1805 - 1815 by Danske Gardehusarforeninger - Issuu\nPerioden 1805 1815\nPerioden 1805 - 1815 Den i forrige Periode omtalte fredelige Tilstand skulde ikke blive af lang Varighed. Udbrudet af den 3. Koalitionskrig mod Frankrig tvang nemlig Kronprins Frederik til at anordne et almindeligt Krigsberedskab i hele Landet. Mandskab blev indkaldt til Afdelingerne, Fæstningerne bragt i Forsvarsstand, Landeværnet sat paa Benene og Koncentration af Tropper i Holsten befalet for at dække den sydlige Grænse mod Neutralitetskrænkelse. Ifølge Kronprinsens Ordre af 28. September afmarcherede Husarregimentets sjællandske Styrke den 6. Oktober fra deres Standkvarter og naaede, efter hver 4. Dag at have holdt Rast, den 20. Oktober til Rendsborg. Efter at være underlagt Chefen for 2. Division, Generalløjtnant v. Düing, gik Regimentet i Kantonnement saaledes: 1. Eskadron i Bramstedt, 3. i Itzehoe, 4. i Elmshorn, 5. i Pinneberg og 7. i Barmstedt. De to holstenske Eskadroner blev i deres Garnisoner, og Relaisforbindelse oprettedes mellem Stabskvarteret i Pinneberg og Detachementet i Ottensen. Kronprins Frederik havde som Øverstbefalende forlagt hovedkvarteret til Kiel. Befalingsudstedelsen før og under Koncentrationen skyldtes saa at sige i et og alt Kronprinsen og var saa gennemtænkt og forudseende, at alt gik som efter en Snor. Herefter tør vel nok anføres som et Kuriosum en Skrivelse, som Kronprinsen i Slutningen af juli havde udsendt til samtlige militære Myndigheder, fordi den er saa oplysende om Modesmagens yderligtgaaende Tendenser og den uforanderlige Trang til at forsynde sig mod Paaklædningsbestemmelserne. Skrivelsen lød saaledes : »De Herrer Officerer bør paaklæde sig aldeles efter Reglementet og ej tillade sig nogen Afvigelse; at ligesaalidt som det er passende at vise sig i civile Klæder i Garnisonerne, ligesaalidt er det passende at bære Pantalons, som naar paa en upassende Maade op til Brystet, med Veste, som er aldeles korte, og med Rabatter, som neppe naar halvt ned paa Livet, samt med Støvler, der gaar op til Knæene og er i mangfoldige Folder.« ! Det var som bekendt Kronprinsens Tanke, at Danmark skulde holde sig strengt neutralt, men tillige være beredt overfor alle Eventualiteter. For stadig at være à jour med Begivenhederne Syd for Grænsen, udsendte han Officerer i civil Paaklædning til Nabostaterne. Talrige Beretninger indgik fra disse Officerer, blandt hvilke en Husarkornet Johannes Ewald synes at have været i Besiddelse af en for sin Alder sjælden Modenhed og Dømmekraft. Det kunde jo ikke undgaas, at den tætte Indkvartering og de store Krav, der i den Anledning blev stillet til den civile Befolkning, vakte en Del Misfornøjelse og enkelte Steder Modstand, men Kronprinsen mødte sligt, om end velvilligt, saa dog med stor Fasthed. Paa Hærens Uddannelse arbejdede han med usvækket Iver og Utrættelighed videre. Der blev afholdt Eksercits og Felttjenesteøvelser, anordnet Patrouillegang og forlangt Indsendelse af Beretninger over saadanne. Endelig sikrede Kronprinsen sig ved Specialrevuer over de enkelte Afdelinger, at Udrustningen var i Orden. I Juli 1806 var Husarregimentet samlet til Øvelser om Hohenfelde og deltog derefter under 2. Division, der bestod af 3 Kavaleriregimenter, i samlede Rytterøvelser, som Kronprinsen overværede. Af andre Begivenheder, som havde Interesse for Husarregimentet, skal blot nævnes, at Husardetachementet i Christiania ifølge kongelig Resolution af 19. December 1806 skulde »afgaa« fra Husarregimentet, og at der af Detachementet skulde oprettes et gevorbent Dragonkompagni. Motiveringen var, at Husarregimentet\nvilde vinde ved at være befriet for den Mængde »Kommanderte« af alle Eskadroner, hvoraf Husardetachementet i Christiania var formeret. Samtidig fik Regimentet en ny Plan, hvorefter Eskadronerne kom til at bestaa af 5 officerer, 11 Underofficerer, 2 Trompetere og 156 Husarer samt 148 Tjenesteheste, og et nyt Munderingsreglement. I Sommeren 1806 var Forholdene for Danmarks Vedkommende flere Gange ret truende. Kronprinsen havde afvist Alliancetilbud fra Englands Side, hvorved den danske og norske Søfart kom til at lide en Del, og senere søgte Preussen at vinde Danmark for sig. Men Kronprinsen var lige saa afvisende over for dette Land og hævdede med Bestemthed, at Danmark vilde holde sig neutralt. Opmuntret af Napoleon udstedte Kronprinsen efter det tyske Riges Ophævelse endog den 12. September en Parolbefaling, hvori han meddelte, at Hans Majestæt Kongen under den 9. s. M. havde befalet, at Hertugdømmet Holsten skulde for Fremtiden være forenet med de danske Stater og indlemmes i det danske Monarki. Saa begyndte Krigen i Oktober 1806 mellem Frankrig og Preussen og førte hurtigt til den preussiske Hovedhærs Nederlag ved Jena og Auerstädt. En del af den preussiske Hær, navnlig Rytteri, under Blücher gik tilbage mod Lübeck og blev her tillige med en mindre svensk Styrke, der havde kantonneret i Lauenborg, indhentet af en fransk Armé under Murat og den 7. November tvungen til Overgivelse. Den danske Grænsestyrke, som under Generalmajor Ewald søgte at hævde Neutraliteten, blev under en natlig Kamp taget for preussiske Tropper og led nogle Tab; men Misforstaaelsen blev dog hurtigt hævet. Dermed var Begivenhederne dog ikke afsluttede. Marskal Mortier rykkede nemlig den 19. November med 6000 Mand ind i Hamborg. Paa dette Sted bevogtedes Grænsen af Generalmajor v. Bergers Brigade, der bestod af Husarregimentets 7 Eskadroner tilligemed et Grenaderkompagni, og var stillet under Kronprinsens »immediate« Kommando. En lille Del af Brigaden, 2 Eskadroner og Kompagniet, stod ifølge Kronprinsens Ordre under Major ved Husarerne, Henrik Flindt, der udbad sig Instruktioner om, hvorledes han skulde forholde sig, hvis den franske Styrke, som Rygtet gik, vilde trænge ind i Holsten og altsaa først maatte møde hans Detachement. Kronprinsens Svar, som gennem General v. Berger blev tilsendt Major Flindt, lød saaledes: »For Overmagten kan intet staa. Hans Majestæts Krigshærs Ære tør ej kompromitteres. løvrigt synes det besynderligt at angribe en Nation, som intet krigersk Skridt endnu har gjort. Deres Retirade er over Rendsborg og bag Ejderen. Eskadronen i Poppenbuttel retirerer over Segeberg til Ejderen. Iøvrigt bør alt befales mundtligt. Det skriftlige er farligt ved en Lejlighed som denne. Den gemene Mand maa heller ej for meget bekendtgøres med Stillingen.« Alt syntes imidlertid at skulle gendrive ovennævnte Rygte. Den franske Marskal respekterede Neutralitetsgrænsen og modtog meget forekommende General v. Berger, som blev sendt til ham. Men Rygterne havde alligevel travlt og lod ikke Flindt, som stod med en Eskadron og Kompagniet i Ottensen og Altona, et Øjebliks Ro. Hertil kom endvidere d. 24. November, da man vidste, at det franske Korps i Hamborg var under Opbrud, den ene mere alarmerende Melding end den anden fra Chefen for Kompagniet, Kaptajn Leschly. Tilsidst tvivlede Major Flindt ikke mere om, at de Franske om Morgenen den 25. vilde rykke ind i Holsten, hvorfor han med sin Styrke brød op fra dens Kantonnementer. Han sendte til Generalmajor v. Berger og Generalmajor Ewald følgende Melding: »I dette Øjeblik indløber den bestemte Efterretning, at de Franske denne Morgen vil indrykke i Holsten. Her fra retirerer alt til Rendsborg.« Meldingen gav Anledning til en almindelig tilbagegaaende Bevægelse af Grænsestyrkerne, men den blev dog hurtigt standset, da Efterretningen viste sig at være ugrundet.\nKronprinsen blev til at begynde med meget forbitret over Tilbagegangen, men lod sig dog hurtigt formilde og skrev til General Ewald: »Den igaar bevirkede Uorden maa man søge saa godt som muligt at dække. Man maa rose Tropperne for deres Hurtighed og Aktivitet og fremstille det skete for den menige Mand som en Prøve eller Øvelse. For Stabsofficerer og opklarede Folk maa man stille Tildragelsen i det rette Lys. løvrigt har De ikke kunnet handle anderledes, end De gjorde, og Skylden falder alene paa Hr. Generalmajor v. Bergen« Sidstnævnte fik fra Kronprinsen en i lempelig Form holdt Tilrettevisning samt Ordre til at indsende nærmere Oplysninger, og Major Flindt blev arresteret af Generalkvartermester-Løjtnant Kaptajn v. Haffner efter Kronprinsens Ordre. Majoren udbad sig i den Anledning Forhør optaget.\nDen 7. December indsendte Major Flindt følende Ansøgning til Kronprinsen: » Naadigste Prins! Tillad, at jeg i dybeste Underdanighed fordrister mig til at henvende mig til Deres Kgl. Højhed og bekende for Dem, at mit Sind (da jeg troede at have anvendt al mulig Flid i Tjenesten og efter min Indsigt og Formening havde indrettet og anordnet alt i den bedste Hensigt og paa bedste Maade, ved alle de Domme, jeg hørte over den mig paalagte Arrest, og endnu kom hertil et Brev fra Generalmajor v. Berger, hvorudi han sagde mig, at han alene var Skyld i den blinde Alarm, der var gjort) var i saadan heftig Bevægelse, da jeg forlangte Forhør, at jeg ikke overlagde, hvad jeg forlangte; ved koldere Overlæg og Eftertanke indser jeg min Overilelse og Fejltagelse. Deres Kgl. Højheds noksom bekendte Mildhed giver mig sikkert Haab om Deres naadige Tilgivelse og Fritagelse for min Arrest.\nDersom mit Helbred tillod mig at efterkomme min Pligt, vilde jeg have bedt Deres Kgl. Højhed om Tilladelse at tage til Kiel for personlig at udbede mig Deres Naade og saa meget som muligt at kunne undskylde mig for Deres Kgl. Højhed, da intet er mig mere smerteligt end at have paadraget mig Deres Unaade.« Paa denne Ansøgning skrev Kronprinsen egenhændig følgende Resolution: »Major Flindt løslades, og Sagen bortfalder aldeles og anses som ej begyndt.« Den 9. December overtog Majoren atter Befalingen over sit Detachement. Den 8. August 1807 indfandt en engelsk Udsending, Mr. Jackson, sig i Kiel for at forelægge Kronprinsen Englands Tilbud om en Alliance, eller, hvis det ikke blev modtaget, overbringe sit Lands Krigserklæring. Uden at give Jackson noget endeligt Svar rejste Kronprinsen til Kjøbenhavn, hvor han den 11. s. M. gav Ordre til Mobilisering. Kronprinsen rejste saa til Kolding, da han der mente bedre at kunde lede Regeringen og Rigets Stridskræfter end paa Sjælland, som ved den engelske Flaade var skilt fra de andre Landsdele. Den 21. August udsendtes Erklæring om, at Krigen mellem England og Danmark var udbrudt, men allerede den 16. s. M. var som bekendt Englænderne gaaede i Land ved Vedbæk. I de paa Sjælland forefaldne Begivenheder, som grupperede sig om den 7. September 1807, da Kjøbenhavn maatte kapitulere, spillede Husarregimentet en ringe Rolle. Eksercerskolen paa Jægersborg skulde efter Kronprinsens Bestemmelse danne Stammen for Generalløjtnant Castenschiolds Rytteri, men fik anden Anvendelse, nemlig i Fæstningen Kjøbenhavn. Skolen deltog den 20. August i et Udfald ad Østerport for at borttage et fjendtligt Batteri ved Svanemøllen og anvendtes som Flankedækning ved Falkonergaarden. Udfaldet lykkedes ikke, men medførte et Tab af ialt 15 Døde og 18-20 Saarede, hvoraf dog intet faldt paa Eksercerskolen. Af Interesse for Regimentets Historie var derimod Tabet af Størstedelen af Regimentets Arkiv, der under Kjøbenhavns Belejring forsvandt fra Jægersborg. Husarregimentet var forbleven i Holsten, og saa vel Kommandoforhold som Dislokation var væsentlig uforandrede. Generalmajor v. Berger havde Kommandoen over Brigaden og Major Flindt havde stadig sit Detachement. Kun Bosniakerne var bleven skilt ud for sammen med en Styrke, der var under Prins Christian Frederik - den senere Kong Christian VIII - at bevogte Kysten mellem Hohenwachter- og Wismar Bugten. Den optrækkende Fare for et Angreb ogsaa fra Sverrigs Side bevirkede, at Kronprinsen i Oktober Maaned gav Ordre til, at Størstedelen af Tropperne skulde overføres fra Holsten til Fyen for i Begyndelsen af November Maaned at kunne være rede til at føres over Store Bælt til Sjælland. Husarregimentet med Undtagelse af de holstenske Eskadroner, 2. og 6., var dog allerede i Begyndelsen af September afmarcheret til Aabenraa, var bleven overført til Fyen og laa omkring Midten af Maaneden i et Kantonnement i og ved Svendborg.\nSchachtelhuerne i 1802 og 1808 Den 21. September mødte ifølge Regimentsbefaling af hver af de 5 Eskadroner et Kommando paa 1 à 2 Officerer, de fornødne Underofficerer og 50 Husarer til Hest paa Torvet i Svendborg »for at paahøre Gudstjeneste af Biskop Hansen, som med Hs. Kgl. Højhed Kronprinsens Bifald rejser til Kantonnementerne for at opflamme vore dér samlede Krigeres Mod og Iver til Kongens og Landets Forsvar«. Eskadronerne fik et Par Dage senere Ordre til at aflevere alle overkomplette Sabler til Brug ved Bevæbning af de i Svendborg værende Søfolk, da Generalmajor v. Berger midlertidig havde overtaget denne Bys »Defension«. Den 4. November blev der givet Ordre til Regimentets Overførelse fra Svendborg til Korsør, og det synes, som om den er foregaaet uden Forstyrrelser af nogen Art. De 4 Husareskadroner under Generalmajoren blev her anvendte til Bevogtning af Sjællands Kyst mellem Kronborg og Issefjorden med Hillerød som Stabskvarter. Bosniakeskadronen blev afgivet til Oberst Kardorffs Brigade, der vogtede Sydkysten af Sjælland fra Korsør til Præstø. Kronprinsen havde selv Kommandoen over Landforsvaret og søgte paa enhver Maade at forbedre og forstærke det ved at rense Officerskorpsene for ældre og svagelige Officerer og udnævne nye samt ved Forøgelse af de allerede bestaaende Korps. Men Kronprinsen sørgede ogsaa for at erstatte den Krigsflaade, der var gaaet tabt, ved at tillade Udrustning af Kapere og ved at indsamle Midler, ogsaa ad Frivillighedens Vej, til Bygning af nye Krigsskibe. At Husarregimentet har deltaget i Indsamlingen, ses af en Regimentsbefaling af 15. Marts 1808: » Hs. Kgl. Højhed Kronprinsen har paalagt mig at bevidne Husarregimentets Officerer, Underofficerer og Gemene Hs. Kgl. Højheds Tilfredshed og Tak for den udviste Patriotisme ved at sende og at tilbyde en Sum af 2577 Rdl. til Hjælp til et nyt Søværn (NB. der er 169 Underofficerer, Trompetere og Gemene til Tjeneste ved hver af de 7 Eskadroner), som modtages med Erkendtlighed.« Krigen med Sverrig, der som Englands Allierede længe havde staaet paa spændt Fod med Danmark, blev erklæret den 12. Marts, og Dagen efter døde Kong Christian VII i Rendsborg. Budskabet om Kongens Død naaede først den 16. om Morgenen til Kjøbenhavn, hvor Kronprinsen opholdt sig. Portene blev lukkede, Tropperne tagne i Ed og Frederik VI proklameret og hyldet som Konge. Det var saaledes under meget vanskelige Forhold, at Kongen overtog Regeringens Tøjler, thi vel var Danmark ved Alliance knyttet til Frankrig og Rusland, men det fik, som et lille Land, der ikke kan eller vil hævde sin Neutralitet til alle Sider, kun den Støtte, som i Øjeblikket passede de to Stormagter. Kronprinsen gik dog til Værket med sædvanlig Energi. Betegnende i saa Henseende er to Parolbefalinger. Den ene blev udstedt den 15. Marts, altsaa umiddelbart før Tronbestigelsen, og lød saaledes: »Hver, som efter denne allerhøjeste Ordres Publikation understaar sig til at føre Personer, Breve, Varer o. s.v. fra danske Kyst over til Sverrig eller selv gaar derover, skal have sit Liv forbrudt.« Den anden af 22. s. M. var ikke mindre kategorisk: »Hver, som herefter deserterer og igen paagribes, skal straffes med Galgen ifølge den 61. Krigsartikel. Vedkommende Chefer og Kommandører har at foranstalte dette bekendtgjort paa alle Eskadrons- og Kompagniparader.«\nDe fra Aaret 1808 stammende Oplysninger om Husarregimentet har kun ringe Interesse. Indkvarteringen, der næppe har været bekvem for nogen af Parterne, Beboerne og de indkvarterede Afdelinger, forblev uforandret i det væsentlige, og det samme gjaldt ogsaa den i Længden opslidende og demoraliserende Patrouilletjeneste langs Kysterne, hvor der kun sjældent skete noget. Den 18. April approberede Kongen en Tegning, »der viser, hvorledes Bosniakeskadronens Uniform skal være fremtidig, saavel for Officerer som for Gcmene«, og den 13. Maj udkom en Armébefaling, der bl.a. indeholdt, at »Bosniak-Eskadronen, som har erholdt en forandret Uniform, skal herefter, som mere passende, kaldes UlanEskadronen«. Som bekendt paatænkte Napoleon en Tid lang med franske og danske Tropper i Forening, under Hertugen af Pontecorvos Befaling, over Sjælland at gøre et Indfald i Sverrig, hvis Konge i sit Had til Napoleon havde sluttet sig til dennes bitreste Fjende, England. De Tropper, som i den Anledning blev sendte til Danmark, var dog hovedsagelig spanske Tropper under franske Generalers Overkommando. Engelske Krigsskibe hindrede imidlertid Overførelsen af de fransk-spanske Hjælpetropper til Sjælland, hvortil det kun lykkedes den franske General Fririon at slippe over med en mindre Styrke. Fra engelske Agenter fik de spanske Tropper senere Efterretning om Opstanden i Spanien mod det franske Herredømme. Det medførte Mytteri blandt de i Danmark spredte Tropper, der den 1. August skulde aflægge Troskabsed til Kong Joseph, Napoleons Broder. Prins Frederik af Hessen Philipsthal Barchfeldt Chef for Ulaneskadronen.\nØsterport 1808 med Gavlen af Husarkasernen til venstre.\nRegimentet Asturien, der hørte til General Fririons Tropper, blev vel den 31. Juli i Roskilde afvæbnet af danske Tropper, men Størstedelen af de paa Fyen og i Jylland liggende spanske Tropper, ca. 9000 Mand, under Anførsel af Marquis de la Romana, gik ombord paa de engelske Skibe for at hjemføres til Moderlandet. Efterretningen om Mytteriet foranledigede Kong Frederik VI, som var i Kjøbenhavn, til den 1. August at udstede en Mængde Befalinger, hvoraf en til Generalmajor v. Berger her skal anføres Kjøbenhavn, den 1. August 1808. Da General Fririon har ytret for mig den Frygt, at Spanierne kanske vilde, i Fald den oprørske Aand vedbliver hos dem, søge at bemestre sig Frederiksværk, saa maa Generalmajoren samle Husarerne, der ej er paa Forpost, ved Værket og udsætte Feltvagter imod den Kant, som vender imod Roskildefjorden og Frederiksborg; de kørende Kanoner medtages. Den første Spanier, der ankommer, angriber Du og nedskyder og nedsabler alle dem, der ej giver sig til Fange. Jeg averterer Dig herom mere af Forsigtighed, end fordi jeg tror, Sagen skulde ske, men Forsigtighed er en saare vigtig Ting. Frederik R. Det var unægtelig en klar og summarisk Ordre, som ikke var til at misforstaa, men som der ganske vist ikke blev Brug for. Det spanske Korps' Opstand medførte ikke alene, at det blev trukket ud af Danmark, men ogsaa, at de resterende franske Tropper efterhaanden blev fjernede. Deres Underhold havde kostet Danmark saa store Summer, at disse i Forbindelse med andre finansielle Byrder og den langvarige Krig næsten havde udtømt alle Landets Hjælpekilder. Den 3. Januar 1809 maatte imidlertid de sidste engelske Skibe forlade de danske Farvande, da der indtraadte en Vinter, som ikke i mange Aar var oplevet: Is tillagde Sund og Bælter, saa at der maatte oprettes Patrouilletjeneste paa selve Isen for at hindre Færdsel mellem Skaane og Sjælland. Kongen, der nu forberedte et Indfald i Skaane, som var svagt besat med Tropper, koncentrerede i Sjælland en Hærstyrke, der ogsaa bestod af de tidligere paa Fyen, Langeland og Smaaøerne liggende Linieafdelinger. Det blev imidlertid ikke til noget med Overgangen, til hvilken Foranstaltningerne med vekslende Frost og Tø stadig maatte ændres. Koncentrationen blev derfor af Udlandet betragtet som en blot og bar Demonstration. Efter at Overgangsforetagendet i Marts definitivt var opgivet, gik Tropperne atter til Kystbevogtning. Man gjorde sig al mulig Umage for at omlægge Indkvarteringen, da Bønderne klagede over derved at være bleven fuldstændig forarmede. Afsnitskommandoerne blev ret uforandrede heraf. Generalmajor v. Berger havde foruden sine 4 sjællandske Husareskadroner baade Infanteri og Artilleri under sig. Ulan-eskadronen laa i og om Faxe. I Maj blev der detacheret et Husarkommando til Samsø. Ved den sydlige Grænse undergik Forholdene i Marts en væsentlig Forandring, da de der værende franske Tropper i Anledning af Koncentrationerne imod Østerrig blev dragne bort. Holsten var altsaa ikke mere dækket mod Tyskland, hvor Forholdene da var meget urolige paa Grund af de Rejsninger, der stadig fandt Sted imod det forhadte og trykkende franske Herredømme.\nDen 20. April befalede Kongen derfor, at der ved Gottorp skulde samles et Korps som Reserve for Elbens Forsvar. Landgreve Carl af Hessen fik Kommandoen over Korpset. Ved Grænsen laa kun 2. Husareskadron, der fik Garnison i Pinneberg. Den 16. Maj indløb til Altonas danske Kommandant, Major v. Haffner, Efterretning om, at den berømte og tapre Friskarehøvding, Major Ferdinand v. Schill, havde erobret Fæstningen Dömitz ved Elben og nu agtede sig mod Hamborg. 2. Eskadron blev straks beordret frem til Bergedorf, en Grænseby i Retning mod Dömitz, og sammesteds samlede man alt, hvad man i Hamborg havde af franske og hollandske Tropper, Gendarmer og Toldsoldater, en meget ubetydelig Styrke. Kongen, som var i Kiel, bestemte, at et Korps under Generalmajor Ewald, en i Fred og Krig prøvet og fremragende dygtig Soldat, med de Franske skulde deltage i Forsvaret af Grænsen mod Hamborg, Lauenborg og Lübeck. Foruden dette Korps, der bestod af 3 ½ Bataillon Fodfolk, 2. og 6. Husareskadron, et Detachement Holstenske Ryttere, 2 trepundige Kanoner kørende Artilleri og 8 lette trepundige Kanoner Fodartilleri, deltog af hollandske Hjælpetropper 2 Infanteriregimenter, 1 Kyrasserregiment og et Rytterbatteri, alt under den hollandske General Gratien, i Grænseforsvaret.\nKong Frederik VI afholder Specialrevu 1809.\nImidlertid havde Schill forladt Domitz med sin Hovedstyrke, der talte 4 Eskadroner Husarer, 3 Eskadroner Ulaner, 1 Eskadron ridende jægere, 60 Artillerister og 4 Kompagnier regulært Infanteri, hvortil senere kom 1 Bataillon Landeværn fra Rygen. Han var gaaet over Hagenow, Wismar og Rostock mod Fæstningen Stralsund som med sine 300 Kanoner og fornøden Ammunition var en udmærket Basis for senere Foretagender, der tillige kunde støttes virksomt af England. Den 25. Maj var Schill i Besiddelse af Fæstningen, som han straks begyndte at sætte i Forsvarsstand. General Gratien havde imidlertid søgt og opnaaet Hjælp af det danske Korps til et Tog, som han af Napoleon var beordret til at foretage mod Stralsund. Korpset stod den 27. Maj færdig til Afmarche i Rehna\nog rykkede derfra til Wismar, hvor Foreningen med de hollandske Tropper fandt sted samme Dags Eftermiddag. Under Marchen var de to Husareskadroner og de Holstenske Ryttere tildelte Avantgarden, som den 31. Maj naaede frem i Nærheden af Stralsund. Medens et Skinangreb blev ført mod Fæstningens sydvestlige Port »Tribseerthor«, blev der foretaget en omgaaende Bevægelse mod den nordlige, » Knieperthor«, der blev stormet med stor Voldsomhed. Da man ikke ventede Angrebet her, var Besætningen hovedsagelig Landeværn, der blev grebet af panisk Skræk og flygtede ind i Byen, forfulgt af de stormende Tropper, der førtes af General Ewald selv. Ved de to andre Porte, Triebseerthor og den sydøstlige »Frankenthor«, var der imidlertid anbragt Detachementer for at spærre Fjenden Vejen, hvis han vilde bryde ud. Ved sidstnævnte Port, hvor de to Husareskadroner og de Holstenske Ryttereg var posterede, søgte da ogsaa ca. 100 Ryttere af Schills Rytteri under Ritmester v. Brünnow at bryde igennem. Vore Husarer og de Holstenske Ryttere attakerede dem og kastede dem tilbage og gentog det flere Gange, selv efter at de fjendtlige Ryttere havde faaet Støtte af Fodfolk. Under disse Sammenstød faldt Premierløjtnant af Husarerne Hancke, truffen af flere Kugler, og Løjtnant Jermiin. Husarerne trængte derefter igennem Frankenthor ind i Fæstningen, hvor Kampen rasede i Gaderne fra Stormens Begyndelse ca. Kl. 10 Form. indtil Kl. 2-3 Eftm., da al Modstand var brudt, og Fæstningen taget. Den som en Helt kæmpende Major v. Schill, hvis Valgsprog var »Besser ein Ende mit Schrecken, als ein Schrecken olme Ende«, havde allerede talrige Saar, da han blev strakt død til jorden ved et Hug af Husar Krohn. De to Husareskadroners Deltagelse i Kampen havde foruden Løjtnant Hancke kun kostet dem 4 saarede Husarer. Den 16. Juni udsendte Kongens Generaladjudant en Bekendtgørelse, af hvilken er taget følgende Uddrag »Da Hs. Excellence Hr. Generalløjtnant Ewald, ved allerunderdanigst at afgive til Hs. Maj. Kongen omstændelig Rapport om Staden Stralsunds Indtagelse ved Storm af det forenede danske og hollandske Korps' Tropper og det Schillske Partis Ødelægpelse, tillige har anført de Handlinger, hvorved en Del Officerer og øvrige Militære af det hans Befaling undergivne danske Armékorps har haft Lejlighed til særdeles at udmærke sig blandt deres øvrige kække Vaabenbrødre, saa har det allernaadigst behaget Hs. Majestæt at befale mig at bekendtgøre følgende Udtog af Generalløjtnant Ewalds Rapport, for at Arméen kan lære at kende disse Tropper, som ved kæk og højmodig Daad har erhvervet sig Hs. Majestæts allernaadigste Bifald og vist sig som brave danske Krigere. Major Henrik Flindt af Husarerne har vist megen Konduite som Husar og Kavalerist. Løjtnant Ewald af Husarerne har vist sig som en kæk Officer.\nC.L. von Späth\nAf 2. Husareskadron 1) Vicevagtmester Joachim Henrik Christopher Brügmann har vist fortrinligt Mod og Aandsnærværelse, idet han med et Par Mand, som dog endnu var langt tilbage, mødte ved et Hjørne af en Gade i Strafsund 10 fjendtlige Husarer. Han raabte straks: »Følg! Følg!« for at bringe Fjenden til at tro, at han havde mange flere Folk. Han huggede paa Stedet den forreste af Fjenden ned og raabte til de andre, at de straks skulde kaste deres Vaaben, hvilket de ogsaa efterkom, og hvorved blev gjort 9 Fanger. 2) Husarerne Claus Steedt af Amtet Trittau, Detlef Friederich Gamm fra Nettelsee og Andreas Paulsen af Amtet Tønder har paa flere Steder i Byen slaaet sig med en overlegen Fjende, nedsablet mange og vist sig meget brave. Af den 6. Husareskadron 1) Løjtnant de Hoffmann udmærkede sig især ved i Forening med efteranførte Husar Ewers at redde Estandarten, som var i stor Fare for at blive tagen. Løjtnanten nedhuggede selv to Fjender, hans Hest blev skudt under ham, og han undgik ved Adresse at blive nedsablet. 2) Husar Poul Nicolai Ewers blev, ifølge hans til Eskadronschefen givne Løfte, troligt ved Siden af Estandartføreren og forsvarede denne, hvorved han ogsaa fik et Sabelhug over Skulderen. 3) Vicevagtmester Carl Christian Croytz førte Halvdelen af Avantgarden, under den faldne Løjtnant v. Hanckes Kommando, imod de langt overlegne Schillske Husarer og udførte dette med meget Held og Mod. 4) Husarerne Johan Nicolaus Friederich Kreuz og Wilhelm Leyn udmærkede sig i at forfølge de fjendtlige Flankører ved Triebseerthor, og Kreuz fægtede siden i Byen med det største Mod. 5) Husar Claus Bløcher blev saaret i Baghovedet af en Kardæskkugle og styrtede ned af Hesten. Da han kom til sig selv, var han berøvet sine Vaaben og sin Hest. Uagtet Blodet løb ham ned af Halsen, sprang han hen og bemægtigede sig en anden Hest, vristede en fjendtlig Husar Sablen af Haanden og ilede til sine Kammerater. 6) Husarerne Casper Lorenz fra Amtet Segeberg og Jasper Krohn fra Herskabet Pinneberg bemægtigede sig paa Torvet en fjendtlig Officer. Jasper Krohn, som forgæves opfordrede Officeren til at følge sig og frygtede for hans Undvigelse, huggede ham, saa han faldt.« De nævnte Underofficerer og Husarer blev af Kongen den 28. Juni 1809 benaadede med Dannebrogsmændenes Hæderstegn. Af Officererne blev Eskadronscheferne, Majorerne Henrik August Flindt og Christian Ludvig von Späth, kar. Premierløjtnant Jens Halchuus de Hoffmann samt Løjtnanterne Johannes Ewald, Just Gottfried Rahtstedt og Andreas Carl Beck, Riddere af Dannebrogsordenen. De tre førstnævnte Officerer blev tillige dekorerede med den hollandske Reunionsordnens Ridderkors. Den engelske Flaade havde allerede tidlig paa Aaret atter indfundet sig i de danske Farvande, og Blokaden var dette Aar meget virksom. Tanken om et Indfald fra Norge i Sverrig blev ikke gennemført, ja, faktisk var Fjendtlighederne imod dette Land op hørte for Danmark-Norges Vedkommende. Paa Grund af en engelsk Flaades Angreb paa Cuxhafen, der Natten mellem den 8. og 9. Juli 1809 blev taget, bestemte Kongen at afsende Generalløjtnant Ewald med et Korps for at forjage den engelske Besætning. Den 1. August passerede Generalen med 2 Batailloner, 4 kørende trepundige Kanoner og 50 Husarer under Ritmester Wegener Elben mellem Glückstadt og Freiburg og naaede den 2. August til Cuxhafen, som Englænderne samtidig forlod for at gaa ombord i deres Skibe og lægge sig pa Kanonskuds Afstand udenfor Havnen.\nDen 6. August om Morgenen modtog Ewald her et Brev fra den franske General Damas, som meddelte, at Hertugen af Brunsvig-Oels med et af ham oprettet frivilligt Korps paa 2000 Mand havde løsrevet sig fra den østerrigske Hær, forgæves havde søgt at fremkalde en Rejsning i Nordtyskland og nu marcherede mod Bremen for derfra paa engelske Skibe at undkomme til England. General Ewald blev opfordret til i Forbindelse med westfalske Tropper, der forfulgte Prinsen, at søge at stoppe dennes Korps og afmarcherede ogsaa samme Morgen mod Bremen. Det lykkedes at tage to Fartøjer, som indeholdt Hertugens Tjenerskab og Bagage samt nogle brunsvigske Rekrutter. Skibene var paa Grund af Ebben bleven stikkende i Weser ved Bremerlehe. Hertugen selv havde med sine Tropper udskibet sig sydligere ved Elsfleth, og det lykkedes ham at slippe bort til Helgoland den 9. August. General Ewald fik først samme Dag Efterretning om denne Begivenhed. Han var netop bleven forstærket med en Bataillon Infanteri og de to holstenske Husareskadroner, men modtog - efter at have nærmet sig Cuxhafen igen - den 12. August Ordre fra Kongen til at gaa tilbage med Korpset til Holsten. Paa Sjælland var Forholdene i Slutningen af Aaret 1809 paa Grund af den strenge engelske Blokade væsentlig uforandrede. Danmark havde den 10. December sluttet Fred med Sverrig i Jønkøping og havde derved ganske vist faaet en Fjende mindre, men samtidig dog en mindre venskabelig Allieret i Rusland. 2 Husareskadroner, som indtil nu havde bevogtet Kysten om Frederiksværk, fik fra den 22. December overdraget Bevogtningen af Sundets Kyst, og samtidig forlagdes Regimentsstaben fra Hillerød til Jægersborg. Nogen god og varig Forstaaelse med Sverrig havde Freden ikke bragt; thi den strenge Gennemførelse af Kontinentalsystemet, som Napoleon forlangte, at Danmark skulde overholde, var ikke i Sverrigs Interesse, og det saa meget mindre som Sverrig ønskede at staa paa en venskabelig Fod med England. Som bekendt fremtvang Napoleon ved et Ultimatum, at Sverrig den 17. November 1810 erklærede England Krig, men det blev nærmest en pro forma Affaire. Krigen, som Danmark-Norge stadig førte med England, var jo af særegen Art og bestod for Englands Vedkommende i en fra Foraarets Nærmelse til Vinterens Komme gennemført Blokade af Kysten og Havne med det Formaal at ødelægge vor Handel. Der blev, naar mindre Foretagender undtages, ikke gjort noget Forsøg i stor Stil paa at gøre Landgang eller at erobre Landsdele, men den danske Kystbevogtning maatte til alle Tider være oprettet, og Landhæren være rede til at imødegaa Landgang. Mere Betydning end Landhæren fik derfor den nyskabte dansk-norske Søflotille, som greb enhver Lejlighed til at angribe engelske Krigsskibe og Konvojer. Ved Sydgrænsen var Forholdene ogsaa meget uheldige. Napoleon havde i Begyndelsen af Aaret 1810 indlemmet Holland, Nordvesttyskland, Hansestæderne og Hamborg i Kejserriget og forlangte Toldbestemmelserne, der var rettede mod Englands Handel paa Elben, gennemførte med den yderste Strenghed. Af det franske Toldpersonale blev der ført idelige Klager over Indsmugling af Varer over den danske Grænse, saa at Kongen maatte forstærke den militære Toldbevogtning, som var underlagt Major og Overkvartermester Wenzel v. Haffner, Kommandant i Altona. Under Kommando af Major v. Späth deltog Husareskadronerne fra Holsten i Kystbevogtningen af Elben fra Krückau til Ottensen. Paa Sjælland var Tropperne bleven inddelte og anbragte noget anderledes. Her skal dog kun nævnes, at Ulaneskadronen hørte til 2. Armédivision og stod i den nordøstlige Del af Sjælland, samt at Generalmajor v.\nBerger havde Kommandoen i det sydøstlige Sjælland og her raadede over 8 Musketerog 1 GrenaderKompagni, Livregimentets lette Dragoner, 4 Husareskadroner og 2 Artilleridivisioner. I Foraaret 1811 blev Generalens Styrke forandret noget og kaldet 3. Armédivision, men han vedblev, ogsaa efter at han den 2. Juni s. A. var bleven Generalløjtnant, at være Chef for Husarregimentet. Allerede i Slutningen af 1811 begyndte Rygterne om, at Napoleon vilde paaføre Rusland Krig, at antage sikrere Former, og det manglede ikke paa Opfordringer fra dette Lands Side for at faa Danmark til at bryde Alliancen med Frankrig, men Kongen holdt trofast paa denne. Den 7. Marts 1812 blev der sluttet en hemmelig Konvention med Frankrig om, at Danmark fra den 1. April s. A. i Holsten skulde oprette et Hjælpekorps, bestaaende af 9000 Mand Infanteri, 1000 Ryttere og 50 Kanoner. Styrken, som skulde formeres i en Division à 2 Brigader, blev kaldt »Den bevægelige armédivision« og stillet under Kommando af Generalløjtnant Ewald. I Divisionen var optaget de to holstenske Husareskadroner. Der skulde sendes Styrkelister til Marskal Victor, som kommanderede det 10. franske Armékorps, designeret til at forsvare Kysten mod Vesterhavet og Østersøen. Den 24. Juni 1812 gik de franske Tropper over Niemen, og den 18. Juli sluttedes der Fred saa vel imellem England og Rusland som imellem disse Lande og Sverrig, der længe havde betænkt sig paa at tage Parti. Den derefter paabegyndte Koncentration af Tropper og Fartøjer i Gøteborg lod i Forbindelse med Efterretninger, der fra forskellige Kanter indløb til Kongen, ane, at svenske Tropper, støttede af russiske, skulde landsættes paa Sjælland. Dette foranledigede Frederik VI til den 21. September at sende de kommanderende Generaler en hemmelig Ordre, der gik ud paa »Arméens Inddeling og Position samt videre dermed i Forbindelse staaende Foranstaltninger«. I Korthed indeholdt Ordren for Sjællands Vedkommende Arméens Hovedkorps under Kongens Kommando skulde formeres i 2 Divisioner og tage Stilling ved Roskilde. Den ene Division, der alene var sammensat af Fodfolk og inddelt i 3 Brigader, var underlagt Generalløjtnant Greve Baudissin. Den anden var sammensat af 2 Eskadroner af Livgarden til Hest, 4 Eskadroner Husarer, 4 Eskadroner Prins Frederik Ferdinands Dragoner samt det danske ridende Artillerikompagni og stod med sin Tête ved Roskilde Kro, med et Piket ved Lopholm Kro, Syd for Mosede. Bag Divisionen stod to 3 Pd.'s kørende Batterier og et 3 Pd.'s Fodbatteri, som vel administrativt hørte under Berger, men direkte var underlagt Kongens Kommando. Et højre Flankekorps (1 Bataillon, 1 kørende Batteri og 1 Eskadron) under Oberstløjtnant Hegermann stod i Stevns, et venstre Flankekorps (2. Armedivision) under General Prins Christian Frederiks Kommando om Hørsholm. Endelig stod Vest for Roskilde en særlig udskilt Reserve (2 Kavaleriregimenter og 1 ridende Artillerikompagni) under Prins Christian. Kysternes Bevogtning blev overladt til Landmilicen og Søflotillen; men Opgaven var at observere, ikke at gøre alvorlig Modstand. Af disse Dispositioner og af Kongens senere Befalinger fremgik klart nok, at Kongen ikke ventede en Landgang ved Store Bælt, men ved Sundet, og at han ikke agtede at hindre Landgangen, men derimod at gaa imod de landsatte fjendtlige Tropper. Aaret 1812 havde været fuldt af Ængstelser for Kongen og lagt Beslag nok paa hans Tid og Virksomhed. Betegnende er derfor nogle Data, som vidner om, at Kongen under alt dette ogsaa havde Tid og Lyst til at befatte sig med Bagateller som Uniformsforandringer. Ved Resolution af 5. Januar indførtes, at Officerer af Ulaneskadronen til Stads og Gala kunde bære Pantalons af hvidt Klæde eller Kashmir, samt at de nu reglementerede Gehæng af Sølvtresser kunde\naflægges og i deres Sted bæres Gehæng af sort Læder. Ulanofficererne skulde fremtidig bære »Skærfer«, som er reglementerede for Armé-officerer. Disse Skærf, som var af rødt- og gulstribet Silke, blev iøvrigt ved Resolution af 19. Juli s. A. »for at indskrænke Forbrug af udenlandske Produkter« afskaffede for Armeens Officerer. Ulanofficererne beholdt det dog, ligesom Husarofficererne deres Skærf af rødt Silke og Sølv. Der tilføjedes: »Naar Officererne aflægger Skærferne, skal iagttages, at Vesten ikke er længere end Kjolen, da vi ikke vil, at hin kommer til Syne«. En kongelig Befaling, der udgik den 1. August, anordnede, vistnok ligeledes af Sparsommelighedshensyn, »at Officererne ved enhver anden Lejlighed uden for Tjenesten maa fra nu af og herefter lade sig se offentligt i borgerlige Klæder; hvorhos vi holder os forvissede om, at ingen iblandt de Officerer, som afbenytter denne Vor Tilladelse, vil misbruge samme til at øve forbudne Handlinger, i det Haab at blive ukendte, ligesom ogsaa en saadan, i Fald dette imod Formodning skulde blive Tilfældet med nogen, maa til skrive sig selv alle deraf for ham flydende Ubehageligheder.« Af Uniformsbestemmelser, som gjaldt Husarregimentet, skal ved denne Lejlighed nævnes en Parolbefaling af 18. August 1813, hvori det blev bestemt, »at Federbuske og Kokarder skal forflyttes fra Siden til Midten foran af Schachtelhuerne«, og at Kongen den 7. September s.A. tillod Husarofficererne ved Eksercits og ved anden Tjeneste, hvor den sølvbesatte Mundering »let vilde bedærves«, at bære Pels og Dolman, Skærf og Sabeltaske, samt Schachtelhue besatte med hvide eller uldne Snore, ligesom Tinknapper paa deres Pels og Dolman. Dette gav Anledning til en ret karakteristisk Regimentsbefaling af 9. September 1813, udstedt af den daværende Regimentschef, Oberst Frieboe : »Husarregimentets Officerer har adskillige Kulør Bukser, som er tilladt at bære, saasom hvide og graa, der er reglementerede, Nankins, der er tilladt at bære i og uden for Tjenesten, lyseblaa og mørkeblaa, som paa en vis Maade ligeledes er reglementerede; men da det ser fatalt ud, naar flere af d'Hrr. Officerer møder i Hs. Maj. Kongens Forgemak for at melde sig, at de bærer saa mange forskellige Kulør Pantalons, saa befales herved, at samtlige Officerer ved Husarregimentet, naar de melder sig hos Hans Majestæt Kongen af hvilken som helst Aarsag, stedse bærer Dolman, Nankins Pantalons, begge Dele uden Besætning. løvrigt er det en Selvfølge, at naar Regimentet er »en gala«, bæres Dolman og Pels, og da stedse hvide Pantalons. Der bæres ogsaa forskellige Kulør Huer til Dolman og Pels, og Huerne er af Facon, som det enhver behager; Schachtelhuerne er vel nok de smukkeste Prydelser, men paa Grund af Sølv- og Guldbesætningens overdrevne Dyrhed paa nærværende Tid er de meget kostbare til daglig Brug. D'Hrr. Løjtnanter vil behage at indsende til mig en Hue, som De ønsker at gaa med, saa vil Regimentschefen og Eskadronscheferne vælge en og indsende den til Hs. Maj. Kongens Approbation.« ' Den farlige Situation, i hvilken Danmark var kommen ved Alliancen med Napoleon, tilspidsedes yderligere, efter at den franske Armé ved Felttoget i Rusland var gaaet til Grunde. Kejser Alexander af Rusland og Kong Carl XIII af Sverrig søgte at bevæge Frederik VI til at gøre fælles Sag med dem mod Napoleon paa den Betingelse, at Sverrig fik Norge, og Danmark som Erstatning Svensk Pommern. Trods de store Vanskeligheder, blandt andet med Hensyn til Tilførsel til Norge, hvor der var Misvækst og Hungersnød, vægrede Kongen sig ved at forlade sin gamle Forbundsfælle og ved at gaa ind paa saa sørgelige Betingelser. Først da Napoleon havde meddelt Kongen, at han søgte Fred, med Kejseren af Østerrig som Mægler, prøvede Frederik VI paa at opnaa en Fred paa ærefulde Betingelser med England. Kongen ønskede derfor, at den bevægelige Armédivision i Holsten skulde opretholde Neutraliteten, saa vel over for Franske som over for Russere. Magt skulde vel mødes med Magt, men man skulde undgaa alt,\nhvad der kunde hidføre Kontroverser. Styrkelister maatte altsaa ikke mere sendes til den franske Overstbefalende. Efterhaanden blev Hamborg og Hansestæderne evakuerede af de franske Tropper, og da der dermed fulgte Bortsendelse af Effekter, som tilhørte den franske Stat, udbrød der i disse Byer Oprør, fordi Pøbelen vilde bemægtige sig Forraadene, inden de blev bortførte. Den franske Kommandant i Hamborg, General St. Cyr, henvendte sig om Hjælp til Altonas oftnævnte danske Kommandant, som da ogsaa den 24. Februar straks sendte to holstenske Husareskadroner under Major v. Berger, en Søn af Generalen, til Hamborg. Roligheden blev hurtigt genoprettet, og General St. Cyr skrev derom til Oberstløjtnant v. Haffner: »Je vous renouvelle tous mes remerciments pour les deux escadrons d'hussards que vous avez mis à ma disposition; ils ont parfaitement concouru par Teur présence á faire rentrer le calmedans laville d'Hambourg. Je ne puis pas trop me louer du zèle qu'ont apporte M. M. le major et les officiers danois ainsi que de la bonne conduite de tous les hussards.« Den 13. Marts forlod General St. Cyr Hamborg for at forene sig med General Morand, der stod ved Bergedorf, og den 18. Marts rykkede et russisk Korps under General Friherre v. Tettenborn ind i Hansestæderne og Hamborg. Omtrent samtidig sluttede Preussen og Meklenborg sig til Napoleons Fjender. Haabet om at faa en Fred i Stand med England, de franske Troppers Fjernelse fra Grænsen og endelig Landets hele fortvivlede Stilling førte til en Slags Forstaaelse med de russiske og senere ogsaa med de svenske Tropper, der var Grænsen nærmest. Landets Neutralitet skulde dog saa vidt muligt fremdeles hævdes ved Hjælp af den bevægelige Armédivision. Saa skete der i Slutningen af Maj et Omslag i Kongens Politik. Det var foranlediget af den Kølighed, de Allierede viste overfor Danmark, og de uantagelige Betingelser, de stillede, samt endelig Englands Afvisning af Fredstilbudet. Da et fransk Korps under General Vandamme samtidig nærmede sig Sydgrænsen, fik den danske Armédivision bestemt Ordre til at forene sig med de franske Tropper. Ganske vist havde Dele af Divisionen den 12. Maj i Forening med russiske og svenske Tropper været i Kamp med de franske, men Generalmajor Wegener, som havde overtaget Kommandoen efter den dødssyge Generalløjtnant Ewald, havde da ogsaa i den Anledning paadraget sig en alvorlig Tilrettevisning af Kongen. Det lykkedes ved et diplomatisk Sendebud at formilde Napoleon, men Danmark var efter et fornyet Forbund af 12. Juli med Frankrig vitterlig traadt ud af sin Rolle som neutral Magt og altsaa i Krig med de Allierede. Generalmajor Wegener var bleven afløst af Generalmajor Greve f. d. Schulenburg, og Oberstløjtnant v. Haffner af Oberstløjtnant d'Aubert. Den bevægelige Armédivision forblev under en med de Allierede sluttet 2½ Maaneders Vaabenhvile langs Grænsen i en 9 Mil lang Stilling mellem Hamborg og Lübeck. Paa den anden Side af et vedtaget Demarkationsbælte stod de Allieredes Tropper. Under nævnte Vaabenhvile blev der ekserceret flittigt og bødet paa Udrustningen, `der var saa mangelfuld, at Marskal Davout derom skrev til Kejseren følgende: »Deres Majestæt gør Dem ingen Idé om, hvor ussel og elendig de Danskes Tilstand er. Den danske Division kan kun bruges, hvis man giver den Lønning. Paa Grund af Papirpengenes ringe Værdi gælder Soldatens ugentlige Lønning ikke engang en Sou.« Det var selvfølgelig en nogen overdreven Skildring af Divisionens Tilstand, men god var denne ingenlunde. Paa Sjælland var Forholdene i det væsentlige uforandrede.\nDen 29. Juli 1813 døde efter nogle Dages Sygdom paa Jægersborg Generalløjtnant v. Berger, der var 73 Aar gammel og i mere end 28 Aar havde været Chef. Han blev afløst af Oberst Frederik Caspar Conrad Frieboe, der i de sidste 5 Aar havde været ansat i Kongens Generaladjutantskab. Den Afdøde havde været meget afholdt. Af de mange Vidnesbyrd, som foreligger herom, skal her anføres et mærkeligt Aktstykke\nUnderdanigst Pro Memoria! Det holstenske Husar-Detachement, som i flere Aar har maattet savne den Lykke at bevidne den højtærede Regimentschef, Veteranen i det danske Kavaleri, sin Hengivenhed, beder underdanigst Deres Excellence om huldrigst at ville modtage en Hilsen, som Undertegnede ærefrygtfulde paa 2. og 6. Husar-Eskadrons Vegne vover at overbringe. Altmarsken, den 29. April 1812. E. Bennigsen Sec. Ritmester H. Bonnichsen Vagtmester ved. 2. Esk. Funke Trompeter\nJ. Ewald Pr. Lt. Køster Korporal Bruhns Husar\nCarstens Ritm. v. 6. Esk. Kittelsen Vagtmester Öding Trompeter\nTil Hs. Excellellence Hr. Generalløjtnant v. Berger Storkors af Dannebroge\nHoffmann Pr. Lt. Cordix Korp. ved 6. Esk. Leyn Husar og Dbm.\nDe Begivenheder, der i 1813 fandt Sted i Holsten ved Auxiliairkorpset, har imidlertid langt større Interesse. I Spidsen for Korpset stod Kongens Svoger, den 42aarige General, Prins Frederik af Hessen-Kassel, der ved sit sunde og forstandige Omdømme og ved sit indgaaende Kendskab til Tjenestens Detailler godt udfyldte denne Post. Korpset bestod af en Korpskommando, to kombinerede Brigader og en Avantgarde, i hvilken 2. Husareskadron (Major v. Berger) og 6. (Major v. Späth) var optagne. Korpset skulde ifølge en Alliancetraktat staa til fuld Raadighed for Napoleon, der kunde føre det, hvorhen han vilde, naar Holsten, Slesvig og ,Jylland ikke var truede. Direkte var det underlagt Marskal Davout, Hertug af Atuerstädt, Fyrste af Eckmuhl, der kommanderede det 18. franske Armekorps. Dette Korps bestod af 3 Infanteridivisioner med tildelt Artilleri samt af en let Kavaleribrigade. Det franske Rytteri talte kun 5 Linie- og 3 Reserveeskadroner, og af de første var kun 3 Eskadroner polske Ulaner fuldt ud brugelige foran Fronten, medens Resten baade med Hensyn til Rytter og Hest var af meget ringe Beskaffenhed. I Modsætning til de sidste lød Datidens Dom over det danske Kavaleri særdeles gunstig: »Den danske Rytter paa sin stærke jyske Hest, som han elskede og plejede som sig selv, med sin uovertræffelige Færdighed i Sablens Brug og i Ridning paa sluttede Geledder, Bøjle om Bøjle, var fra første Færd af en opsigtsvækkende Fremtoning i Felttoget, og da den første Ubehjælpsomhed med at færdes i Terrainet paa egen Haand havde fortaget sig og snart var bleven afløst af en dristig Selvtillid, var hans Overlegenhed i Vennernes som Fjendens Rækker sikret og anerkendt«. Overfor Davouts ca. 30.000 Mand stærke Armé stod under General, Greve v. Wallmoden et broget Hærkorps, sammensat af russiske, engelske, tyske og svenske Troppeafdelinger. Korpset bestod i Begyndelsen af August af c. 27.000 Mand, men blev senere forstærket med regulære Afdelinger. Med Hensyn til Rytteri var Wallmoden sin Modstander langt overlegen; de svenske Tropper var i Kvalitet langt de bedste, men de var ikke til Raadighed under alle Eventualiteter. Den 12. August begyndte Davout at koncentrere sine Tropper mod Grænsen af det neutrale Gebet for den 17., naar Vaabenstilstanden udløb, at kunne begynde Fremrykningen og for efter Napoleons Ordre at trække Fjendens Opmærksomhed paa sig. Davouts Hovedkvarter var ved Ojendorf, Øst for Hamborg. Prinsen af Hessen laa i Sieck med Korpset koncentreret herom. Major v. Berger, som havde faaet Kommandoen over 2. Bataillon Holstenske Skarpskytter, 3. Kompagni af Slesvigske Jægerkorps, 2. Bataillon og de to Husareskadroner, overlod 2. Eskadron til Ritmester v. Qualen. 6. Eskadron førtes under Major v. Späths Sygdom af Ritmester Friherre v. Bennigsen. Den 17. tidlig Morgen blev der fremsendt 3 Rekognosceringskommandoer 1) mod Lauenborg, 2) mod Mølln og 3) mod Lübeck-Krummesse. Større fjendtlige Styrker traf man ikke; men Rekognosceringskommandoet paa højre Fløj blev dog stoppet ved Lauenborg, som efter et Angreb den 18. blev rømmet af Fjenden. Midterste Kolonnetog i Mølln nogle Kosakker til Fange. Efter at Davout i de følgende Dage havde fortsat Rekognosceringerne for at danne sig et Skøn over Fjendens Styrke og Stilling, begyndte Fremrykningen over Lauenborg-Zarensdorf-Wittenburg mod det foreløbige Maal, Byen Schwerin.\nDen 23. August om Aftenen naaede Davout med sin Armé til Schwerin. Wallmodens Korps var da spaltet i to Dele, en nordlig med Front mod Syd mellem Grevismühlen og Wismar, og en sydlig, Hovedstyrken, om Wöbbelin med Front mod Nord. Næste Dag dirigerede Davout en Division mod Wismar. Den der staaende fjendtlige Styrke, den meklenborg-svenske Division under Generalmajor Baron Vegesack, gik samtidig tilbage mod Rostock. I denne Stilling blev Davout indtil den 2. September. Han udførte jævnlig Rekognosceringer, særlig en med Avantgardebrigaden mod Rostock, og omlagde sin Etapelinie nordligere over Ratzeborg. Den 1. September fik Marskalen sikker Underretning om, at Marskal Oudinot den 23. August havde lidt et Nederlag ved Gross Beren, og at General Girard Dagen efter var bleven slaaet ved Hagelberg. Da han intet hørte fra Napoleon, bestemte han sig til at forlade Stillingen, som han ansaa for meget udsat i højre Flanke. Han agtede derfor at gaa tilbage til en Stilling mellem Lauenborg og Lübeck for at dække Hamborg og Holsten. Tilbagegangen, der begyndte den 2. September om Eftermiddagen, foregik i 3 Kolonner, 1) en sydlig over Zarrentin og Gudow til Mölln, 2) en midterste, Hovedkolonnen, over Gadebusch til Ratzeborg og 3) en nordlig fra Wismar over Grevismuhlen til Lübeck. Auxiliairkorpset skulde marchere bagest i Hovedkolonnen. Traniet blev dirigeret over Rehna og Schønberg til Lübeck for derfra at sendes til Ratzeborg, hvor der imidlertid var opkastet Forskansninger af franske Ingeniørtropper. Efter at have bivuakeret om Natten langs Vejen mellem Rosenow og Gadebusch naaede Hovedkolonnen næste Eftermiddag til Ratzeborg, hvor der blev indtaget en Kampstilling med Front mod Sydøst. I Arrieregarden under den franske General Delcambre befandt sig bl.a. Major v. Bergers tidligere nævnte Kommando. Ved Gadebusch var Arrieregarden bleven indhentet af Kosakker og blev paa de følgende Mil tættere og tættere omsværmet af dem. Navnlig paa Sletten Vest for Roggendorf viste de sig i store Skarer, saa at Marchen maatte standses. Major v. Berger lod nu hele 2. Eskadron under Ritmester v. Qualen og Halvdelen af 6. Eskadron under Ritmester Sönnichsen og Premierløjtnant Greve Holstein opmarchere paa Linie, anbragte Ritmester Frhr. v. Bennigsen med 6. Halveskadron i Reserve bag højre Fløj og gjorde derpaa et 3 Gange gentaget glimrende Indhug, der ganske standsede Forfølgningen. Kosakkerne mistede ca. 30 Mand, Husarerne 1 dræbt og 2 saarede. Natten mellem den 3. og 4. September indtraf Arrieregarden ved Ratzeborg. Den sydlige Kolonne naaede tilbage til Mölln den 4. Morgen, dækket i Flanken af 4. Eskadron, Wittrog, af de Jydske Dragoner, der under denne Marche første Gang fik Lejlighed til at vise denne uforfærdede Fasthed og Sikkerhed i alle Bevægelser, som karakteriserede dette fortrinlige Regiment hele Felttoget igennem. Kolonnen, som blev forstærket med et Infanteriregiment og et Batteri, kastede Fjenden, som undervejs stadig havde foruroliget den, tilbage. Den nordlige Kolonne naaede uanfægtet af Fjenden tilbage til Dassau og Schonberg. Ved førstnævnte By blev en udstillet Feltvagt, ½ Eskadron Holstenske Ryttere, under Eskadronschefen, Ritmester Baron WedellWedellsborgs Kommando, den 4. om Morgenen overrumplet af to fjendtlige Ryttertroppe paa ca. 70 Heste og oprevet. Chefen, der havde givet flere Prøver paa Mod og Duelighed, forsvarede sig til det yderste, blev, da han ikke vilde modtage Pardon, haardt saaret og døde faa Dage derefter i Kiel. Uden Tab af Betydning naaede Kolonnen den 5. om Morgenen til Lübeck. Auxiliairkorpsets Afdelinger havde under Tilbagegangen haft den Ære at være Fjenden nærmest og havde overalt imødegaaet ham med Fasthed og Dristighed. Marskal Davout ydede da ogsaa Korpset sin fulde\nAnerkendelse i følgende Ord til sin danske Adjutant, Grev Danneskiold-Lövendal: »Jeg rykker nu, da jeg har lært Eders Tropper at kende, lige saa gerne i Marken med de Danske som med de gamle franske Soldater.« Den 4. September udstedte han følgende Dagsbefaling (se nedenfor): »M. le Maréchal Prince d'Eckmühl s'empresse de faire connaître au Corps danois, que les hussards danois ont fait hier une Charge brillante sur la Cavalerie ennemie qui harcelait notre Arrière-garde. Cette Charge qui a été faite avec toute l'Intrépidite´ possible, a causé beaucoup de Dommage à 1'Ennemi et lui a ôté toute envie de continuer à nous harceler. M. M. les Capitaines des hussards Bennigsen et Qualen, et le Maréchal du logis Vingleiche des Chevaux-Legérs ont tenu la plus belle Conduite dans cette Circon stance. Mr. le Marechal se fait un devoir dans toutes les Circonstances, de faire connaitre la belle Conduite et le bon esprit de nos Alliés. Par ordre de s. E. le General Chef d'Etat Major du 13 Corps. Cesar de Laville«. I en Rapport fra Prins Frederik af Hessen til Kongen blev bl.a. Major v. Berger stærkt fremhævet for sin fortrinlige Føring af »Arrieregarden«. Indtil den 12. November blev Marskal Davout staaende i Stillingen, som nærmere kan betegnes ved Vandlinien Delvenau-Ratzeborg Sø-Wackenitz og Traven, og som var c. 50 Km. lang med et stærkt Brohoved ved Ratzeborg-Mölln. 2. Husareskadron laa ved Kogel, 6. ved Salem. Den fjendtlige Stilling gik over Grevismühlen-Roggen dorf, Zarrentin og Boitzenborg.\nE.L. von Berger\nH.C. Greve Holstein\nDen 18. September blev der efter Marskalens Ordre foretaget en stærk Rekognoscering over Kogel mod zarrentin. De danske Husareskadroner og de tre Jægerkompagnier Wegener, Schou og v. Qualen samt to franske Voltigørkampagnier havde Têten, derefter fulgte Resten af Rytteriet, saa Hovedstyrken. Imellem Seedorf og Zarrentin paa Linien Marienstädt-Klein Zecker-Tesdorf stødte man paa Fjendens Forposter, Bataillonen Seydlitz af Lützows Korps og hanseatisk Rytteri. Ved »en forvoven Attake« af den forreste Husardeling, i Spidsen for hvilken foruden Føreren, Sekondløjtnant E. Ewald, red Auxiliairkorpsets Stabschef, Major Bardenfleth, Adjutanten ved 2. Brigade, Kaptajn Ewald, og 4 af Marskal Davouts Adjutanter, kastedes det fjendtlige Rytteri hurtigt tilbage paa Hovedstyrken ved Zarrentin. Ved denne By udspandt der sig nu i Fronten en livlig Kamp, der paa fransk-dansk Side navnlig førtes af de franske Voltigører, det oldenborgske jægerkompagni Jess og Kompagniet Wegener samt 4 Kanons Batteriet Blicher, medens Husarerne i »gentagne Attaker prøvede Kræfter med Hanseaterne« i Terrænet mellem Zarrentin og Tesdorf. Efter en kort Skydefægtning gik de foran førstnævnte By udviklede Skyttekompagnier imidlertid over til Bajonetangreb og kastede ved et rask Fremløb, med den behjertede Kaptajn Jess i Spidsen, Fjenden ud af Stillingen. Den Syd for Byen værende større Slette egnede sig ikke til Optagelsesstilling, hvorfor det fjendtlige Fodfolk og Artilleri under Dækning af tre hanseatiske Eskadroner gik bag Schallfloden. 1. Eskadron (Bibow) og 2. Eskadron (Mandix) af Fyenske Dragoner blev sendte frem til Forfølgning gennem Byen ad Vejdæmningen, der i sydøstlig Retning fører til Bropasset ved Schallmühle. Tæt Syd for Zarrentin stødte Bibow paa den fjendtlige Bagtrop, en Eskadron, som han straks lod attakere, og som det lykkedes ham at slaa tilbage, uagtet Attaken udførtes uden synderlig Orden og Sammenhold. Bagtroppen blev imidlertid optaget af Føreren for de to andre Eskadroner, der nu gjorde Modangreb og kastede Bibow's Eskadron i vild Flugt tilbage paa Mandix' Eskadron. Denne, der endnu ikke var kommen ud af Defiléet, fik derved Vanskelighed ved at udvikle sig, men endelig lykkedes det Eskadronen at opmarchere til venstre, og efter at Bibow igen havde faaet noget Samling paa sine Folk, og Husarerne var komne til Hjælp paa højre Fløj, gik det paany rask frem mod Hanseaterne, der ikke kunde modstaa Trykket og ilsomt tyede bag Schall. Vest for Floden standsede Bevægelsen for foreløbig at dække Hovedstyrken, der i Zarrentin var stoppet op for at gøre sig til gode med de af Fjenden i Bivuaken efterladte ikke ubetydelige Mundforraad. Senere fortsattes Bevægelsen fremad, og Fjenden gik uden Kamp tilbage til Wittenburg. Den 19. September blev Fremrykningen standset ved Schildefloden og Rekognosceringen betragtet som endt. Tilbagemarchen\ndækkedes af Major v. Späth med begge Husareskadroner, 1 Eskadron franske Kyrasserer og 1 Kompagni franske Voltigører. Tabet for det danske Auxiliairkorps var kun ringe: 3 Døde, 14 Saarede og 3 Savnede. Prinsen af Hessen, som tillige med Marskalen havde deltaget i Rekognosceringen, fremhævede i sin Rapport til Kongen Kompagnierne Jess og Wegener, Husareskadronerne og jydske Dragoners Eskadroner, hvilke sidste samme Dag og den 26. September havde meget smukke Affairer ved Gudow, hvor særlig Ritmester Wittrog og Premierløjtnant Warnicke udmærkede sig ved Tapperhed.\nE.C. Friherre v. Bennigsen\nDen 30. September beordrede Prinsen af Hessen en større Fouragering i Gross Zecker og Hollenbeck. Sikringskommandoet, de to oldenborgske Jægerkompagnier Jess og Schou, to Musketerkompagnier af Slesvigske Infanteriregiment og de to Husareskadroner, alt under Major v. Spåth, afmarcherede Kl. 4 Morgen fra Kogel i to lige store kolonner. Den højre under Kaptajn Jess gik over Sterley mod Hollenbeck, den venstre under Majoren over Seedorf mod Gross Zecker. De yderste fjendtlige Forposter, Tyrolerjægere, preussiske Husarer og Kosakker, som stod i en Linie over de førstnævnte Byer, blev overrumplede og fordrevne, saa at Fourageringen kunde begynde Kl. 5 morgen under Dækning af de videre marcherende Kommandoer. Disse kom snart i Fægtning med Fjenden, der stod ved Klein Zecker, efterhaanden blev betydelig forstærket og derfor forsøgte et Frembrud. Stillingen blev imidlertid hævdet af de danske Tropper, indtil Fourageringen var endt, hvorefter Tilbagemarchen skete med Ro og Orden, uden at der var lidt Tab af Betydning.\nI en Parolbefaling af 8. Oktober omtaler Kongen Ekspeditionen, som »blev udført med Overlæg, Mod og Raskhed« og slutter med følgende Ord: »For den Kækhed og det Overlæg, hvormed saa vel Major og Ridder v. Späth og Kaptajn Jess har udført denne Ekspedition vil Vi herved have dem begge tilkendegivet Vor allernaadigste Tilfredshed.«\nMajor v. Späth var bleven »Overbefalingsmand« over de to Husareskadroner, da Major v. Berger havde maattet forlade Korpset, fordi han ikke kunde komme til Kræfter efter at have været haardt angrebet af Blodgang, der som Epidemi havde hærget det fransk-danske Korps siden Opholdet ved Schwerin. Efter en Styrkeliste var der den 15. September ved 2. Husareskadron: 3 Officerer, 122 Underofficerer o. L. og Menige, 147 Heste til Tjeneste og 2 Officerer og 21 Underofficerer o. L. og Menige var syge; ved 6. Husareskadron: 6 Officerer, 132 Underofficerer o. L. og Menige, 153 Heste til Tjeneste og 22 Underofficerer o. L. og Menige var syge. General Wallmoden fik i Slutningen af September og i de første Dage af Oktober gentagne Opfordringer fra Kronprinsen af Sverrig til at angribe den fjendtlige Forsvarslinie og kaste den tilbage mod Hamborg eller Lübeck. Han besluttede sig derfor til den 6. Oktober at skride til et koncentrisk Angreb i Retning mod Ratzeborg. Bevægelsen fandt ogsaa Sted i 3 Kolonner og førte til Kampe ved Gross Molzahn og Büchen; men Forsøget paa at bryde gennem Stillingen mislykkedes og blev derfor standset. J. Ewald\nNæste Dag sendte Wallmoden fra Gallin, hvor han stod med sin Hovedstyrke, en stærk Afdeling frem for at rekognoscere mod Lejren ved Ratzeborg. Den venstre Kolonne, som gik frem over Gudow, standsede efter et mindre Sammenstød med en Eskadron af Jydske Dragoner ved Mørkets Frembrud, medens den højre Kolonne, der marcherede frem ad begge Veje til Kogel kom i en alvorligere Kamp. De danske Forposter, slesvigske Jægerkompagni Pristroph, trak sig ved Kolonnens Nærmelse og Udvikling kæmpende tilbage til Kogel. Her, hvor Forpostkommandøren, Major v. Späth, opholdt sig, stod endvidere som Piket 6. Husareskadron, v. Qualen, og oldenborgske Jægerkompagni Schou. Späth, der gennem Kommandøren for førstnævnte Kompagni, Kaptajn Licht, og sine ad Vejene fremsendte Husarpatrouiller var bleven underrettet om, at Fjenden rykkede frem i Fronten med en betydelig Styrke, og som formentlig ventede et Angreb i Flanken over Dargau, ansaa det ikke for raadeligt at optage nogen større Kamp ved Kogel. Han gav derfor sin Styrke Ordre til at gaa tilbage mod Hovedposten i Weisser Hirsch og sendte Kl. 5½ Eftermiddag Melding til Prinsen af Hessen om denne Tilbagegang og om, at han til samme Sted havde dirigeret Jægerkompagniet Wegener og 2. Husareskadron, v. Bennigsen. Ved Weisser Hirsch blev indrettet en stærk Forsvarsstilling med to Kanoner, to Kompagnier og Eskadroner, bag et Forhug, to Kompagnier til højre for dette og tre Kompagnier i Løbegrave. Prinsen af Hessen havde imidlertid ladet Lejren alarmere og en Fægtningsstilling indtage. I. Bataillon af Slesvigske Infanteriregiment fik Ordre til at rykke frem til Forstærkning af Hovedposten. Salem skulde straks igen besættes og saa vidt mulig ogsaa Kogel. To Kompagnier og ½ 2. Eskadron, under Oberstløjtnant Schaumburg, afgik til Salem, som endnu var ubesat af Fjenden. Major v. Späth havde imidlertid beordret de bag Forhugget staaende to Kompagnier til at gaa frem og sætte sig fast i Granskovene, hvor, som det viste sig, fjendtlige Skytter just var rykkede ind. Kompagnierne med Kaptajn Licht i Spidsen udførte Fremløbet\nmed megen Raskhed og Kraft og kastede de fjendtlige Skytter, Tyrolerjægere, tilbage paa deres endnu Syd for Skovene værende Afdeling, som forstærket med en Bataillon og med Kosaktroppe paa Fløjene nu trængte ind mellem Skovene. For denne Overmagt maatte de danske Kompagnier vige, men kun Skridt for Skridt. I mønsterværdig Orden fra Stilling til Stilling, beskydende Fjenden med Salveild, trak de sig tilbage til Forhugget. De fjendtlige Batailloner og Kosakker fulgte hidsigt efter og var i den indtrædende Aftenskumring komne Forhugget ganske nær, da en heftig Ild fra de i Løbegravene og paa højre Side af disse staaende Kompagnier bragte Forvirring i Rækkerne. Premierløjtnant J. Ewald, der med ½ 2. Eskadron og en Trop af 6. Eskadron under Broderen, Sekondløjtnant E. Ewald, holdt forrest i Husarkolonnen, bemærkede dette. Han bad Major v. Späth om Tilladelse til at maatte begynde Attake, og lynsnart fo'r Halveskadronen ud gennem Forhugget. Kaptajnerne Römeling og 1. Brigades Stab og v. Scholten af Korpsstaben deltog som Amatører i Attaken. Ved vore Husarers Ankomst tog Kosakkerne og de dem følgende Eskadroner af det grønne Husarregiment, v. d. Goltz, øjeblikkelig Flugten og overlod Infanteriet, der spredtes for alle Vinde, til dets Skæbne. Det vilde utvivlsomt have været helt fortabt, hvis Mørket ikke havde forhindret vore forfølgende Husarer i at faa det fulde Udbytte af deres raske Indhug og havde begunstiget Tilbagetoget. Fjenden led dog et stort Tab af Døde og Saarede, blandt de første en Bataillonskommandør, der blev hugget ned ved Attaken. 2 Officerer, 18 saarede og 34 usaarede Underofficerer og Menige blev tagne til Fange. Auxiliairkorpset havde paa sin Side kun 6 Saarede. Efter Fægtningen kamperede vore Tropper i første Linie, Husareskadronerne mellem Weisser Hirsch og Kogel. Major v. Späth udtaler i sin Rapport af 8. Oktober en særlig Ros over begge Løjtnanterne Ewald, Korporalerne Jancke, Nøcke og Gottschalk, Vicekorporal Barchmann og de menige Husarer Koch, Ecker, Bauer og Schnoor samt Eskadronskirurg Kirchner, alle af Husarerne, for deres Deltagelse i Træfningen ved Weisser Hirsch den 7. Oktober. I sin egen til Kongen indsendte Beretning udtaler Prinsen af Hessen: »Især har den yngste Husarløjtnant Ewald udmærket sig ved denne Affaire, og tør jeg anbefale ham Deres Majestæt som en kæk og dygtig Officer.« Efter dette slette Udfald af to Dages Kampe om Ratzeborg opgav General Wallmoden ethvert yderligere Forsøg paa at bryde igennem eller overhovedet at gaa angrebsvis til Værks mod det fransk-danske Hærkorps' stærke Stilling bag Delvenau og trak sig den 8. og 9. Oktober tilbage til en Observations- og Defensionsstilling over Rehna-Wittenburg. For Kong Frederik VI var Beretningerne om Auxiliairkorpsets gode Holdning en Kilde til stor Glæde. Efter at have modtaget Efterretningen om Træfningen ved Zarrentin lod Kongen den 24. September afholde en stor Parade i Kjøbenhavn og her ved Parolen oplæse Navnene paa de Troppeafdelinger, der særlig havde været i Ilden, hvornæst Kongen tilføjede: »Med særdeles Velbehag har Vi erfaret disse Vore tro Krigsmænds brave Forhold og uforsagte Mod, hvorved de troligt træder i deres Forfædres Fodspor, og Vi vil, at General Prins Frederik af Hessen skal tilkendegive samtlige Vedkommende af det danske Auxiliairkorps Vor allerhøjeste Tilfredshed og Tak.« Af en Parolbefaling af 10. Oktober fremgik endvidere følgende: Ved en af Major af Husarerne og Ridder v. Späth den 3. d. M. med 2 Husareskadroner og nogle Jægerkompagnier foretagen Fouragering har Premierløjtnant og Ridder Ewald med en Patrouille af 16\nHusarer og 40 Jægere forjaget fra Niendorf 80-100 Hanseater, og saa vel ved hans som ved Sekondløjtnant Ewalds Virksomhed blev i en Tid af 2 Timer 50 Vogne med Fourage indbragte, ligesom og en Del Kvæg blev inddrevet og to Fanger tagne. Da bemeldte Major og Ridder v. Späth i Følge den af Kommandant »en chef« for Auxiliairkorpset derom til Os indkomne Beretning atter ved denne Lejlighed har vist et særdeles godt Overlæg og Raskhed, saa har Vi til Belønning benaadet ham med Dannebrogsordenens Sølvkors, og vil Vi iøvrigt herved allernaadigst tilkendegive de øvrige Officerer saa vel som Mandskabet, der under ham har deltaget i denne Ekspedition, Vor Tilfredshed med deres gode Forhold.« Til Husareskadronerne blev der i September og Oktober uddelt følgende Udmærkelsestegn: Ridderkorset: Major Ernst Ludvig v. Berger, Ritmestrene Ernst Christian Samuel Johan Frederik Henrik Friherre v. Bennigsen, Josias v. Qualen og Henrik Sönnichsen, Premierløjtnant Henrik Christopher Greve Holstein og Sekondløjtnant Eduard Ewald. Dannebrogsmændenes Hæderstegn: Major Christian Ludvig v. Späth (R*) - Premierløjtnanterne Carl Ludvig Henrik Flindt (R*) og Johannes Ewald (R*) - Vagtmestrene Ditlev Henrik Ohm og August Frederik Alers, Korporalerne Jean Leonhard v. Scheelen, Hans Jacob Lemke, Frants Jahnke, Hans Henrik Nøcke og Johan Henrik Frederik Gottschalk, Vicekorporal Barchmann og Husarerne Henrik Kuhlmann, Joachim Henrik Andreas König jun., Hans Henrik Hamarm, Hans Henrik Peers, Johan Anders Puls, Johan Stick, Henrik Frederik Wulff, Johan Henrik Koch, Johan Ecker, Klavs Henrik Bauer og Hans Schnoor. Husar Jasper Krohn, Dannebrogsmand fra Stormen paa Stralsund 1809 og Major Schill's Banemand, blev, da Udmærkelsestegnene uddeltes, kaldt frem for Fronten og for sit fortrinlige Forhold forfremmet til Korporal. Sekondritmester Friherre v. Bennigsen blev den 14. Oktober som Eskadronschef forsat til Holstenske Regiment Rytteri, og samtidig overtog Major v. Späth tillige Kommandoen over sin egen (6.) Eskadron. Ved det fransk-danske Korps og det overfor staaende Wallmoden'ske vedblev Forholdene i det væsentlige at være uforandrede. Der blev fra begge Parter med Mellemrum fremsendt større eller mindre Rekognosceringskommandoer for at bevare Følingen med Fjenden og Kendskabet til hans Opstilling; men alvorlige Sammenstød fremkaldtes ikke derved. Paa vor Side var Forposttjenesten, som maatte gennemføres uden Lempelser, selvfølgelig overordentlig anstrengende, særlig da Kulden tog til. Halvdelen af Fodfolket var paa Forpost og afløstes til at begynde med hver 8., senere hver 4. og tilsidst hver 2. Dag. Eskadronerne stod saa at sige altid paa Forpost uden at blive afløste, mende havde ganske vist deres Kantonnement i umiddelbar Nærhed.\nBag Fronten blev der af Hensyn til en eventuel Tilbagegang arbejdet paa Anlæg af smaa Feltværker paa venstre Bred af Stecknitz, ligesom Broerne over denne blev sat i brugbar Stand. Lübeck, der skulde holdes som venstre Fløjpunkt, blev stærkt befæstet. Sundhedstilstanden var stadig mindre god, men der blev dog sørget godt for de Syge. Værre var det med det danske Korps' Forsyning med Udrustning, Lønning, Forplejning og Fourage, idet Feltkommissariatets øverste Repræsentant ved Auxiliairkorpset ikke var sin Stilling voksen. Disciplinen var, ganske enkelte Tilfælde fraregnede, fortrinlig i Auxiliairkorpset. Rygterne om Napolcons Nederlag ved Leipzig var paa forskellig Maade naaede til Marskallen, men han ansaa dem for meget overdrevne og først den 11. November 1813 fik han officiel Bekræftelse paa, at Napoleon den 1. s. M. var ankommen til Mainz med Resterne af Hæren, og at samtlige tyske Forbundsstater havde løsrevet sig. Marskalen skulde efter Napoleons Plan lægge en stærk Besætning i Hamborg og med Resten af sit Hærkorps marchere til Holland. Var det sidste ikke muligt, maatte han blive ved Hamborg. Han bestemte sig, tvungen af Omstændighederne, til at blive ved Elben med Støttepunkt i Hamborg, der var i god Forsvarsstand og havde Proviant for ½ Aar til 20.000 Mand. Han mente derved at kunne hævde Besiddelsen af de omliggende Landomraader og vedligeholde Forbindelsen med sine danske Forbundsfæller. Den 13. November fandt Tilbagegangen Sted under Dækning af nogle Kommandoer, der blev sendte frem mod Fjenden for at holde hans Patrouiller borte. Stillingen bag Stecknitz bestod af en højre Halvdel med de befæstede Punkter Lauenborg og Mölln, hvor der stod en fransk Division, og af en venstre Halvdel mellem Nusse ved Steinau og det befæstede Lübeck, i hvilken det danske Auxiliairkorps var anbragt. Bag Midten stod i Reserve en fransk Division, og ved denne var Marskalens Hovedkvarter i Schwarzenbeck. Med en ikke ringe Begejstring saa de tilbagegaaende Tropper den Lejr, hvor de saa længe havde opholdt sig og lidt under Utøj, Kulde og Regn, gaa op i Luer. Opbrudet skete i god Orden og uden Forulempelser fra Fjendens Side. Forinden Beretningen om dette lille Felttog afsluttes, vil det maaske være af Interesse at anføre nogle Brudstykker af Breve, som er skrevne til Hjemmet af Officerer, hvis Uddannelse og Stilling i Auxiliairkorpset borger for, at de har været i Stand til at bedømme Forholdene rigtigt og upartisk. Mange af Bemærkningerne karakteriserer dertil ganske godt Husareskadronernes Personel og deres Fjender samt Forholdene ved Auxiliairkorpset i det hele taget. Kaptajn F. C. E. v. Scholten, der som Adjutant var ansat i Prinsen af Hessens Stab, skriver den 27. August 1813: ». .. Imidlertid er vore Kavalerister, især Husarerne, raske og jage dygtigt løs; og naar de sætter ind paa de andre, saa faar de Ben at gaa paa; rappeleres de derimod, saa følger straks Kosakkerne efter igen; ligesom man jager Fluer bort og da straks plages af dem igen . . . « »Den 30. August 1813. Ved den sidste Rekognoscering var en Husar efter en Kosak; Husaren huggede hvad trække kunde paa Kosakken, men han havde et Dusin Kjoler paa og blev siddende paa Hesten og gjorde intet andet end pryglede med Kantschuken paa Hesten. Vi raabte til Husaren, han skulde skyde ham ned: Husaren skød lige paa Pelsen af Kosakken og, Fanden tage ham, han red dog væk. Derimod skød en Husar i samme Skærmydsel paa vist 100 Skridt med Pistol, og den Kosak, han skød efter, tumlede med Hest og alt omkuld,\nsom om han var slaaet af Torden, men straks efter tog Kosakken til Bens ind i nogle Buske, og væk var han . ...« »Den 5. September 1813 . . . . Vore Folk er prægtige; Husarer og fyenske Dragoner har igaar hugget ind, saa det var stolt at se paa, men lide gør de betydeligt; thi jorden til Natteleje, Himlen til Loft og ingen Ro hverken Nat eller Dag; det giver Sygdomme; stærk Diarrhoe, og Blodgang er stærkt begyndt. Og disse Mennesker, som Døden truer og som frejdigt søger den, begynder Münch fra Altona af (thi videre har han ikke vovet sig, uagtet Feltkassen er her, og ingen har en Skilling i Lommen) at ville bedrage for det lidet Sølv, de ved deres Blod fortjener, og som da vilde tilfalde deres Koner og Børn. Prinsen" har nemlig befalet, at en Del af det Sølv, som skulde føres fra Hamborg hertil, skulde blive i Altona for at betales de efterladte Koner; dér har Münch proponeret at udbetale Sedler fra Rendsborg til en vis moderat Kurs til Konerne i Stedet for Sølv. Det er tungt, at saa brave som Folkene er, skal de se sig lønnede ved selv intet at faa og deres Koner Sedler. Vore Marketentere er gaaede bort, da Folkene ingen Penge har. Gid Münch sad blandt en Flok Kosakker, og næst Guds Hjælp bliver det nok Tilfældet, thi de er paa alle Veje . . . . « Major C. v. Bardenfleth, der var Stabschef ved Auxiliairkorpset, skriver den 5. September 1813: »... v. Qualen og Bennigsen har jaget 3-400 Kosakker bort med 100 Husarer. Fyen Dragoner er endnu ikke ret vante til at slaas; Mandskabet er imidlertid tappert og har slaaedes ret bravt under Prinsens egen Anførsel . . . « »Den 8. September 1813. Hertugen af Reggios Uheld nødte os til at trække os her tilbage. Vi blev forfulgte af let Kavaleri, som vore Husarer paa en udmærket Maade angreb og holdt tilbage.« . . . Kaptajn Rømeling, der var Divisionskvartermester og Adjutant ved Auxiliairkorpsets 1. Brigade, skriver den 5. September 1813: »Ved denne Retraite var vore Husarer de yderste Spidser af Arrieregarden for den midterste Kolonne, og de har i den Grad bravt kæmpet med den forfølgende Fjende, som var dem mindst 4 Gange overlegen, at Prinsen af Eckmühl fandt sig beføjet til i en særlig Ordre du jour at gøre den franske Armé bekendt dermed, bl. a. at Husarritmester v. Bennigsen og v. Qualen af Garden til Hest har vist den fortrinligste og skønneste Conduite . . . . « Hvor godt end vort Rytteri i Auxiliairkorpset havde løst de Opgaver, der var bleven det stillet, var det dog for svagt, og Følelsen af, at det under Davout staaende Hærkorps i det hele savnede et stærkt Kavaleri, foranledigede Prinsen af Hessen til i Slutningen af Oktober at indsende til Kongen et Forslag til Oprettelsen af en stærk Husareskadron paa 200 Mand. Som Følge heraf blev der ved kongelig Resolution af 3. November oprettet et let Kavalerikorps, der skulde føre Navn af »Det Sjællandske Husarkorps« og henhøre under det danske Auxiliairkorps. Det skulde bestaa af Chefen, Ritmester Ernst David a. d. Recke, 4 Officerer, 16 Underofficerer, 5 Trompetere, 200 Husarer og 1 Kursmed, 2 Fahnsmede og 1 Sadelmager. Stammen til Korpset skulde afgives af de 6 Kavaleriregimenter paa Sjælland og Øerne med ialt 6 Korporaler\nog 100 Gemene, alle beredne. Resten skulde udtages ved Prinsen af Hessens Foranstaltning af Militsbataillonerne blandt det Mandskab, som tidligere havde tjent i Kavaleriet. Heste skulde tages dels fra en Depotstald i Itzehoe dels leveres af Remontekommissionen. Alt Sadeltøj og Armaturen skulde leveres af den danske Stat, hvorimod Prinsen af Eckmuhl skulde skaffe komplet Mundering, Lædertøj, Valdraper og øvrige Feltrekvisitter. Korpset skulde som Auxiliairkorpsets andre Afdelinger lønnes af Frankrig. Uniformen var som de danske Husarers blot med den Forskel, at Snorene var gule i Stedet for hvide. Det Sjællandske Husarkorps fristede kun en kort Tilværelse, thi en Parolbefaling af 18. Januar 1814 indeholdt følgende Punkt 1 : »Det Sjællandske Husarkorps skal opløses og samtlige Underofficerer, Spillemænd og Gemene afmarchere til de respektive Regimenter og Korps, hvorfra de er afgivne, og indføres Folk og Heste i deres forrige Numre.« Tilbagemarchen den 13. November 1813 fra Ratzeborg og Omegn blev for Auxiliairkorpset baade besværlig og lang, da det regnfulde Efteraar havde gjort de i Forvejen ikke gode Veje i Lauenborg bundløse. Tiltrods herfor foregik den dog som nævnt i god Orden og med usvækket Disciplin, uden Forstyrrelse fra Fjendens Side, til den mellem Travemunde og Lauenborg valgte Stilling, som blev forstærket ved Feltværker. Marskalens Kvarter var i Schwarzenbeck og Prinsen af Hessens i Rothenhausen. De to Husareskadroner laa henholdsvis i Krummesse Hof og i Nienhusen. Indkvarteringen i Stillingen var meget sammentrængt. Prinsen af Hessen skriver derom: »De ligger med 100-150 Mand paa hver Gaard, alle Officerer paa Straa, hvilket nu sandelig ikke er let, især da Officererne føler Savnet af Klæder og Penge dertil.« Fjenden forblev hovedsagelig i sin tidligere Stilling, men belagde dog Ratzeborg og nærmeste Omegn. General Wallmodens Hovedkvarter blev forlagt til Dammereez mellem Wittenburg og Boizenburg. Der blev i de følgende Dage foretaget Rekognosceringer fra begge Sider, men de førte ikke til Kampe. Prinsen af Hessen forlagde den 23. November sit Kvarter til Lübeck. Samme Aften Kl. 11½ blev Husar Nr. 125/2, Wendt, overfalden af en fjendtlig Patrouille paa 8-10 Mand, medens han som Vedet stod foran Krummesse paa Vejen til Klempau. Husaren, der blev saaret af en Kugle i Laaret, affyrede begge sine Pistoler og meldte sig derpaa tilbage til sin Feltvagt. En herfra udsendt Patrouille forfulgte Fjenden til henimod Beidendorf. Den saarede Husar blev rost meget af sin Eskadronschef, Major v. Berger, for sit gode Forhold. Auxiliairkorpset led i den nævnte Stilling overordentlig meget. Det manglede, som tidligere, Forplejning og Fourage, Lønningen udeblev, og Munderingen var i den usleste Forfatning. Intet Under derfor, at Sygdom atter tog Overhaand; men trods alt var Disciplinen urokket og Stemningen god. Prinsen af Hessen indberettede til Kongen, »at alt var villigt til at opofre sig for at redde Fædrelandet, og at man kun frygtede en Ting, en Tilbagemarche«. Som en Reserve for Auxiliairkorpset opstillede Generalkommandoen i Holsten en mobil Styrke, 4 Kompagnier af Sjællandske Jægerkorps II og Batteriet Lohse i Itzehoe. Marskal Davout fortsatte energisk sine Bestræbelser for at sætte Hamborg i Forsvarsstand, og da han forberedte Prinsen af Hessen paa, at han maaske vilde blive nødsaget til at trække sig derhen med sit franske Hærkorps, ordnede Prinsen paa sin Side alt til en Tilbagegang i Retning mod Oldesloe. Den 26. November havde Kronprinsen af Sverrig opnaaet Kejseren af Ruslands Sanktion paa sin Felttogsplan mod Marskal Davout og Danmark og stod den 30. November med 60 Batailloner, 78 Eskadroner, 7 Kosakregimenter og 149 Kanoner, eller ialt ca. 33.000 Mand Infanteri og ca. 10.000 Mand Kavaleri, om Boizenburg paa højre Elbbred rede til en Invasion i Holsten.\nDenne Arme bestod af 3 Korps: Woronzow, Wallmoden og Stedingk.\nMan holde sig herved for Øje det danske Auxiliairkorps Styrke, der som tidligere nævnt skulde bringes op til en Styrke af ca. 9000 Mand Infanteri, ca. 1000 Ryttere og 50 Kanoner. Korpset havde ganske vist paa den Tid faaet nogen Forstærkning, men det drejede sig kun om et Par Batailloner, hvoraf den ene den 1. December meldte sig i Lubeck. Dens Mandskab mødte i Lærredsbukser, »skønt det frøs stærkt hver Dag«. Den anden Bataillon var ikke naaet længere end til Flensborg. Ved Auxiliairkorpset var der den 1. December 2397 Syge, saa at Forholdene var alt andet end hyggelige. Jydske Dragonregiment havde til at begynde med fulgt Davout mod Hamborg og den 6. December haft en ualmindelig smuk Affaire ved Rahlstedt, men den 8. s. M. afmarcherede det over Wandsbeck, Pinneberg og Itzehoe og naaede den 9. om Eftermiddagen til Rendsborg.\nSom før omtalt gik Davout den 1. December mod Hamborg, som han den 9. s. M. naaede med sit Korps. Til samme Tid begyndte Auxiliairkorpset sin Tilbagegang mod Kiel og Rendsborg, og trak paa sig Wallmodens Korps. Under Tilbagegangen kom det den 4. og 5. December til en Kamp ved Boden og paa Stillingens højre Fløj ved Sülfeld og Neritz, hvor Fjenden forsøgte en omgaaende Bevægelse. Sidstnævnte Dags Aften faldt Lübeck i Fjendens Hænder, og dens Garnison fik efter Kapitulationsbetingelserne fri Afmarche. Uden at komme nærmere ind paa ovennævnte Kamp, hvori de danske Tropper havde beholdt Valpladsen og saa vel Befalingsmænd som Menige vist Mod og Dygtighed, skal af Prinsen af Hessens Rapport her blot nævnes, at »Husar Korporal Alers udmærkede sig særdeles og roses af mange Officerer og i flere Rapporter for sit Mod, Overlæg og Raskhed med sine Husarer og nogle Jægere ved at patrouillere Steinhorst, dække Kaptain Schows Kompagni mod de overlegne fjendtlige Blænker, og ved med 6 Husarer og 8 Jægere af Dronningens Livregiment at slaas med 40 Husarer«. Korporalen blev Dannebrogsmand og Major v. Berger ligeledes. Løjtnant Schjelderup blev Ridder af Dannebroge. De to sidstnævnte blev udmærkede for deres Optræden ved Neritz. Om Kampen her lyder Beretningen saaledes» Ved Neritz, hvor Major v. Berger havde Kommandoen over 2 Kompagnier af Fynske Regiment, 60 Husarer og 2 Kanoner, fandt der imidlertid en alvorligere Kamp Sted. En Dragonpatrouille, der havde været fremskudt lige til Bargteheide, var Kl. 11 om Formiddagen bleven trængt tilbage til Elmenhorst. Løjtnant\nPreusser blev med 6 Dragoner, lige saa mange Husarer og et Par Infanterister sendt dem til Hjælp, men blev kastet, skønt Løjtnant Schjelderup med 24 Husarer sendtes frem for at forstærke hans Kommando. Under bestandig Kamp trængtes de danske Ryttere tilbage. Schjelderup, der tidligere havde gjort sig bekendt ved sine dristige Rekognosceringer, viste sig nu ogsaa som en flink Fører, skønt han blev saaret af to Lansestik. Ogsaa Løjtnant Preusser og Dragonkorporal Köhler udmærkede sig. Major v. Berger, der her som sædvanlig udmærkede sig, gjorde en brat Ende paa Forfølgningen. Han lod sine resterende Husarer rykke frem til Attake, lod Kaptajn Schantz med sit Kompagni følge som Soutien og kastede Fjenden ud af Elmenhorst. Længere kunde Majoren ikke naa, da der bag Byen viste sig en fjendtlig Styrke paa 300 Mand, samtidig med at der ved Sülfeld saas en stærk Kolonne under Fremrykning. Det danske Fodfolk kom i Ilden og viste sig meget flinkt. Særlig fremhævedes Musketer Jens Ploug, der vedblev at kæmpe, skønt han var bleven saaret. Major v. Bergers Tab bestod i 1 dræbt Husar og 2 faldne eller savnede Infanterister samt 2 Mand saarede.« Den 6. December Kl. 2 Form. fortsatte Auxiliairkorpset Tilbagegangen fra Stillingen ved Oldesloe og marcherede over Niendorf og Leetzen til Segeberg. Husareskadronerne var bagest i Kolonnen, hvis Marche paa Grund af Mørket og de slette Veje var overordentlig besværlig. Prinsen af Hessen ønskede med Hovedstyrken at fortsætte Marchen til Bornhøved og beordrede den saakaldte »lette Brigade«, der i det væsentlige havde dannet Lübecks Garnison, under dens Fører, den franske General Lallemand, til at gaa over Neumünster for at hjælpe de i det vestlige Holsten garnisonerende Depoter og Skoler tilbage til Rendsborg. General Tettenborns Kosakbrigade havde nemlig kilet sig ind mellem Davouts og Prinsens Korpser og truede derfor Garnisonerne. Folk og Heste var imidlertid altfor udmattede, dels af Mangel paa Hvile og dels paa Grund af de lange og anstrengende Marcher. Auxiliairkorpset kantonnerede derfor Natten mellem den 6. og 7. December mellem Segeberg og Bornhøved, dækket af den lette Brigade, der laa i Segeberg. Om Natten fik General Lallemand Kontraordre og skulde danne Arrieregarden. Paa Grund af alarmerende Efterretninger om Fjenden maatte Korpsets Tropper afbryde deres Hvile og tiltræde Tilbagemarchen mod Bornhøved, et vigtigt Knudepunkt, hvis omliggende Terrain egnede sig godt til Besættelse af en mindre Styrke imod Fremtrængen af en overlegen Styrke. Den 7. om Eftermiddagen kom det ved Bornhoaed til en Kamp mellem Arrieregarden og det svenske Avantgarderytteri, som angreb med stor Bravur, særlig da de Mornerske Husarer. Paa begge Sider medførte Kampen ret betydelige Tab, men den fik dog ingen væsentlig Betydning, og Auxiliairkorpsets Hovedkvarter blev i Løbet af Natten etableret i Kiel. Husareskadronerne kom ikke til at spille nogen Rolle i denne Fægtning. 2. Eskadron hørte til et Detachement, der om Formiddagen blev sendt til Preetz for at observere mod Eutin, og 6. Eskadron, der havde den bestemte Opgave at besætte og holde den sydvestlige Indgang til Bornhøved, forblev uanfægtet af Fjenden, som rettede Angrebet mod den østlige Adgang og V. om Byen. Hensynet til de udmattede Tropper bevirkede, at Prinsen af Hessen den 8. December søgte at opnaa en Vaabenstilstand paa 10 Dage. Da han imidlertid paa sin Henvendelse fik et undvigende Svar, og Efterretningen om, at Fjenden gik over Neumünster og Nortorf frem mod Ejderen, tydede paa, at man vilde spærre ham Tilbagegangen, opgav han Tanken om Vaabenstilstand.\nDen 9. December tidlig om Morgenen brød derfor Auxiliairkorpset op fra Kiel og gik mod Nord i 3 Kolonner: Trainet passerede Ejderkanalen ved Knoop, 2. Brigade ved Levensau og 1. Brigade og Arrieregarden ved Landwehr, hvis Bro derefter blev brændt. Uden noget Sammenstød med Fjenden kantonnerede Korpset Natten til den 10. mellem Gettorf og Lindau. Skønt Prinsen vidste, at Wallmodens Korps med sin Avantgarde, Kavaleridivisionen Dornberg og flere Batailloner Fodfolk samt Artilleri, havde passeret Ejderen og stod ved Wittensee og med Hovedstyrken var naaet til Kluvensik, besluttede han at slaa sig igennem til Rendsborg i Stedet for at gaa imod Nord. Wallmodens Styrke var 14 Batailloner, 3 Jægerkorps, 5 Rytterregimenter (19 Eskadroner) og 24 Kanoner. Auxiliairkorpset talte 14 Batailloner, 5 selvstændige Jægerkompagnier, 12 Eskadroner og 34 Kanoner. De to Modstandere var altsaa omtrent lige stærke, men en meget betydelig Del af det danske Fodfolk var bunden til det store Train, og flere af Bataillonerne og Jægerkompagnierne var overmaade svage. Wallmoden, som var overbevist om, at Auxiliairkorpset vilde søge mod Nord, bestemte sig til at gaa mod Eckernførde og maatte altsaa lægge Vejen over Sehested, men denne Bys Besiddelse, som var af største Betydning for Auxiliairkorpsets Marche mod Rendsborg, maatte Prinsen af Hessen søge at sikre sig. Dette førte den 10. December til en Kamp ved Sehested, som for begge Parter var overordentlig hæderfuld. Den danske Hær havde kilet sig ind imellem Wallmodens Avantgarde og Hovedstyrke. Fra første Færd vidste Prinsen af Hessen, hvad han vilde: slaa sig igennem. Angrebet blev udført med Liv og Energi. Fjendens Fremstød blev imødegaaede med dristige og kraftige Modangreb. Efter den Tids Forhold var Samarbejdet mellem Vaabenarterne fortrinligt. Rytteriet og Artilleriet understøttede Fodfolket paa mønsterværdig Maade. Rytterangrebene udførtes med »karakteristisk Forvovenhed«, og de to første af dem gjorde glimrende Virkning. Artilleriet kæmpede dristigt i forreste Linie, Side om Side med Fodfolket. Kl. 10½ Form. var Sehested i de Danskes Hænder, men Kampen bølgede her frem og tilbage indtil Kl. 3 Eftm., da Ilden ophørte. Uden at gaa de andre Afdelinger, som kæmpede med Tapperhed paa denne Dag, for nær, maa det vel kunne forsvares her kun at give Plads for en Beretning om det andet af de to ovennævnte Rytterangreb, som udførtes af 6. Husareskadron mod den fjendtlige Bataillon Lauenborgs Skyttekæde, der med 7. Bataillon og de meklenborgske Fodjægere i Reserve, førte en resultatløs Skydefægtning mod det danske Fodfolk. Major v. Späth fik af Prinsen af Hessen Ordre til at attakere. I Galop gik Husarerne frem, efterfulgte af de fynske Dragoner, der som Reserve sluttede sig til Eskadronen, da denne kom forbi dem. Uden at opholde sig med at gøre Fanger susede Husarerne gennem Lauenborgs Skyttekæde og kastede sig over 7. Bataillon, der havde tiltraadt Tilbagetoget mod Osterrade, saa snart den fik Øje paa de danske Ryttere. Bataillonen blev fuldstændig adsplittet, mange af Folkene kastede Geværerne, nogle flygtede ind paa Markerne, forfulgte af en Del Husarer under den raske Løjtnant Juel, der gjorde en Mængde Fanger, medens Resten i den vildeste Forvirring trængte ned mod Osterrade Bro, hvor Chok'et opløste sig i Enkeltkampe Mand mod Mand, Sabel mod Kolbe og Bajonet. De meklenborgske Jægere blev ikke revne med i Forvirringen, men formerede Kreds paa en Mark og overdængede de danske Husarer med Kugler.\nDe fynske Dragoner førte Angrebet mod Benoits og Holtzermanns Skytter, som blev kastede over Ende, men Regimentets Kraft var udtømt, og dets andet Angreb blev ført med langt mindre Elan end det første. Wallmoden vidste under disse fortvivlede Forhold, hvor Infanteriet atter var slaaet, intet bedre Raad end at lade sit Rytteri gaa frem for at skaffe Fodfolket Luft. Modangrebet blev tappert udført af det hidtil intakte Meklenborgske ridende Jægerkorps, der jagede de danske Husarer og Dragoner foran sig. Angrebet strandede vel imod det danske Fodfolks og Artilleris overvældende Ild, men havde dog ikke været ganske forgæves. En Del af de Fanger, som de danske Husarer og Dragoner havde gjort, blev nemlig befriede, og det lykkedes Bataillonen Lauenborg og 7. Bataillon at trække sig ud af Ilden. 2. Husareskadron kom ikke til at deltage i Attakerne, da den var afgivet til et højre Flankekorps. Dette, som sikrede mod Wallmodens Avantgarde, kunde tilsidst paa meget virksom Maade gribe ind i Kampen ved Sehested, da Dornbergs Kavaleridivision var gaaet til Eckernførde og først, da det var for silde, fik at vide, hvad der var foregaaet ved Sehested. 2. Eskadron blev som Fortrav for Kolonnen sendt til Rendsborg. De to Husareskadroners Tab ved Fægtningen var ialt 17 Saarede. Prinsen af Hessens specielle Beretning om Husareskadronernes Deltagelse lyder saaledes: »2. Eskadron under den fortrinlige Chef for samme, Major, Ridder og Dannebrogsmand v. Bergen var ved det højre Flankekorps, som Majoren dækkede med særdeles meget Overlæg, og afholdt Fjenden fra at falde det i Ryggen, da det gik ned mod Sehested. 6. Eskadron under den ved saa mange Lejligheder sig udmærkende Major, Ridder og Dannebrogsmand v. Späth gik løs paa en Bataillon russisk-tysk Legion, brød igennem, gik, uden at opholde sig med at gøre Fanger, løs paa den anden Linie, da de meklenborgske Jægere til Hest rykkede i Flanken og nødte Eskadronerne til at gaa tilbage. I Forening med fynske Dragoner forsøgtes det andet Angreb, men Overmagten var for stor og blev bemærket af Fjenden, saa at vort Kavaleri maatte trække sig igennem vort Infanteri, der tilføjede Meklenborgerne et stort Tab. Major Späth fik Hesten skudt i Benet under sig, saa den faldt, og han maatte ved at samle nogle af vore Infanterister bag en Grøft paa den Maade hjælpe til at standse Fjenden, hvilket lykkedes.\nLøjtnant, Adjutant Beck, Ridder, var som altid i Spidsen for Husarerne og udmærkede sig ved sin Raskhed og Erfaring. Løjtnant Juel, den unge og raske Husarofficer, gik med en Del af Husarerne løs paa en Mængde Infanterister, som samlede sig i en Kobbel for at gøre Modstand; han hug ind, nedsablede en stor Del og tvang de andre til at kaste Geværerne. Major Spåth anbefaler især af Folkene: Husar af 6. Eskadron Jacob Tantau, som reddede Løjtnant Juel, da en fjendtlig Officer vilde kløve ham Hovedet; Husaren hug Officeren ned, men fik selv et Hug over Ansigtet og et Hug over Haanden, som er bleven lam, og da Hesten tillige blev skudt under ham, saa faldt han i Fangenskab. Han roses for altid at have været i Spidsen, hvor Faren var størst, og iøvrigt at have været brav og paapassende i og uden for Tjenesten. Majoren beder udtrykkelig om Sølvkorset til ham. Desuden anbefaler Majoren for Mod og Raskhed Husarerne Joachim Plambeck, Henrik Michels og Peter Meinzen, alle af 6. Eskadron.« Karakteriseret Sekondløjtnant Niels Krabbe Juel fik Ridderkorset. Som tidligere nævnt garnisonerede i det vestlige Holsten nogle Depoter og Skoler, som uheldigvis ikke straks fulgte Auxiliairkorpsets tilbagegaaende Bevægelse. En ret betydelig, men rigtignok ikke organiseret Troppestyrke laa i Itzehoe54. Her fandtes nemlig 94 vel uddannede, men for Størstedelen uberedne Dragonrekrutter under Ritmester i Livregiment lette Dragoner Friess, og desuden fra 4. December 5 Underofficerer, 1 Trompeter og 27 beredne og fuldt uddannede Husarrekrutter under Premierløjtnant i Husarregimentet Rahtstedt, der hidtil havde garnisoneret i Wedel. Byen var Standkvarter for Livregiment lette Dragoner og rummede en Mængde Depotsager, der tilhørte Regimentet. Auxiliairkorpsets Reservestald under Ritmester à la suite la Sonné laa ligeledes i Itzehoe og var i Begyndelsen af December temmelig godt forsynet, da et større Antal Heste, bestemte for det Sjællandske Husarkorps, blev forplejede ved den. Hestene blev vartede af et Kommando af Dronningens Livregiment paa 45 Underofficerer og Menige. Folkene havde hver 5 Heste at passe og var uden Mundering og Vaaben. Endelig fandtes der i Byen et Detachement paa 23 Jægere af samme Regiments 2. Bataillon for at bestride Vagttjenesten. Detachementet var bevæbnet, men uden skarp Ammunition. I Itzehoe var der tillige et Feltlazaret. I Byen var der ingen Kommandant. Kar. Ritmester Friess var vel den ældste aktive Officer, men afskediget Oberst Roepstorff, Overbefalingsmand for Kystmilicen i Wilstermarsk, var den højeste militære Rangsperson og kunde til Nød siges at være i Spidsen for et militært Kommando. Obersten var en svagelig, ældre Mand, der ikke synes at have ønsket at betragtes som Chef for Styrken i Itzehoe. Det sidste var ogsaa Tilfældet med Ritmester Friess, der ikke vilde tage det med Stillingen forbundne Ansvar og derfor skød sig ind under Oberstens højere militære Rang. Følgen var, at ingen af dem paa egen Haand vovede at bryde Seglet paa de Breve, der indløb til den Højstkommanderende. Allerede den 4. December var »den Højstkommanderende« af Fæstningen Glückstadts Kommandant, Generalmajor Czernickow, bleven advaret mod den Fare, som truede Garnisonen fra Tettenborns Kosakbrigade, men Ritmester Friess havde indskrænket sig til at lade en Del Depotsager indpakke. Prinsen\naf Hessen havde ved Opbrudet fra Stecknitz-Stillingen sendt Ritmester la Sonné Befaling til at gaa til Fockbeck ved Rendsborg, men Ordren, der sendtes over Hamborg, naaede ikke til Itzehoe. Den 7. December om Eftermiddagen rygtedes det i Byen, at Kosakkerne stod i Kellinghusen, 2 Mil fra Itzehoe, og en Postillon, der kom fra Bramstedt, erklærede, at de havde naaet hans By. Friess udsendte da et Par Husarpatrouiller, der skulde indhente Oplysninger om Fjenden. Den ene, der blev kommanderet af Vicekorporal Kloppenborg, naaede Kellinghusen, hvor den af Kirchspielvogt, Major v. Holstein, der iøvrigt samme Aften blev bortført af Kosakkerne, fik en skriftlig Erklæring om, at Kosakkerne ikke var i Byen, men at han antog, at de fra Bramstedt var gaaede til Neumunster. Kloppenborg red da tilbage og traf paa Hjemvejen i BreitenburgerSkoven, en Mil fra Itzehoe, en Kosakpatrouille, der dog ikke opdagede ham. Kl. ca. 11 om Aftenen fik Ritmester Friess Melding om Udfaldet af Kloppenborgs Ridt, men han traf ingen effektive Forsvarsforanstaltninger og ingen Forberedelser til hurtig Afmarche. Paa Torvet blev der stillet en Vagt, 1 Underofficer og 6 Jægere, uden Patroner, og ved Byens østlige Indgang en Dobbeltpost med uladte Karabiner. Enkelte andre Poster skal ogsaa have været anbragte, men de blev ikke visiterede. Der blev uddelt 2 Patroner til hver af Eksercerskolens Rekrutter, som derefter traadte af med den almindelige Ordre, at de, hvis der blev blæst Alarm, skulde møde paa Torvet i feltmæssig Udrustning. Folkene var enkeltvis indkvarterede hos Borgerne, Hestene opstaldede omkring i Byen. En Del af Eksercerskolens Heste stod dog i en særlig Stald under Bevogtning af en enkelt Staldvagt. Reservestaldens Heste stod til Dels samlede i en stor Stald. Ritmester la Sonné havde tidlig paa Aftenen sendt en Fodordonnans til Glückstadt for at melde Kommandanten, hvad man mente at vide om Russerne. Henad Kl. 1 Morgen sendte Ritmester Friess ligeledes Rapport om Tilstanden i Itzehoe til Fæstningen. Omtrent Kl. 6 Form. indtraf der fra General Czernickow Ordrer, stilede til de to Ritmestre. De gik ud paa, at 1 Vagtmester og 25 af de bedst beredne Rekrutter skulde afgaa til Glückstadt, medens Resten tillige med Reservestalden skulde afmarchere til St. Margrethen og den endnu længere mod Vest liggende »Kronprinzen Koog«, Nord for Brunsbüttel. Ordrene blev læste af de to Ritmestre i la Sonné's Kvarter, men det var for silde. Nogle hundrede Kosakker under Kommando af en Grev Bothmer, der var født i Itzehoe, var allerede trængte ind i Byen. Ritmester la Sonné lod en Trompeter blæse Alarm. En Del Rekrutter ilede til Alarmpladsen, men traf her Kosakkerne, som havde overvældet Vagten og nu hindrede enhver Samling. Ritmester la Sonné, der selv havde søgt at naa Torvet, klædte sig civil og løb til Reservestalden, hvis Personale mødte i egne Klæder. Ogsaa Dragonrekrutterne iførte sig deres civile Tøj, hvorved mange af dem unddrog sig Fangenskab. En Del af dem gik hjem til deres Lægder, og det samme gjorde det lille Jægerdetachement. Ritmester Friess, der ikke havde formaaet at gøre ringeste Modstand mod Kosakkerne, blev ikke forulempet. Anderledes gik det Premierløjtnant Rahtstedt. Han havde den foregaaende Aften nedlagt Kommandoen efter en voldsom Scene med Ritmester Friess, hvem han i de heftigste Udtryk bebrejdede hans Forsømmelighed og Sorgløshed. Ikke desto mindre havde han befalet Husarrekrutterne at møde i en Udkant af Byen i Nærheden af hans eget Kvarter, saafremt der blev blæst Alarm. Saa snart Premierløjtnanten fik Underretning om Kosakkernes Indrykning i Itzehoe, lod han sin Trompeter blæse Alarm og kastede sig paa sin Hest for at naa Alarmpladsen. Undervejs blev han omringet af Kosakker og efter en kort Modstand taget til Fange.\nKosakkerne tog kun 34 Fanger, men bortførte en Del af Reservestaldens og næsten alle Eksercerskolens Heste ligesom ogsaa en Del Munderingsstykker, Depotsager og Inventar. Omtrent Kl. 8 Form. forlod Kosakkerne atter Itzehoe. Saa snart de var borte, afmarcherede Ritmester la Sonné og traf uden for Byen Husarvagtmester Hans Bonnichsen med Husarrekrutterne, der alle havde mistet deres Heste. Kommandoet sendte Generalmajor Czernickow Melding om det passerede og søgte nu at naa Slesvig gennem Marsken. Ved Brunsbüttel fik Ritmesteren imidlertid at vide, at Kosakkerne stod i Meldorf. Han gik derfor tilbage til Wevelsfleth, hvor han passerede Stören, og ankom den 10. December med sit Kommando og med den civilklædte Ritmester Friess, der undervejs var stødt til, i god Behold til Glückstadt, hvis Kommandant af Frygt for Fouragemangel kun ugerne modtog det store Antal Heste. Samme Dag havde fjendtlige Husarer i Itzehoe opbragt en Del kongelige Effekter og Penge, blandt hvilke fandtes i Repræsentativer 4448 Rdl. samt 605 Rdl. i rede Sølv, alt tilhørende de to holstenske Husareskadroner. En væsentlig Del af disses Arkivsager gik ved denne Lejlighed ogsaa tabt. Premierløjtnant Rahtstedt, som den 12. Maj 1814 blev afskediget efter Ansøgning i Naade med Pension og Ritmesters Karakter, stilledes den 12. Juli 1816 for en Stabskrigsret ved Husarregimentet. En af Rahtstedt den 19. Februar afgiven Beretning om Tildragelsen i Itzehoe indeholdt Data, som var i Strid med Ritmester Friess' Udsagn, der gik ud paa, at han ikke kunde udsende mere end to Patrouiller, da Rahtstedt havde erklæret, at hans Heste var gamle og ude af Stand til at anvendes til Patrouilletjeneste. Ritmester Rathstedt blev den 18. April 1817 for falsk Rapport og Insubordination, ved at beordre Folkene til at møde paa en anden Alarmplads end den af den Højstkommanderende valgte, idømt 6 Maaneders Fæstningsarrest i strengeste eller tredje Grad i Citadellet Frederikshavn og skulde betale den oven for angivne tabtgaaende Pengesum og Retsomkostningerne. Generalauditørens Indstilling til Kongen lød paa Fortabelse af Ridderkorset og simpel Afsked; men af »sær kongelig Naade« lod Kongen det have sit Forblivende med den af Stabskrigsretten ovenfor nævnte Dom, i hvilken Erstatningssummen tillige blev nedsat til en Fjerdedel. I Generalstabens »Meddelelser fra Krigsarkiverne« 8. Bind, Side 315 er anført følgende Redaktionsbemærkning, som diskulperer Rahtstedt: »Generalauditørens Relationer 1816 og 1817 (J. A.) jvnfr. J. H. Kloppenborg: »En gammel Soldats Erindringer, Side 30«. Friess' Forklaringer stemmer ikke med Kloppenborgs Beretning, der i høj Grad ligner Løjtnant Rahtstedts Udtalelser. Skønt disse altsaa rimeligvis er rigtige, blev de dog ved en Stabskrigsretsdom erklærede for at være usande. Friess' Forklaringer var imidlertid lagte til Grund for en Generalkommissions kort forud afsagte Dom, og man fristes til at tro, at Stabskrigsretten ikke har vovet at underkende denne.« Det nyoprettede Sjællandske Husarkorps var med en Stamme af 6 Underofficerer og 104 Menige, alle beredne, under Kommando af en Officer den 5. December ankommen til Rendsborg. Løjtnant E. Ewald, der som Reconvalescent opholdt sig i Fæstningen, blev den 7. midlertidig ansat ved Korpset. Dette blev anvendt ved en Rekognoscering den 8. mod Nortorf og til Patrouilletjeneste, indtil Auxiliairkorpset den 10. Kl. 6 Eftm. rykkede ind i Rendsborg. Alt Rytteriet blev den 11. December samlet i en Brigade under Chefen for Jydske Dragoner, Oberst Engelsted. Den 15. December var de to holstenske Husareskadroners Effektivstyrke smeltet ind til 5 Officerer, 9 Underofficerer, 2 Trompetere og 123 Menige, og Sjællandske Husarkorps bestod af 4 Officerer, 5 Underofficerer og 96 Menige.\nDen 16. December sluttedes mellem Kronprinsen af Sverrig og Prins Frederik af Hessen en midlertidig Vaabenstilstand, der skulde vare til den 29. s. M. Melding herom blev sendt til Kong Frederik VI. Under Vaabenstilstanden, der senere blev forlænget indtil Afslutningen af Freden i Kiel den 15. Januar 1814, passerede der intet af særlig Interesse. Rendsborgs Garnison var fra alle Sider indesluttet af Fjendens Tropper og maatte ikke alene lide under de Afsavn, der var en naturlig Følge af Statens fuldstændig forarmede Tilstand, men ogsaa finde sig i de Ydmygelser, som en i alle Henseender overlegen Modstander byder den svagere Part. At Fæstningen ikke som Frederiksort og Glückstadt faldt inden Fredstraktatens Underskrivning, skyldes sikkert i første Række Prins Frederik af Hessen, der ofte maatte træffe sine Beslutninger uafhængigt af Generalkommandoen i Kiel og Kongen, og under de hyppigt fortvivlede Forhold fik god Brug for sin Karakterstyrke og Energi. Som anført var Husarrekrutterne fra Wedel under Vagtmester Bonnichsen naaede til Glückstadt. Hertil kom som Rekonvalescent den 9. December Premierløjtnant J. Ewald, der havde været haardt angreben af Tyfus. Ewald var ikke blot en kæk og foretagsom Officer, han var tillige en dannet og kundskabsrig Mand, som under Belejringen kom til at spille en Rolle, der laa langt over den, hans Charge anviste ham. Allerede den 11. December, Dagen efter Rekrutternes Ankomst, foretog Ewald med de bedst beredne Husarer en Rekognoscering til Krempe, Wilster og de andre Nabobyer, hvorfra han indbragte de offentlige Kasser til Fæstningen. Den følgende Dag tog han med 13 Husarer samt 3 Officerer og 60 Mand af Jydske Skarpskyttekorps til Itzehoe for at fange Feltpostekspeditør Fuhlendorff, der stod i forrædersk Forbindelse med Fjenden og neppe var uden Skyld i, at Overfaldet den 8. var lykkedes saa godt. I Itzehoe-Altstadt stod der et lille Detachement Kosakker, der forlod Byen ved de Danskes Nærmelse. Korporal Kloppenborg og et Par Husarer sendtes hen til Postekspeditørens Bolig. Manden blev arresteret og i Slobrok og Nathue sat paa en medbragt Haandhest, hvorefter han førtes ud af Byen. Da Kommandoet forlod denne, ringede man med Kirkeklokkerne, og Kosakkerne indfandt sig paany. Da Ewald imidlertid lod gøre omkring og hurtigt nærmede sig Itzehoe med sit Kommando, flygtede de atter. I Krempe blev der holdt Hvil, og under dette lykkedes det Fuhlendorff at undvige. Ewald lod da ved en Trompeter kundgøre, at Byen vilde blive afbrændt, hvis Forræderen ikke blev skaffet til Veje inden 10 Minutter. Truslen virkede, thi et Øjeblik efter kom en Rebslager med Fangen, der havde skjult sig i hans Hus. Postekspeditøren blev nu bunden fast til Halen af en Haandhest og indbragt til Glückstadt, hvor han blev sat i sikker Forvaring. Den 13. December fik Ewald Ordre til at organisere et Rytterkorps af Husar- og Dragonrekrutter, Rekonvalescenter og udtjente Ryttere blandt Besætningens Fodfolk, og det lykkedes ham da ogsaa at skabe et beredent Detachement paa 4 Officerer og 93 Underofficerer og Menige. Han komponerede, da Husarrekrutterne var civilt paaklædte, en Fantasiuniform, som ikke nærmere beskrives, og Byens Skrædere blev satte i Gang med at forfærdige Klæder. Under de forskellige Rekognosceringer og Udfald benyttede Ewald iøvrigt alle de Rytteruniformer, han kunde opdrive, for at holde Fjenden i Uvished om Korpsets Styrke. Den 14. December red Ewald atter, denne Gang med 25 Husarer, til Itzehoe, der nu var besat af de Estorffske Husarer, saa at den lille Ryttertrop maatte vende om. Den satte saa Kursen mod Wilster og traf ved Heiligenstedten paa en fire Gange overlegen Fjende, der tvang den til at vende om, men som af Frygt\nfor Baghold ikke vovede at forfølge. Ewald fik derved Tid til at afsøge Krempe, hvor han udskrev 500 Alen Lærred, som han tog med sig. Den 16. marcherede Ewald igen til Krempe med 19 Husarer, traf ved Værtshuset »Springender Hirsch« uventet paa en Feltvagt af Schillske Husarer og kastede den tilbage til Byen, der var besat af et Par Eskadroner. Uanfægtet red han videre med sine Folk til Hertzhorn, hvor de i et Sammenstød med en fjendtlig Patrouille tog 2 Fanger og 3 Heste. Næste Dag foretog Ewald med en lignende Styrke en Rekognoscering til Borsfleth, hvor de Schillske Husarer igen mistede flere Folk og Heste. I Hertzhorn forjog Ewald en preussisk Feltvagt, udskrev 15 Læs Fourage og førte dem med tilbage til Fæstningen. Samme Aften blev Fæstningen indesluttet af Fodfolk, og Ewalds Ekspeditioner med Rytteri maatte ophøre. Han virkede imidlertid paa andre Felter. Den 22. planlagde og ledede han et Udfald i større Stil for at inddrive Levnetsmidler og Fourage og afbrænde Bygninger, som indskrænkede Skudfeltet. Senere blev han, da Forholdene i Fæstningen blev ganske fortvivlede, anvendt som Underhandler med den Øverstbefalende for Indeslutningskorpset, den svenske Generalmajor, Friherre Boije. Da Garnisonen efter Kapitulationen den 6. Januar 1814 med flyvende Faner og klingende Spil forlod Fæstningen, var der almindelig Demoralisation blandt Tropperne, hvoraf en Del var berusede, og en Del som hjemmehørende i Omegnen brød ud af Marchekolonnen og gik hjem. Ogsaa her viste Premierløjtnant Ewald sig som en god Soldat og holdt sine Folk sammen. Medens en Bataillon havde ladet sig fratage sin Fane af nogle ubevæbnede Schillske Husarer, tvang Ewald med Sablen i Haand Fjenden til at respektere den danske Estandart, som hans Kommando førte. Da han red igennem Neustadt med sit Korps, blev der ikke raabt til Gevær. Han red da hen til Vagten og imponerede Vagtkommandøren i den Grad, at denne lod raabe ud og lod sit Kommando blive staaende med præsenteret Gevær, saa længe Ewald var i Sigte. Paa Marchen til Kellinghusen var det noget broget sammensatte Rytterkorps bleven haanet af et Par fremmede Officerer. Ewald udfordrede dem begge og saarede dem alvorligt. Korps og Heste naaede velbeholdne til Rendsborg. Til den Periode i Slutningen af 1813 og Begyndelsen af 1814, som ovenfor er skildret i store Træk, hører endnu at meddele lidt om de Foranstaltninger, som blev trufne til Sønderjyllands Forsvar og til Hærens Opmarche bag Lille Bælt. I November havde Kongen befalet, at der paa den jydske Halvø skulde opstilles en Reserve for Auxiliairkorpset, og at dette skulde forstærkes med to Batailloner. Reserven skulde kantonnere ved Kolding og bestod i de første Dage af December af fire Batailloner Infanteri, to Kavaleriregimenter og et Batteri paa tolv 3-Punds Kanoner. Denne Styrke blev efterhaanden af Generalkommandoen i Kiel (Landgreve Carl af Hessen) trukken ned i Slesvig for at supplere de dér staaende svage Afdelinger. Landgreven ønskede nemlig i Forbindelse med Auxiliairkorpset i Rendsborg at optage Kampen med de Allierede, men Kong Frederik VI, som var tynget af politiske og økonomiske Bekymringer, kunde ikke give denne Tanke sin Tilslutning. Med Kejser Frants I af Østerrig som Fredsmægler blev der indledet Fredsunderhandlinger med Kronprinsen af Sverrig. Da disse trak i Langdrag, befalede Kongen, at Reservekorpset skulde forstærkes noget, og at Afdelingerne paa Fyen og Langeland skulde mobiliseres. Til at begynde med blev Reservekorpset yderligere forstærket med fynske Afdelinger og af Landgreven beordret frem mod Flensborg, hvor ca. 10.000 Mand nu\nvar koncentrerede. Men Kongen vilde ikke høre Tale om andet end Defensiv og befalede derfor den 21. December, at Forsvaret af Sønderjylland skulde opgives og Koncentration af Reservekorpset foregaa om Kolding. Herfra blev Reservekorpset ifølge Befaling af 25. s. M. overført til det vestlige Fyen. Samtidig var der hertil overført Styrker af alle Vaabenarter fra Sjælland og Smaaøerne. Styrken paa Fyen, der var inddelt i 3 Armédivisioner og talte ca. 18.000 Mand, stod under Befaling af Kongen, der den 3. Januar 1814 var afrejst fra Kjøbenhavn. I Jylland forblev kun et Observationskorps, sammensat af alle Vaaben og ca. 2000 Mand stærkt, under Befaling af Major Bruun. I dette Observationskorps var optaget et Detachement af Husarregimentet, som under kar. Ritmester N. Fries i sin Tid var bleven overført til Samsø. Detachementet blev tillige med ca. 30 Ryttere af forskellige Regimenter den 14. sendt mod Varde for at modsætte sig en Fremtrængen af Kosakker, der den 10. var rykket ind i Ribe. Fjendtlighederne var imidlertid allerede indstillede den 11., og Kosakkerne var derfor atter gaaede mod Syd. Freden blev altsaa sluttet i Kiel den 14. Januar 1814, men dermed var Krigen ikke helt endt. En af Fredsbetingelserne var som bekendt, at Danmark skulde afgive en Armédivision til de mod Napoleon allierede Magter. Den 18. Januar udstedte Frederik VI en Armébefaling, ifølge hvilken Felthæren blev opløst og Størstedelen af Mandskabet hjemsendt. Den 11. Februar var Husarregimentets sjællandske Afdelinger efter næsten 8½ Aars Forløb atter tilbage i deres Standkvarterer, hvor de hurtigst muligt blev satte paa Fredsfod. Selvfølgelig blev der efter Krigens Ophør ophævet en Del midlertidigt oprettede Korps - derimellem som nævnt »Det Sjællandske Husarkorps« - og foretaget alle de Reduktioner, som kunde forsvares, men ingen af disse Bestemmelser ramte endnu Husarregimentet.\nAf Befalinger og Korrespondancer fra 1814 er det let at spore, at der paa alle Omraader blev indført Besparelser, og at der blev arbejdet ihærdigt og med skrappe Midler for igen at bringe Orden til Veje. Det vil maaske være af Interesse at anføre et Par Regimentsbefalinger fra de Dage. » . . . Den Højstkommanderende paa Eksercerskolen har imorgen Kl. 7½ Form. slet at møde hos mig for at forklare, af hvilken Aarsag han ikke forlængst har indmeldt til Regimentet, at han ingen Trompet havde til Brug for den Trompeter af 4. HusarEskadron, som er bleven ham sendt for at lære Rekrutterne Signalerne. Ligeledes har han at give Forklaring over, hvor den Trompet er afbleven, som den afdøde Stabstrompeter har efterladt sig paa Jægersborg. Det er mig meget ubehageligt, at jeg ved denne Lejlighed ser mig nødsaget til herved at anføre, at dersom Premierløjtnant v . . . . ikke ved enhver Lejlighed nøjagtig opfylder de Pligter, der paaligger ham som Højstkommanderende ved Skolen, jeg da ser mig nødsaget til allerunderdanigst at ansøge Hs. Maj. Kongen om, at der maatte udnævnes en Forstander for Eksercerskolen, der nøjagtigere opfylder sine Pligter«.\n». . . Uagtet d'Hrr. Eskadronschefer har indmeldt paa deres Maanedslister, at de har efterset d'Hrr. Officerers Paroljournaler, og at disse er rigtig befundne, saa ser jeg dog til min største Forundring af en Rapport fra den tjenstgørende Premiermajor, at ikke en eneste af d'Hrr. Officerer har holdt Paroljournalen. D'Hrr. Eskadronschefer har altsaa ved deres urigtige Melding paa Maanedlisten foranlediget mig til at give en usandfærdig Indberetning til Hs. Maj. Kongen, som er mig højst ubehageligt. Jeg vil haabe, at De herefter forskaaner mig for, at sligt ikke alene skal ske hverken i denne eller i nogen anden Henseende, og har den tjenstgørende Premiermajor at indestaa mig for, at Hs. Majestæts Befalinger punktlig bliver opfyldte, og at alle Parolbefalinger fra den 22. August 1813 som den Dag, jeg har overtaget Kommandoen over Regimentet, bliver af d'Hrr. Officerer indførte i Paroljournalerne, som er forsynede med Regimentets Segl og paginerede«. I Holsten var dog Forholdene vanskeligere end andetsteds i Riget, thi en betydelig russisk Styrke, som belejrede Hamborg, havde okkuperet det sydlige Holsten, der maatte underholde den. Armédivisionen, ca. 10.000 Mand, som skulde afgives til de Allierede, manglede saa at sige alt, og de Subsidier, som Sverrig ved Fredsslutningen var gaaet ind paa at betale til Divisionens Underhold, blev holdte tilbage, fordi man tillagde Danmark og særlig Kongen Andel i Befolkningens Rejsning i Norge imod dette Lands Afstaaelse til Sverrig. De to holstenske Eskadroner blev ikke optagne i det 2. Auxiliairkorps, uagtet dettes nye Chef, Generalløjtnant Kardorff, udtrykkelig havde anmodet Kongen om at faa 4 Husareskadroner med sig. Eskadronerne, der ved Fredsslutningen var ret svage i Styrke, blev til at begynde med forlagte til Itzehoe og Bramstedt med Ewalds lille Detachement i Neumunster. Senere blev de under Oberst Waldecks Kommando bag Wilster anvendte i den Troppekordon (ialt to Batailloner af Holstenske Skyttekorps og de to Eskadroner), som skulde hindre Russerne i at bortføre kongelige Effekter fra Fæstningen Glückstadt. Selv efter at de franske Tropper i April og Maj havde rømmet Hamborg, vedblev de russiske Tropper at staa i Holsten og bredte sig i Sommerens Løb over hele denne Landsdel, saa at de danske Tropper maatte trækkes bag Ejderen. Først i januar 1815 forlod Russerne dansk Territorium.\nPerioden fra 1805 til 1815