blev opkaldt efter John Marshall, 4. chefdommer i USA's højesteret. Pladen blev indgivet i oktober 1835. Den var placeret i skæringspunktet mellem National Road (US route 40) og the og Vincennes og Chicago State Road (route 1). Nationalvejen begyndte at blive bygget gennem Marshalls sted i 1827, og mange kom til byggeriet der. Den første bosættelse på stedet blev foretaget i 1836. Amtsædet i Clark County blev flyttet fra Darwin til Marshall i 1839, hvor det forbliver den dag i dag.\nUnder borgerkrigen ydede en gruppe Copperheads, der modsatte sig borgerkrigen, beskyttelse for desertører fra unionshæren. I marts 1863 arresterede en hærdetalj fra Indiana flere af soldaterne. Dommer Charles H. Constable befriede dem og beordrede arrestation af to unionsergenter på kidnapningssigtelser. Dette resulterede i afsendelse af 250 soldater under kommando af oberst Henry B. Carrington med et særligt tog fra Indianapolis, som omringede retsbygningen, frigjorde sergenterne og arresterede dommeren. Dommer Constable blev imidlertid senere frikendt efter at have fremlagt et udførligt forsvar\nAbraham Lincoln praktiserede jura flere gange på Marshall.\nArcher House, der ligger i centrum af Marshall, gør krav på det ældste løbende opererede hotel i Illinois.\nMartinsville - Martinsville Township\ner beliggende på dele af den østlige halvdel af sektion 7 og den vestlige halvdel af sektion 8 og den sydøstlige del af sektion 6 og den sydvestlige del af sektion 5 i Martinsville Township. Det ligger omkring 12 miles sydvest for Marshall og 6 km nordøst for Casey, langs rute 40 og Vandalia-Pennsylvania Railroad. Den første bosættelse på det nuværende sted i byen blev foretaget i omkring 1829. Martinsville blev grundlagt i 1832 af Joseph Martin, der kom til området i det år og købte jord. Landsbyen blev udlagt i 1833. Martin opkaldte den efter sig selv. Virksomheder sprang op ad den gamle nationalvej (rute 40). Martin byggede det første hotel. Willis Daughette byggede Rocky Mountain House i 1840\nMcKeen - Wabash Township\nMcKeen er en landsby på den nordlige kant af sektion 27 i øvre Wabash Township. Det ligger omkring 6 miles nordøst for Marshall langs Vandalia-Pennsylvania R. R. Det blev opkaldt efter Ninevah McKeen, en borgerkrigsveteran, og den eneste person fra Clark County, der modtog Medal of Honor. Et posthus blev etableret på McKeen den 26. august 1870 og ophørte den 14. maj 1906.\nMelrose - Melrose Township\nMelrose, tidligere kendt som Melrose Park, ligger i Melrose Township på hjørnet af sektioner 18, 19, 20 og 21. Den modtog sit navn fra townshipen, som igen fik sit navn fra en gammel engelsk landsby.\nEt posthus opererede på Melrose fra 6. maj 1836 til 26. juli 1877 og fra 30. oktober 1877 til omkring 193'erne. Melrose afviste og blev stort set opgivet i 1970'erne, og alle bygninger blev til sidst revet ned.\nMoonshine - Orange Township\ner beliggende på det sydøstlige hjørne af sektion 29 i Orange Township, lige øst for Johnson Township -linjen. Det ligger omkring 9 miles syd for Martinsville i krydset mellem N. 600th Street og E. 300th road (amt hwy 16). Det modtog sit navn fra det omkringliggende Moonshine Prairie, angiveligt navngivet af nybyggere i omkring 1840, da de så dugens glimt på præriegræset i måneskin. Et posthus blev etableret i Moonshine den 6. oktober 1871 og blev afbrudt den 13. august 1878.\nDen originale Moonshine -butik lå i forstuen i et hus ejet af William & quotBilly & quot Martz, en veteran fra borgerkrigen, der ligger på sydsiden af vejen. Det fungerede også som det første lokale posthus. Sylvester Crandall ville bringe posten fra Martinsville en gang om ugen med hestevogn eller vogn. En købmand blev bygget på tværs af vejen i slutningen af 1800 -tallet nord for den nuværende butik, der blev bygget omkring 1912. Den blev omdannet i 1982 til restauranten Moonshine Store.\nFor at komme til Moonshine, tag Union St. syd ud af Martinsville, følg vejen lige i cirka 9 miles. Det vil blive til N. Creek Rd. og derefter N. 600 St.\nFoto indsendt af Sandy Cirullo og Larry Wells\nMoriah - Johnson Township\ner beliggende i Johnson Township, nær det nordvestlige hjørne af sektion 22. Det ligger omkring 5 miles syd og 3 miles øst for Casey, eller omkring 7 miles syd og 3 miles vest for Martinsville. Det var tidligere Mount Moriah. Et posthus blev oprettet ved Moriah den 17. juni 1893. Det blev afbrudt den 15. april 1915.\nNeadmore - Johnson Township\nligger det sydvestlige hjørne af afdeling 4 i Orange Township. Det ligger omkring & frac12 mil øst og 5 miles syd for Martinsville. Et posthus blev oprettet i Neadmore den 2. marts 1887. Det blev afbrudt 31. marts 1903.\nOak Point - Johnson Township\nligger cirka 11 miles syd for Casey på Route 49, i Johnson Township. Et posthus opererede ved Oak Point fra 28. juni 1861 til 28. februar 1902.\nOakleaf - Casey Township\ner en landsby beliggende på det nordøstlige kvarter af sektion 14 i Casey Township. Det ligger cirka 3 miles nordøst for Casey og cirka 3 miles sydvest for Martinsville langs rute 40 (National Road) og jernbanen Vandalia-Pennsylvania.\nOliefelt - Parker Township\ner en tidligere landsby i det nordvestlige kvarter af sektion 20 i Parker Township cirka 6 miles nord for Casey på rute 49. Den modtog sit navn i begyndelsen af 1860'erne, da flere boringer boret i nærheden producerede olie. Det har også været kendt som Oil Fields og Oil City. Et posthus blev etableret på Oilfield den 19. februar 1896. Det blev afbrudt siden 1931. Omkring alt, hvad der nu er tilbage af landsbyen, er Oilfield Garage og General Store -bygningen på hjørnet af rute 49 og Parker Lane.\nOrange - Orange Township\ner en landsby beliggende i det nordvestlige kvarter af sektion 27 i Orange Township. Et posthus blev oprettet i Orange den 29. september 1871. Det blev afbrudt 31. marts 1903.\nWalnut Prairie - York Township\ner beliggende på det nordvestlige kvarter af sektion 8 og den østlige kant af det nordøstlige kvarter af sektion 7 i York Township. Det ligger cirka 16 km syd for Marshall på New York Central R. R. øst for rute 1. Bosættelsen tog sit navn fra Walnut Prairie, som blev opkaldt af tidlige bosættere for de mange valnøddetræer, der voksede rundt om kanten.\nEt postkontor blev oprettet på Walnut Prairie den 24. marts 1875. Det blev afbrudt den 15. maj 1923.\nWeir - Orange Township\nvar placeret på den nordlige halvdel af sektion 1, i Orange Township, nær grænsen til Martinsville Township\nDet blev sandsynligvis opkaldt efter Weir -familien af tidlige bosættere i Martinsville -området.\nEt posthus blev oprettet i Weir den 2. marts 1898. Det blev afbrudt den 30. juni 1901\nWells - Orange Township\nblev opkaldt efter William & amp; Matthew C. Wells.\nEt postkontor blev oprettet i Wells den 6. november 1893. Det blev afbrudt den 31. oktober 1902.\nWestfield - Westfield Township\ner en landsby beliggende på det sydvestlige kvarter og den sydlige halvdel af det nordvestlige kvartal af sektion 29, det sydøstlige kvarter og den sydlige halvdel af det nordøstlige kvarter af sektion 30, den nordlige halvdel af det nordøstlige kvartal af sektion 31 og den nordlige halvdel af den nordvestlige fjerdedel af sektion 32 i Westfield Township. Det er beliggende i det nordvestlige hjørne af Clark County nær Coles og Edgar County linjer, cirka 10 miles nord for Casey og 10 miles SE eller Charleston, på rute 49 og Dayton, Hamilton & amp; Cincinnati RR Det blev platted i 1839 af oberst Archer .\nDet fik sit navn fra, at det ligger yderst nordvest for amtet.\nEt posthus blev etableret på Westfield den 18. juni 1840. Landsbyen blev indlemmet den 31. august 1875. Det var stedet for Westfield College fra 1861 til 1914, hvorfra landsbyen fik meget af sin velstand. I 1900 havde Westfield en bank, fem kirker og to aviser, og dens befolkning var 820.\nWest Union - York Township\ner beliggende i det nordvestlige hjørne af sektion 20 og det nordøstlige hjørne af sektion 19 og det sydøstlige hjørne af sektion 18 i York Township. Det ligger omkring 20 km syd for Marshall på rute 1 og New York Central R. R.\nForliget tog sit navn fra Union Prairie. Det blev også kendt som Union Station\nEt posthus blev oprettet i West Union den 10. juni 1868.\nYork - York Township\ner den ældste bebyggelse i amtet. Det ligger i York Township i det sydøstlige hjørne af amtet ved Wabash -floden. Det blev først afgjort i foråret 1814, mens det endnu var en del af Illinois Territory, af Thomas Handy, indfødt i staten New York. En legende siger, at den blev opkaldt efter en familie af tidlige bosættere, men det har sandsynligvis taget navnet fra denne stat, hvorfra næsten alle de tidlige nybyggere kom. Det var engang en blomstrende flodby. Storhedstiden for & quotOld York & quot fandt sted i dampbådens æra. Det begyndte at falde efter 1875, da jernbanen Paris-Vincennes blev bygget omkring 1 & frac12 vest for byen. Byen West York, lige over amtslinjen i Crawford County, blev grundlagt på jernbanen og voksede hurtigt på bekostning af Old York.\nEt posthus blev oprettet i York den 9. oktober 1820, på det tidspunkt en del af Crawford County. Det blev afbrudt siden 1931.\n911-opkald: Mistænkt skud, dræbt i 'selvforsvar' under forsøg på røveri i Clark County Papa Johns\nCLARK COUNTY, Ohio (WDTN) - En person blev søndag skudt dødeligt i Clark County under et forsøg på røveri på en pizzarestaurant.\nSkydningen skete ved Papa John's på 400 -blokken i North Main Street i New Carlisle.\nSundhedseksperter siger, at Final Vax-a-Million-tegning har nået målet\nDAYTON, Ohio (WDTN)-Søndag aften markerer den sidste frist for at deltage i statens 5. og sidste Vax-a-Million-tegning. Guvernør Mike DeWine sagde, at han designede lotteriet for at tilskynde Ohioans til at blive vaccineret. Sundhedsledere siger, at Vax-a-Million lotteriet var en samlet succes, målet var at tilskynde Ohioans til at blive vaccineret, men også gøre det med det samme.\n"Ved forskellige mennesker, der tilbyder incitamenter forskellige steder, giver det en hastende følelse af det og hjælper folk med at blive vaccineret hurtigere," sagde Public Health Dayton og Montgomery County PIO Dan Suffoletto.\nXenia -indfødt, Cedarville -alun i løbet af det amerikanske olympiske Track & amp Field -hold\nXENIA, Ohio (WDTN) - Xenia -indfødte og alun fra Cedarville University, Daniel Michalski, er på en rejse til OL i Tokyo, der starter med U.S.Olympic Track and Field Trials mandag den 21. juni.\n"Det er virkelig kulminationen på hele min atletiske oplevelse," sagde Michalski.\nSe videoen: YEEEEAHHH BOOOIIIIIIII STREAM ON (Januar 2022).\nIllustreret klassebærer ovenfra\nUafhængig statskasse - Historie\nTyper af krige\nColosseum åbner lukkede underjordiske korridorer i 15 århundreder\nCopyright 2022 \_ Vandalia IV PC -1175 - Historie...


Is Archives – Glykæmisk Indeks (GI)\nForside / Arkiv for Is\nGlykæmisk Indeks (GI) for Flødeis\nFlødeis har et glykæmisk indeks på 14. Det betyder at Flødeis ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Flødeis ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker et stabilt blodsukkerniveau. […]\nSkrevet i: Flødeis, Is\nGlykæmisk Indeks (GI) for Limonade ispind\nLimonade ispind har et glykæmisk indeks på 11. Det betyder at Limonade ispind ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Limonade ispind ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker […]\nSkrevet i: Is, Limonadeis\nGlykæmisk Indeks (GI) for Limonadeis\nLimonadeis har et glykæmisk indeks på 11. Det betyder at Limonadeis ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Limonadeis ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker et stabilt blodsukkerniveau. […]\nGlykæmisk Indeks (GI) for Regnbueis\nRegnbueis har et glykæmisk indeks på 12. Det betyder at Regnbueis ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Regnbueis ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker et stabilt blodsukkerniveau. […]\nSkrevet i: Is, Mælkeis\nGlykæmisk Indeks (GI) for Jordbær ispind\nJordbær ispind har et glykæmisk indeks på 15. Det betyder at Jordbær ispind ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Jordbær ispind ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker […]\nGlykæmisk Indeks (GI) for Vanilje ispind\nVanilje ispind har et glykæmisk indeks på 12. Det betyder at Vanilje ispind ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Vanilje ispind ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker […]\nGlykæmisk Indeks (GI) for Vanilje ispind med Chokoladeovertræk\nVanilje ispind med Chokoladeovertræk har et glykæmisk indeks på 10. Det betyder at Vanilje ispind med Chokoladeovertræk ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Vanilje ispind med Chokoladeovertræk ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som […]\nGlykæmisk Indeks (GI) for Isvaffel med vaniljeis\nIsvaffel med vaniljeis har et glykæmisk indeks på 21. Det betyder at Isvaffel med vaniljeis ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Isvaffel med vaniljeis ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg […]\nGlykæmisk Indeks (GI) for Mælkeis\nMælkeis har et glykæmisk indeks på 15. Det betyder at Mælkeis ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Mælkeis ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker et stabilt blodsukkerniveau. […]\nGlykæmisk Indeks (GI) for Nougatis\nNougatis har et glykæmisk indeks på 12. Det betyder at Nougatis ligger i gruppen af fødevarer med meget lavt GI. Det meget lave GI medvirker af indtagelse af Nougatis ikke påvirker blodsukkeret i nævneværdig grad. Fødevarer der scorer meget lavt på det glykæmiske indeks er som udgangspunkt gode valg hvis man ønsker et stabilt blodsukkerniveau. […]


Luftfarten er klar til at gå på vingerne med elektrofuels | GreenUpdate.dk\nForside Klima Luftfarten er klar til at gå på vingerne med elektrofuels\nMed et krav om 30 procent elektrofuels i brændstoffet i 2030, vil Danmark allerede nu kunne sætte skub i den grønne omstilling af luftfarten, mener Rådet for Grøn Omstilling. Foto: Colourbox\n»Danmark kan få den mest ambitiøse klimaregulering af fly verden, men det kræver at regeringen og et flertal i Folketinget handler nu«, siger Jeppe Juul, seniorrådgiver for klima og transport i Rådet for Grøn Omstilling.\nKLIMA – For nylig offentliggjorde Klimapartnerskabet for luftfarten et forslag om at iblande 30 procent elektrofuels i alt flybrændstof i 2030, og allerede nu er det stiftet et konkret partnerskab, der kan føre det ud i livet. Med er nogle af de største aktører i branchen som blandt andet Ørsted, Københavns Lufthavne, Mærsk, DFDS og DSV Panalpina.\nIfølge Rådet for Grøn Omstilling er det nu reelt kun regeringen, der mangler for at komme videre med en grøn omstilling af flyvning.\nRådet for Grøn Omstilling har igennem flere år arbejdet for at få erstattet fossilt jetfuel, med flybrændstoffer, der er såkaldte elektrofuels, lavet af CO2, vand, og el fra sol og vind. Et arbejde, der nu er meget tæt på at bære frugt.\nDanmark har viden og ressourcer\n»Der har manglet handling i forhold til flys klimabelastning i alt for mange år. Flyvning vil være en klimabelastning mange år endnu. Og det er stadig for billigt at flyve. Men med et krav om 30 procent elektrofuels i brændstoffet i 2030, vil Danmark seriøst starte den grønne omstilling af flyvning og tænde et håb om, at vi kan få flyvnings klimabelastning under kontrol. Ikke bare i Danmark, men i EU og i verden«, siger Jeppe Juul.\nHan understreger, at der ikke er berettiget håb om, at FNs luftfartsorganisation ICAO, reelt vil nedbringe flyvnings klimabelastning. Derfor er det helt afgørende, at EU træder i karakter – inspireret af medlemslande som Danmark.\n»I Danmark har vi både viden og ressourcerne til at udvikle klima-løsninger, der kan bruges i resten af verden. Det er ikke kun et spørgsmål om, at få vores egen klimabelastning ned, men også om at tage ansvar for at det kan ske i hele verden«, siger Jeppe Juul.\nNødvendigt med klare mål\nUdover at kræve en iblanding af 30 procent elektrofuels i alt flybrændstof i Danmark i 2030 er det også vigtigt at få et mål for, hvornår alt fossilt jetfuel skal være udskiftet i Danmark.\nDet er også vigtigt at få nedbragt den betydelige klimabelastning fra flyvning, der ikke skyldes CO2-udledning, men fx kondensstriber, mener Rådet for Grøn Omstilling.\nRådet arbejder udover udskiftning af fossilt jetbrændstof til elektrofuels også både i Danmark og i Bruxelles for af flyvning pålægges afgifter i samme omfang som på landjorden, fx i form af brændstofafgifter.\nFødevareministeren lemper reglerne for stalddørssalg, så det bliver lettere at købe nylagte æg og friske fjerkræ hos din lokale hobbyavler eller...