Aktivní hračka DOG BRICK | stefon\nPlastový DOG BRICK je další z vynalézavých her od Niny Ottosson ve tvaru puzzle. DOG BRICK má čtyři řady se dvěma plastovými kryty ve tvaru kosti. Hra... celý popis\nPlastový DOG BRICK je další z vynalézavých her od Niny Ottosson ve tvaru puzzle.\nDOG BRICK má čtyři řady se dvěma plastovými kryty ve tvaru kosti. Hra spočívá ve schování pamlsků pod různě rozmístěné kryty, které Váš pejsek posouvá buď čumákem nebo pomocí tlapek. Tento jednoduchý design Vám nabízí řadu možností v různých úrovních obtížnosti.\nDalší možnost jak využít DOG BRICK v létě je naplnění vodou nebo vývarem atd. a zmrazení a o další zábavu je postaráno. Oblíbenost her jako je tato spočívá v tom, že je zábavná nejenom pro Vašeho pejska, ale i pro Vás. Když se podaří pejskovi úkol splnit, pochvalte ho. Začínejte jednoduchými úkoly, postupně zvyšujte obtížnost.\nDOG BRICK je vyroben z kvalitního plastu odolného slinám, lze mýt i v myčce.\nDůležité: Nedovolte psovi žvýkat hračku, nenechávejte psa s hračkou bez dozoru. Hračku ukliďte, když hra skončí. Určené pro psy a kočky. Hračka není určená pro děti.!\nPejsci, kočičky Pro psy Pro kočky Baron


O nás — CF Plus Chemicals\nOdemykáme potenciál 2. generace Togniho činidel\nV roce 2011, Václav Matoušek objevil v rámci své doktorské práce na ETH Zurich ve skupině profesora Antonia Togniho novou, strukturně bohatou rodinu sloučenin hypervalentního jodu - Togniho činidla druhé generace. Jejich aplikačnímu potenciálu se věnoval po zbytek svého studia a rozhodl se jejich pestrou chemii převést do aplikované sféry.\n„Během doktorského studia jsem byl svědkem obrovské užitečnosti Togniho činidel v life sciences při přípravě nových trifluoromethylovaných sloučenin. S objevem nové generace činidel, která kombinují reaktivitu první generace se širokou, prakticky neomezenou paletou substituentů činidel druhé generace, jsem se rozhodl tyto unikátní činidla na ETH patentovat a po dokončení disertace se plně věnovat jejich komercionalizaci pod taktovkou vlastní firmy.”\nZrod CF Plus Chemicals, specialisty na Togniho činidla\nV roce 2014 založil Václav Matoušek firmu CF Plus Chemicals. Společnost vznikla jako spinoff univerzity ETH Zürich a od svého založení sídlí v biotechnologickém inkubátoru INBIT a úspěšně se účastnila programů rozvoje firem Jihomoravského inovačního centra.\nV roce 2018 se tým firmy rozšířil a laboratoř se v březnu přesunula do větších, nově budovaných laboratorních prostor ve firmě BioVendor – Laboratorní medicína v Brně-Řečkovicích.


Peníze Čurbymu rád dám, Věchet zaspal dobu, říká fanoušek Vráťa - Kultura - Zprávy - Trutnovinky\nPeníze Čurbymu rád dám, Věchet zaspal dobu, říká fanoušek Vráťa\n9.7.2017 • Kultura •\nTrutnov - Je po sobotní půlnoci, někteří členové z kapely Nuclear Assault už před chvílí opustili Bojiště a z pódia zrovna rozdává pořádnou porci švédského crustu skupina Victims. Festival Obscene Extreme se přehoupl do svého posledního dne, kdy řada fanoušků ještě před večerním programem míří domů. A některé z nich čeká předlouhá cesta.\n„Já tady vydržím až do konce,“ říká mi Vráťa, s nímž se potkávám ve frontě na hermelín s topinkou. Na rozdíl od Brazilců, Němců, Španělů to má kousek. Bydlí v Hajnici. „A v pondělí rovnou do práce,“ prozrazuje mi nástrojař z Tyca.\nFestivalového života na Bojišti si užíval plnými doušky od středy, tedy od začátku. Když do Trutnova odjížděl, doma prohodil něco v tom smyslu, že těch pár dní nechce mít nic společného se světem. A to se mu splnilo. Ve čtvrtek rozbil mobil. „Byl jsem úplně out,“ usmívá se tři roky po sobě pravidelný účastník tohoto světového svátku extrémní muziky.\nPředtím patnáct let navštěvoval hlavní trutnovský fesťák - Open Air. „Byl jsem skalním fanouškem,“ hlásí hrdě. Jenže pak na festival, jehož pořadatelem je Martin Věchet a letos se ani nebude konat, přestal chodit. Důvod? „Myslím, že Věchet zaspal dobu a Čurby mu taky názorně předvedl, že když se chce, tak se dá s městem dohodnout,“ tvrdí Vráťa.\nA proto ho ani nemrzí, že nejstarší český festival v Trutnově skončil. „Jsem rád za Čurbyho, co tady dělá. Je to super. Obscene Extreme má budoucnost a fandím mu,“ oceňuje akci, na kterou se však někteří lidé stále dívají skrz prsty. „Je to zábava a já za to ty peníze rád dám, protože rád podpořím dobrý festival a dobrou věc,“ zdůrazňuje.\nZ hlediska počtu lidí mu letošní festivalový rej v areálu přišel malinko chudší. To mi ale potom vyvrací prodejce absintové limonády Richard, jenž tvrdí, že letos bylo naopak suverénně nejvíc lidí. Co se týká hudební programu, ten byl podle Vráti nejlepší, co za tři roky slyšel. „A dnešek byl pro mě top,“ užíval si sobotní dávku thrashových kapel včetně té nejslavnější v historii festivalu - amerického běsnícího tornáda Nuclear Assault. „Určitě to stálo za to a za rok tady budu stoprocentně znovu.“\n„Výborný,“ vystihuje stručně koncert zámořského kvarteta i jedna slečna z Olomouce s přezdívkou Chucky, které se ptám na dojmy o pár minut dříve. Přestože se opírala o berle, tak OEF ji sem vytáhl z Moravy i letos - celkově již podeváté. Drsnou hudbu poslouchá asi od dvanácti. „Přivedli mě k tomu starší,“ prozrazuje, že vyrůstala na malé vesnici. A tudíž jí není cizí ani cimbálovka. „I při ní se dokážu pobavit,“ usmívá se.\nV Trutnově si nejvíc užívá fajnovou atmosféru a přátelských lidí. „Vidí, že mám berle a každý mi hned ochotně nabízí pomoc,“ říká žena, která přes léto sjíždí prakticky jeden fesťák za druhým.\nBojiště zasáhl „jaderný útok“ loučících se amerických legend\nOBRAZEM: Co se dělo před sobotním vrcholem OEF


Restaurace Sezimovo Ústí se salónkem | Restu.cz\nRestaurace Sezimovo Ústí se salónkem\nV Sezimově Ústí jdete na jistotu, protože s námi vybíráte z těch nejlepších restaurací. Víme, kde na vás čekají ty nejlepší speciality z vámi vybrané kuchyně. Restaurace v Sezimově Ústí se těší na vaši návštěvu. Ano, takhle jednoduché to je!\nTop 5 recenzenti v Sezimově Ústí\nhlasil 1 recenzí


Známá jména českého hudebního klasicismu\n12 Mar 2000 - 28 Oct 2009\nBRIXI František Xaver\nHABERMANN František Václav\nJÍROVEC Vojtěch Matyáš\nKOPŘIVA Jan Václav\nKOPŘIVA Karel Blažej\nKOUTNÍK Tomáš Norbert\nKOŽELUH Jan Antonín\nKOŽELUH Leopold Antonín\nKRAMÁŘ František Vincenc KRUMPHOLTZ Jan Křtitel\nKUCHAŘ Jan Křtitel\nLINEK Jiří Ignác\nMAREŠ Jan Antonín\nNERUDA Jan Chrysostomus\nNERUDA Jan Křtitel\nPOKORNÝ František Xaver\nRYBA Jakub Jan RYBA Jakub Jan\nSEGER Josef Ferdinad Norbert\nSPERGER Jan Matyáš\nSTAMIC Jan Václav\nSTICH Jan Václav\nVENT Jan Nepomuk\nBENDA František (1709-86) - jeho rodina pocházela ze Starých Benátekkk na Boleslavsku. Jeho otec, Jan Jiří Benda, tam byl tkalcem a přivydělával si hrou na hoboj po hospodách; jeho manželka pocházela ze slavného muzikantského rodu Brixiů. Jejich nejstarší syn František Bedna prošel všemi známými etapami muzikantského života té doby. Jako chlapec a student zpíval na kůru, vyhrával po hospodách k tanci a později se stal členem různých šlechtických kapel. Jako starý muž vypsal své osudy v pamětech, které představují jedinečný dokument; podávají mj. svědectví o několika způsobech hudebnické emigrace. Potřetí a definitivně opustil Benda zemi takto: „...Ve Vídni však ode mne žádali lokajské služby, což mne velmi bolelo. Ježto prostředky byly, počal jsem pomýšlet na - tajný útěk. Příležitost se dostavila. Často mne tu a tam žádali ke hře, takže jsem býval i v noci mimo dům. Mělo to později dobré následky. jistý hudebník jménem pan Čart, jenž býval ve službách hraběte Pachty, se se mnou seznámil důvěrně, a ježto byl ve svých službách právě tak nespokojen jako já ve svých, rozhodli jsme se tajně ujít, a to do Polska... Vzali jsem s panem Čartem některé hudebniny a pár flauty traversi do železné pokladnice, taktéž dvoje housle a několik košil; střídavě jsme vše nesli... Vydali jsme se večer v sedm hodin na cestu, míjeli, pokud to jen bylo možno, hlavní zemskou silnici a několika dnech jsme šťastně dorazili do Vratislavi. Zde jsme se prohlásili jako studenti z Prahy, kteří chtějí zkusit v Polsku své štěstí, učinili několik známostí a v neděli hrál každý z nás po jednom koncertu v kostele..." další Bendova kariéra vedla až k místu koncertního mistra královské pruské dvorní kapely. Zde začal také komponovat, vděčně přijímaje rady kapelníka K. Grauna o umění generálbasu. Napsal 15 houslových koncertů a množství houslových sonát, s oblibou komponoval drobná capriccia. Vedle Stamice, kterého o mnoho přežil, se jediný dopracoval osobitého slohu v houslové hře, nezávislého na italské tradici. ve skladbě ovšem patřil spíše ke konzervativnímu proudu severoněmeckého okruhu, který se nikdy plně neodpoutal od barokního stylu.\nBENDA Jiří Antonín (1722-95) - viz "Mozart a ČČeši".\nBRIXI František Xaver (1732-71) - byl synem Šimona Brixiho, pražského kantttora a varhaníka v kostele sv. Martina ve zdi na Starém Městě. Studoval v hudbě proslulé piaristické koleji v Kosmonosech (1744-48), kde o jeho hudební vzdělání dva roky pečoval páter Šimon Kalous (1715-86), řádovým jménem Simon a Sancto Bartholomeo, známý i jako skladatel.\nPo studiích se Brixi s úspěchem uplatňoval v pražských chrámech jako varhaník a skladatel. Den před svými sedmadvacátými narozeninami převzal v lednu roku 1759 nejpřednější hudebnické místo v zemi: stal se kapelníkem metropolitního chrámu sv. Víta na Hradčanech. Během několika let pronikl jeho umělecký věhlas i do zahraničí. V Polsku, Rakousku i západním Německu patřil v sedmdesátých a osmdesátých letech j nejhranějším autorům chrámové hudby. Mnichovští jezuité od něho několik let objednávali hudbu k duchovním dramatům, prováděným slavnostně v postní době; v klášteře cisterciáků v západním Německu v Ottobeuren je dodnes v dobových opisech zachováno 167 jeho děl atd. Na domácích kůrech Brixi dominoval jednoznačně. Ač se nedožil celých čtyřiceti let, zanechal velmi rozsáhlé dílo, odhadované přibližně na 500 titulů. Mezi nimi pochopitelně daleko převládají chrámová díla všeho druhu, od pašijových oratorií přes slavnostní mešní kompozice s velkým provozovacím aparátem a krátké mše s doprovodem houslí a varhan až po drobné instrumentální skladby.\nK ryze hudebním kvalitám těchto děl patří originální melodická invence, spojená s neméně bohatou rytmickou složkou. Brixi hojně uplatňoval synkopy a trioly a stálým kombinováním nejrůznějších rytmických útvarů, nepravidelnostmi a přesahy se vyhýbal jednotvárnosti, do které upadalo mnoho domácích autorů. Ty převyšoval i složitější harmonií a pestrostí formálního členění. Pokud jde o bohatství výrazových poloh, soustředěným mnohdy do nevelké plochy, lze Brixiho srovnávat s raně barokním Michnou. Počet doprovodných orchestrálních hlasů nebývá velký, a třebaže těžiště díla leží jednoznačně ve vokální složce, jsou zvláště houslové party Brixiho skladeb velmi aktivní, samostatné a často přinášejí i nové motivy.\nNad domácí autory vynikal Brixi i kontrapunktickou dovedností, osvědčovanou zvláště v mešním Amen. Výraznou stránkou jeho talentu byla něžná lyrická melodika, v dvojhlase zdůrazňovaná terciovými či sextovými paralelami. Brixi komponoval většinou na latinské texty katolické liturgie a tato skutečnost měla mnohostranný vliv na charakter jeho hudby. Osobně tíhl k pravidelně členěné melodice, jak ji znal z české lidové písně a současné italské hudby, avšak tato tendence se mohla v jeho díle plně uplatnit jen u skladeb na veršované texty (především v oratoriích) a v nepočetné tvorbě instrumentální. Naopak próza mešního textu, který Brixi nejčastěji zhudebňoval, se vymykala pravidelnému metrickému schématu. Tento konflikt dvou navzájem protikladných tendencí, do něhož navíc ještě zasahovala tradiční snaha nalézt příhodný výraz pro expresivní partie mešního textu, dává Brixiho skladbám stále vnitřní napětí.\nSvé charakterizační umění, životní postřeh a vtip uplatnil Brixi v latinských komických scénkách ze školního prostředí Erat unum cantor bonus, Luridi scholares (Byl jednou dobrý kantor, Bledí žáci), v nichž je především úsměvně karikována postava kantora, jeho hudební znalosti a výchovné metody; obě hry získaly velkou popularitu, a to i v zahraničí. Podobné zaměření měla jeho Bitevní sinfonie s programními poznámkami, zachovaná v orchestrální i klavírní verzi. Instrumentální tvorba představovala ovšem jen malou část Brixiho produkce (varhanní-cembalové koncerty, flétnový koncert, sinfonie). Oblíbená Sinfonia in D vykazuje některé společenské rysy s tvorbou Mannheimských (crescendové vzestupné téma první věty, jemná lyrika druhé věty), ovšem bez jejich formové velkorysosti.\nBrixiho dílo, v němž se prolínají barokní prvky s raně klasicistickými, přispělo k plynulosti hudebního vývoje na domácí půdě. V jeho stínu stáli všichni domácí autoři, z nichž se Briximu talentem, kompozičním mistrovstvím a zčásti i obecnou popularitou nejvíce blížili ředitel kůru premonstrátského kláštera na Strahově v Praze J. L. Oehlshlägel a F. W. Habermann. Oba patřili k starší generaci než Brixi, což se zvláště u Habermanna projevilo větším vlivem barokních stylových prvků (silná podíl polyfonie). Pocházeli z německých rodin v severním a západním pohraničí Čech a jejich dílo nebylo dosud náležitě prozkoumáno a oceněno.\nDRUŽECKÝ Jiří (1745-1819) - rodák z Jemník u Slaného; studoval hobojjj u Besozziho, jednoho z nejslavnějších hobojistů 18. století. Dlouhá léta působil jako kapelník u pluku svob. pána von Steina, který sídlil v Linci, ale často pobýval na Slovensku. Od r. 1787 jej najdeme jako kapelníka Grassalkovičovy kapely v Bratislavě a jeho poslední působiště bylo v Uhrách, kde od r. 1807 byl skladatelem a od r. 1813 hudebním ředitelem u arcovévody Josepha Johana. Družecký zemřel v Budíně, kde je uchována jeho hudební pozůstalost. Jako vynikající hobojista psal především pro dechové nástroje; jeho partity se počítaly na stovky.V nejrůznějších nástrojových kombinacích uplatňoval i dobově oblíbený basetový roh (předchůdce basklarinetu).\nDUSÍK Jan Ladislav (1760-1812) - Životní příběh Jana Ladislava Dusíka bylll předznamenán nejen neobyčejným nadáním, ale i neobyčejnými náhodami. Vynášely jej na vrchol slávy, nejednou však otvíraly před jeho kroky propasti neočekávaných nebezpečenství, kdy bylo v sázce vše, i holý život.\nNarodil v se v Čáslavi dne 9. února 1760 v rodině českého kantora s hudebnickou krví, Jan Josefa Dusíka. Úděl českých venkovských kantorů v 18. století byl málo záviděníhodný. Byla to doba národního útisku, o české školy i existenci učitelů byl macešsky postaráno. Většinou nezbývalo než si přivydělávat hrou na varhany v místním kostele, účinkováním na pohřbech i svatbách a vychovávat mladý hudební dorost.\nOtec Jana Ladislava byl ovšem nadprůměrně nadaný hudebník, což mu zajistilo místo varhaníka na kostelním kůru a vyučování na městské škole, takže u Dusíků nouze nikdy hostem nebyla. Všichni členové rodiny byli hudebníky. Otec byl velkým ctitelem Josefa Haydna, s nímž udržoval písemný styk. V takovém prostředí tedy vyrůstal Jan Ladislav. Hudba zněla kolem něho neustále.\nMladý Dusík vystudoval nejprve gymnázium v Jihlavě, kde se zároveň zdokonaloval ve hře na varhany. Potom se zapsal v Praze na filozofii, avšak nedovedl v ní nalézt pravé zalíbení. Stále ho to táhlo k hudbě. Od mládí vnímal celý svět hlavně sluchem. Všechny zvuky v přírodě, šum větru, zurčení potoka i rytmus lidské práce měnily se v jeho vnímání v hudební výrazy. Hudba jej obklopovala a byla v něm. Snad proto, aby se jí mohl v klidu oddávat, zamýšlel odejít do kláštera.\nTehdy Dusík ještě netušil, jak dobrodružný život má ještě před sebou! náhoda v osobě hraběte Maennera zkřížila jeho plány. Hrabě poznal velké Dusíkovy schopnosti z vlastního poslechu, rozmluvil mu nápad s klášterem a vzal jej – tehdy devatenáctiletého – s sebou do Holandska.\nHned první koncert v cizině měl takový úspěch, že rozhodl o celém dalším osudu mladého klavírního virtuosa. Bylo mu hned nabídnuto dobře placené místo varhaníka a dostával spoustu koncertních pozvání do různých míst. V té příznivé době vyšly v Haagu i některé jeho klavírní a houslové skladby. Dusík však cítil, že jako skladatel potřebuje ještě mnohou radu. Rozjel se do Hamburku k Ph. E. Bachovi. Studoval u něho asi rok.\nPak následovala řada úspěšných koncertů v Berlíně. Mladý umělec hrál i před králem Bedřichem II., který si jej chtěl trvale zajistit nabídkou vysoké roční gáže. Dusík však toužil do světa, cestování bylo jeho vášní. A skutečně, zanedlouho se s ním setkáváme až v Petrohradě. Tam mu osud nastražil první velkou léčku. Jednoho dne, kdy měl opět hrát před carevnou Kateřinou, dostal do ruky záhadný způsobem prsten se zvláštní ozdobou. Byl to stočený had s korunkou a smaragdovýma očima. Dusík si v okamžitém rozmaru navlékl prsten, netuše ani zdaleka, že tato hezká ozdoba je odznakem spiklenců proti carevně. Byl zatčen a jen s přispění přátel, hlavně knížete Radziwilla, mu s velkými nesnázemi umožnilo únik na Litvu. Pobyl tam asi dva roky na statku krásné kněžny Radziwillové. O této době jeho života kolují jen pověsti, nevíme nic bližšího.\nV roce 1786 je Dusík v Paříži. Jeho koncertní vystoupení mají nadšený ohlas. Nejvyšší kruhy mu skládají hold jako umělci. Je známo, že hraje i před královnou Marií Antoinettou. Jeho úspěchy nemají pochopitelně žádné politické pozadí, přesto se tu však rýsuje hrozba, že by jej osud mohl opět zaplést do sítí. Chystá se Velká francouzská revoluce a každý, kdo má styky s aristokracií, může se stát podezřelým. V rozhodné chvíli přemluví anglická zpěvačka Sofie Corrinová Dusíka, aby opustil hrozivě nevyzpytatelnou Paříž a odjel s ní a jejím otcem do Anglie. Dusík se tam později se Sofií oženil a dokonce uložil své úspory do tchánova hudebního nakladatelství. Bylo-li pro něho šťastné, že opustil Francii, jeho manželství šťastné nebylo. hudební nakladatelství po čase zkrachovalo a Dusík přišel o své peníze. Situaci vyřešil útěkem z Anglie do Hamburku.\nJako pianista měl v té době velké jméno. Není divu, že v Německu okouzlil svoou hrou prince Louise-Ferdinanda. Ale i Dusík si oblíbil tohoto kavalíra a milovníka hudby a stává se jeho nerozlučným druhem. Doprovází jej dokonce i na bitevním taženích. Smrt prince ve francouzsko-pruské válce roku 1806 u Saalfeldu jej těžce zasáhne. Památce mrtvého přítele se poklonil velkou Sonátou, op. 61, nadepsanou „Elegie harmonique“.\nDuševně zlomen, snad i fyzicky unaven, vrací se Dusík do milované Francie, kde prožívá svá poslední léta. Koncertuje ještě s velkým úspěchem, ačkoliv se již necítí zdráv. Je to už podzim jeho života. Ze všech radostí zbývají mu už jen procházky v zámeckém parku, mezi staletými stromy, které tak miluje. V Saint-Germain en Laye umírá dne 20. března 1812.\nS výjimkou kratičké přestávky v rodném městě a v Praze, která pak ještě dlouho vzpomíná na jeho umění přednesu, prožil Dusík celý svůj život v cizině, ale nikdy nezapomněl na svou vlast. Svým cítěním vždy zůstal Čechem. Jeho hudba je toho dokladem. V době Dusíkova mládí skládají svá díla Haydn a Mozart; teprve deset let po něm se narodí Beethoven. Tím zajímavější, že v jeho hudbě již někde postřehneme názvuky národního tónu, které pak plně žijí až v díle Smetanově. Není to dokladem, o kolik byl Dusík před svou dobou?\nDlouho jsme nechávali jeho skladby v těžko dostupných archívech. Teprve poslední doba ho po zásluze doceňuje a dává nám do ruky postupně tato vzácná díla v novém vydání. Nejcennější z jeho tvorby jsou jistě koncerty s orchestrem, jichž má celou řadu. Ale také mnohá sonáta si zaslouží zařazení do běžného repertoáru pianistů. Nejsou to díla snadná. „Elegie harmonique“ je nejen obtížná k nastudování, ale vyžaduje i od posluchače soustředěné zaposlouchání. Jiná cenná sonáta má programní název „Le reotur á Paris“ – Návrat do Paříže.\nNebo vzpomeňme kratších skladeb. Obě ronda, „Les Adieux“ i „La matinée“, by měli mladí pianisté nastudovat. První pro jeho citovost, která vyžaduje tolik barevných odstínů, že je nedostižnou školou úhozu. A druhé? Zdánlivě snadné, ale pokuste se nastudovat je v tempu, jaké potřebuje. Skladba „Consolation“ – Útěcha, je kabinetní ukázkou náladové tvorby. Formou záležitost klasická, ale náplní již blízká romantismu. A právě tak každá z jeho sonatin, což jsou jeho nejsnazší dílka, zasluhuje pozornost, neboť přes zdánlivou prostotu jsou to jemně vybroušené pianistické drahokamy.\nDUŠEK František Xaver - viz "Mozart a Češi".\nFIALA Josef (1748 Lochovice –1816 Donaueschingen) – syn učitele v západočeských Lochovicích. V pražském orchestru hraběnky Walburgy von Netolice působil jako hobojista, cellista a hráč na violu da gamba a byl jedním z mnoha talentovaných hudebníků, kteří se pokoušeli o štěstí a slávu v západní části svaté říše římské, v Německu. Po krátkých pobytech v Regensburku, Wallersteinu a Mnichově, získal Fiala na doporučení Leopolda Mozarta místo v salcburském dvorním orchestru. Nicméně brzy začal být v Salcburku nespokojen a vydal se proto na cestu přes Pasov do Vídně, kde zpočátku bydlel u Wolfganga Amadea Mozarta, který ho znal už z Mnichova. Jeho koncertní úspěchy ho zavedly až do vzdáleného Petrohradu, odtud do Břeclavi a Berlína a nakonec do Donaueschingenu, kde se usadil. Od 1792 do 1816 vystupoval jako sólista na violoncello v dvorním orchestru prince z Fürstenberku. Podle dochované sbírky děl Josefa Fialy, kterého si velmi cenil Wolfgang Amadeus Mozart, zejména pro jeho díla komponovaná pro dechové nástroje, se zdá, že komponoval výhradně hudbu instrumentální, která jej zobrazuje jako nápaditého a talentovaného skladatele mající své kořeny hluboko v tradicích „Mannheimské školy“.\nHABERMANN František Václav (1706-83) - (1706-83) - rodák z Kynžvartu, vyšel z rozvětveného muzikantského rodu. Po studiích na gymnáziu v Klatovech odešel do Prahy, kde se věnoval studiu filozofie. Hudebně se vzdělal především v zahraničí, zvláště ve Španělsku, Itálii a ve Francii. Působil v Itálii na florentském dvoře toskánského vévody. Kolem roku 1731 byl jmenován kapelníkem prince Louise Henriho Condé, od roku 1741 zastával v Praze místo regenschoriho u maltánů a theatinů a na sklonku života se stal ředitelem kůru děkanského kostela v Chebu (1773-1783). Ve svých skladbách se jeví především jako přísný kontrapunktik. Psal též oratoria a školské hry; ve svých mších, oratoriích, sinfoniích a sonátách navazoval na Händela a Bacha. Byl v Praze představitelem tradicionalistického křídla hudebníků, inklinujících ke starším vzorům italské hudby. Je jedním z mála domácích autorů, jež chrámové skladby vyšly alespoň z malé části tiskem; z jeho instrumentálních děl bylo zatím nalezeno velmi málo.\nJÍROVEC Vojtěch Matyáš (20. 2. 1763 České Budějovice - 19. 3. 1850 Vídeň) - skladatel, kapelník, houslista, klavírista a varhaník. Základní hudební vzdělání získal u svého otce, varhaníka. V Praze studoval filozofii a práva, ale studium přerušil a vstoupil do šlechtických služeb. Procestoval značnou část Evropy. V roce 1789 byl v Paříži, před revolucí uprchl do Londýna. Po návratu do Vídně byl nejprve vyslaneckým kocipistou, v letech 1804-1831 skladatel a dirigent dvorního divadla ve Vídni. Skladatelsky ovlivněn zejména J. Haydnem. Jeho dílo obsahuje cca 60 symfonií, dále tvořil koncerty, serenády, suity, opery, písně. Zvlášť bohatá je tvorba komorní, zejména smyčcová kvarteta. Důležitý pramen poznání jeho života a díla je vlastní životopis (1848), vydaný v r. 1915 Alfredem Einsteinem. Český překlad Františka Bartoše Vlastní životopis Vojtěcha Jírovce vydala Topičova edice v Praze v roce 1940.\nKOPŘIVA Jan Václav (1708-89) - autor znamenitých latinských pastorálníccch árií a mší aj. Uvážíme-li, že se jeho syn Karel Blažej (1756-86) - Mozartův vrstevník a Segerův žák - nedožil třiceti let, staneme před chrámooovými áriemi v hlubokém obdivu. Nejenže jsou technicky velmi náročné - jejich koloraturní partie dokládají i netušenou vysokou úroveň kůrových zpěváků z malé obce - ale jistota formálního řešení a koncertantní ráz této hudby ji staví vysoko nad obvyklou kantorskou produkci. Totéž platí o jeho původních varhanních skladbách, mezi nimiž zaujme fuga na téma jedné z nejproslulejších skladeb Kopřivova učitele Segera, jež je exponováno v převratu, jakož i Fuga supra cognomen domini Debefe (Fuga na jméno pana Debefe), vybudovaná na hudebním kryptogramu.\nKOPŘIVA Karel Blažej (1756–1785) pocházel z hudebního a kantorského rodu působícího v jeho rodných Citolibech u Loun. Studoval u Segera v Praze a byl pak v rodišti varhaníkem a učitelem hudby. Psal chrámové vokálně instrumentální skladby, symfonie, instrumentální koncerty a varhanní fugy i preludia, v nichž se mísí postupy příznačné pro klasicismus s pozůstatky barokní tradice.\nKOUTNÍK Tomáš Norbert (1698 - 1775) - choceňský rodák a kantor, regenssschori a starší literátského bratrstva, složil řadu českých pastorel, např. Cantus pastoralis pro festis Natalitis Vám ó věrní pastýři (Pastýřský zpěv k slavnosti narození Páně...), Gloria in C, známá též pod názvem Hej, hej, jeden i druhej. Dále složil Koutník řadu českých árií a litanií, což platí i o jeho krajanu Josefu Šarapatkovi (asi 1733-95) ze Žamberka. Kompoziční činnost těchto autorů byla bezprostředně spjata s potřebami chrámu, v němž působili, a tak v jejich odkaze tvoří většinou drobné příležitostné skladby, jejichž vznik byl podnícen potřebou zajistit pro významné svátky a nedělní bohoslužby chrámovou hudbu. Podkladem těchto skladeb byly liturgické texty, kancionály a původní tvorba. Např. Linek psal svá sepolkra na texty Michnových písní z České mariánské muziky (Když v myšlení usmrcení Ježíše rozjímám; píseň je otištěna i u Šteyera aj., z Holanova kancionálu Kaple královská zpěvní a muzikální (Ortel vyšel, by na smrt šel k mistru popravčímu). Také Koutník sáhl při kompozici po těchto předlohách, jak ukazuje píseň na Michnův text Ó vinšovaná hodino. S touto praxí se pak setkáváme ještě i u Ryby.\nKOŽELUH Jan Evangelista Antonín (1738-1814) - byl svatovítským kapelníkem, v aristokratických rodinách, kde F. X. Dušek učil hře na klavír, vyučoval obvykle zpěvu. Také on dovršil své hudební vzdělání ve Vídni a jako jediný domácí autor pak dosáhl provedení dvou svých italských oper v pražském stavovském divadle: Alessandro nell´ India (Alexandr Veliký v Indii, 1769) a Demofoonte (Demofón, 1772). Operní vlivy silně pronikly i do jeho chrámového díla.\nKOŽELUH Leopold Antonín (1747-1818) rodák ze středočeských Velvar, vystudoval v Praze gymnázium a z části práva. Posléze však u něj převládla náklonnost k hudbě, již studoval u svého bratrance, regenschoriho J. A. Koželuha a u F. X. Duška. V Praze vytvořil řadu baletů. Roku 1778 odešel do Vídně, kde se rychle prosadil jako skladatel i pedagog a již počátkem 80. let u císařského dvora. V té době jej salcburský arcibiskup (bezvýsledně) žádal, aby u něj přijal místo po Mozartovi.\nDobou Koželuhových tvůrčích i společenských vrcholů bylo období 80.-90. let, kdyby byly jeho skladby – oratoria, opery, klavírní koncerty, symfonie atd. – s úspěchem provozovány na různých místech Evropy. (Např. na Salomonových koncertech v Londýně řídil Koželuhovy symfonie sám Haydn.) Od r. 1792 zastával Koželuh u dvora císaře Františka II. Funkci komorního kapelníka a dvorního skladatele. K publicitě jeho děl přispívala i okolnost, že od r. 1784 měl vlastní hudební nakladatelství. Zvláště velký úspěch měl při korunovaci Leopolda II. - při této příležitosti složil kantátu, symfonii sbory i árie.\nKoželuh byl autor mimořádně plodný, což s sebou často nese nebezpečí setrvačnosti a manýry. Nalezneme u něho někdy i díla slabší, ale vedle nich zároveň i skutečné skvosty, a to zejména v hudbě komorní. Tu se jeví mnohdy jako předchůdce Beethovenův (např. v klavírních triích) či Schubertův. Napsal na 40 klavírních koncertů, 30 symfonií, 6 smyčcových kvartetů, 60 klavírních sonát, dále písně oratoria i opery.\nKRAFT Antonín (1749-1820) byl slavný violoncellový virtuóz, sólista i komorní hráč. Působil s J. Haydnem v kapele knížete Esterházyho. S W.A. Mozartem hrál v kvartetu. L. Beethoven pro něj napsal cellový part Trojkoncertu. Sám složil několik violoncellových sonát, koncertů apod.\nKRAMÁŘ František Vincenc (zvaný Krommer, 1759-1831) - po smrti Leopolda Koželuha (1747-1818) převzal jeho úřad a stal se císařským dvorním kapelníkem a skladatelem ve Vídni. K této vysněné metě dospěl strastiplnou cestou, k níž patřila také osmiletá činnost v čele vojenské kapely pluku hraběte Grassalkoviče, která pobývala střídavě ve Vídni a v Bratislavě a udržovala čilé styky s Haydnem, dlouholetým kapelníkem esterházyovské kapely. Největší životnost si z Kramářovy tvorby uchovaly právě kompozice pro dechové ansámbly; na devíti Kramářových symfoniích lze sledovat, jak tato forma jako celek i v jednotlivých větách nabývala větších dimenzí a jak se díky získané formové mohutnosti stávala nejvhodnější formou pro veřejné koncertní sály. Velké dobové oblibě se těšily Kramářovy kvartety, k živému koncertnímu repertoáru dodnes patří jeho koncerty pro hoboj a klarinet.\nKRUMPHOLTZ Jan Křtitel (1747-1790) byl slavný virtuoz na harfu. V mládí sbíral zkušenosti jako hudebník u vojenských regimentů a v hereckých společnostech. Hrál totiž nejen na harfu housle i violu, ale také na hoboj a lesní roh. Posléze se r. 1767 vrátil do rodné Prahy, kde se připravoval cíleně na dráhu harfeníka a skladatele. Tato snaha se zúročila nabídkou angažmá u knížete Esterházyho. Zde se stal obdivovatelem a žákem J. Haydna, kterému předkládal svá díla k posouzení. Posléze se umělecky osamostatnil a podnikl sólové turné po celé Evropě. R. 1777 se usadil v Paříži, kde získal mnoho žáků a upevnil si postavení skladatele i virtuóza. Pracoval zde s předními výrobci harf Nadermannem a Erardem na zdokonalování pedálového systému. Pro harfu napsal 52 sonát a 6 koncertů, mnoho dalších skladeb pro jednu a více harf, symfonie. Důležitá je i jeho Škola pro harfu.\nKUCHAŘ Jan Křtitel (1751-1829) – byl žákem Josefa Segera a pak varhaníkem pražských kostelů. Jeho kompoziční sloh výrazně ovlivnil W. A Mozart, s nímž se spřátelil a spolupracoval při pražských inscenacích Figarovy svatby a Dona Giovanniho. To se projevuje nejen v klavírních tancích a církevní vokálně instrumentální hudbě, ale i ve varhanních fantasiích, preludiích, partitě atd.\nLINEK Jiří Ignác (též Linka, 1725-91) - jako kantorský syn studoval u piaristů v Kosmonosích (1735-36) spolužákem J. Bendy, později také v Praze u Segera. V rodném Bakově nad Jizerou zastával učitelský úřad, který převzal po otci, od roku 1747 až do smrti. navíc byl obecním písařem a stál v čele místního literátského kůru. V jeho rozsáhlém díle se nacházejí i cembalové koncerty, pastorální sinfonie a především množství chrámových skladeb na české texty. I dnes je populární jeho Pastorella Iucunda (Radostná pastorela). Jsou zachována také Linkova česká sepolkra, vokálně instrumentální skladby o umučení Krista, prováděné o velikonocích na Velký pátek (sepulchrum - rozumí se boží hrob). Významné postavení těchto tří skladeb (Oratorium o umučení Pána našeho Ježíše Krista, Symphonia o umučení Páně a Kriminalista nevinný) v české kultuře plně už z prostého faktu, že jsou to nejrozsáhlejší oratorní skladby 18. století, psané na český text. Jejich velké dacapové árie (ABA) jsou uváděna prokomponovaným recitativem a instrumentální předehrou. Sbor se uplatňuje výhradně v závěru skladby.\nMAREŠ Jan Antonín (1719-94) - narodil se v Chotěboři, byl virtuosem naaa lesní roh a violoncellista; v roce 1748 přišel do Ruska jako člen kapely hraběte Běstuževa-Rjumina; proslul zvláště činností v kapele hraběte K. Naryškina, kde roku 1751 vytvořil první tzv. rohovou hudbu, tj. ansámbl hráčů na lesní rohy, jež v podstatě uchovávaly i zvláštní notaci a později dal k nástrojům přidělat jednu klapku umožňující hrát ještě svrchní půltón. Při normální hře měla kapela velmi průrazný zvuk. K dosažení jemnější dynamiky dal Mareš zhotovit zvláštní skříně s otvory, kolem nichž hudebníci stáli a jež sloužili jako společné dusítko. Podle vzoru Marešem sestavené vznikla v Rusku řada dalších, včetně carské. Udržely se asi do poloviny 19. století a podnikaly i zájezdy do západní Evropy.\nMAŠEK Vincenc (1755-1831) - žák F. X. Duška, své štěstí zkusil s opiiisovačkou dílnou a s prodejem tištěných hudebnin, jako virtuos na klavír a tzv. skleněnou harmonikou (viz "Stručný slovník hudebních termínů"), který jako dobový nástroj také nekvalitně vyráběl a neseriózně prodával, po roce 1803 působil také jako dirigent koncertů spolku Societa aj.\nMYSLIVEČEK Josef - viz "Mozart a Češi".\nNERUDA Jan Chrysostomus (1705-1763) - houslista, řeholník a chrámový skladatel působící v Praze; z jeho tvorby se nedochovalo nic, ale Jan Křtitel Neruda o něm napsal, že zkomponoval "ohromné množství symfonií, houslových koncertů, trií atd.", včetně Salve Regina a také opery Les Troqueurs. Jeho šest sonát pro dvoje housle vyšlo tiskem v nakladatelství Breitkopf und Härtel v Lipsku roku 1764.\nNERUDA Jan Křtitel - jelikož dosud nebyly nalezeny žádné záznnnamy o jeho narození ani úmrtí, nevíme z jeho životopisu téměř nic. Ale podle kronikáře drážďanského dvorního orchestru se Neruda narodil roku 1710 v Praze a podle údajů z Dlabačova slovníku zemřel přibližně roku 1780 ve věku 74 let, z čehož vyplývá obvykle udávaný rok jeho narození 1707.\nJako místo Nerudova narození Dlabač udává Rosice na Moravě, ale v místních farních záznamech v letech 1706 až 1710 jeho jméno nalezeno nebylo. Jediné, co z jeho životopisu víme je, že roku 1750 působil jako houslista v kurfiřtské kapele v Drážďanech a roku 1772 odešel do penze. Podle Fürstenauovy kroniky i podle tvrzení Richarda Engländera Neruda nikdy nebyl dirigentem drážďanského orchestru, ale spíše komorním hudebníkem, jenž si vydělával peníze jako snaživý a cenný skladatel chrámové hudby. Dlabač rovněž uvádí, že Neruda studoval hru na housle v Praze a že zde byl zaměstnán v divadelním orchestru do doby než odjel do Drážďan.\nOEHLSCHLÄGEL Jan Lohelius (1724-88) - byl též dobrým kontrapunktikem, ale jeho stylovou orientaci už plně určoval vztah k Briximu, o němž ve svých zápiscích poznamenal: „...obdivuhodné jsou zvláště jeho krásné, ba okouzlující vždy nové a nové originální myšlenky, takže i znalec, který by od něho slyšel třeba 90 či více mší, by jen stěží rozpoznal, že jsou od téhož autora." Oehlschlägel se Briximu velmi přiblížil volbou stylových prostředků, jeho invence však není tak bohatá. Mezi díly, jež by zasloužila znovu oživení, stojí na přením místě Operetta pastoritia (Malá pastýřská opera, 1761), jakési vánoční oratorium. V jednom bodě byl životní příběh Oehlschlägelův, který proslul i jako stavitel velkých strahovských varhan, typický pro osud mnoha hudebníků v Čechách: byl propuštěn z poddanství s podmínkou, že se stane členem řádu. Kdyby snad chtěl někdy řádové roucho odložit, uvalil by na sebe znovu poddanství, tak zněla podmínka hraběte J. J. Valdštejna, zaznamenaná na propouštěcím listě z roku 1746.\nPICHL Václav (1741 Bechyně- 23. ledna 1805 Vídeň) - hudbu nejdříve studoval u bechyňského kantora Jana Pokorného. V letech 1752 až 1758 navštěvoval jezuitskou univerzitu v Březnici u Příbrami, kde se dodnes zachovala v jeho opisech ze studentských let díla jiných autorů. Později se přestěhoval do Prahy, kde během universitních studií (filozofie, teologie a právo) byl žákem Seegerovým, se kterým se věnoval kontrapunktu. V 1762 byl Pichl jmenován prvním houslistou týnského kostela. Roku 1765 ho spolu s dalšími hudebníky angažoval v Praze K. Ditters jako houslistu a zástupce dirigenta pro kapelu biskupa Adama Patachiche ve Velkém Varadíně v Uhrách. Ditters a Pichl se stali dobrými přáteli a není pochyb o tom, že Ditters měl značný vliv na Pichlův skladatelský vývoj. Po zrušení orchestru v roce 1769 se Pichl stal hudebním ředitelem u dvora hraběte Ludwiga Hartiga v Praze. Následující rok byl jmenován prvním houslistou ve vídeňském dvorním divadle, což dokládá i Dittersdorf ve svém životopise:\nNaštěstí v německém divadle bylo volné místo prvního houslisty a on jej získal. Roční plat nečinil více než 450 šilinků, ale on to s nadšením přijal. Jeho služby byly vyžadovány pouze večer, takže měl celý den pro sebe a mohl se věnovat svým žákům. Velmi rád jsem se dověděl, že mému nejlepšímu příteli je poskytován trvalý roční plat 1050 guldenů.\nV roce 1777 byl Pichl jmenován (místo navrhovaného Mozarta) kapelníkem orchestru rakouského guvernéra Lombardie, arcivévody Ferdinanda d’Este, na doporučení císařovny Marie Terézie. V Itálii zůstal až do roku 1796, kdy ho vpád francouzských vojsk přiměl vrátit se zpět do Vídně. Zde Pichl dále setrvával ve službách arcivévody až do 23. ledna 1805, kdy zemřel během přednesu houslového koncertu v Lobkowickém paláci ve Vídni.\nPichl v Itálii navštívil všechna důležitá hudební centra a podle autobiografie Adelberta Gyrowetze byl považován za jednoho z nejlepších skladatelů své doby. Mezi jinými se setkával například s padre Martinim nebo Cherubinim a od 1779 byl členem Filarmonici v Mantue a od 1782 v Boloni. Načas působil v Monze jako hudební ředitel. V Miláně působil jako hudební poručník prince Nikolause Esterházyho a je jisté, že Joseph Haydn na Esterházyho dvoře Pichlovy skladby přednášel.\nPichl vedle několika jazyků ovládal výborně latinu, v níž psal libreta k oslavným kantátám a oratoriím, zajímal se o teoretické práce o hudbě a hudební historii a v pozdějších letech přeložil Mozartův singspiel Kouzelná flétna do češtiny. Svou první symfonii napsal někdy kolem roku 1769, tedy v době, kdy přijel do Vídně a po stylistické stránce se podobají Dittersovým. Pro Dlabačův slovník připravoval písemný materiál o českých hudebnících v Itálii, který však byl zničen spolu s jeho sbírkou hudebnin (asi 900 položek) a vlastních kompozic při francouzské okupaci Milána v roce 1796. Tak se z rozsáhlého díla tohoto vzdělaného hudebníka dochovalo jenom torzo.\nPichla a Dittersdorfa spojovala jedna zajímavá vlastnost: oba měli zálibu v psaní skladeb se zvláštním hudebním podtextem. Pichl dokonce napsal skladbu pojmenovanou Sinfonia da Pichl als Ditters (Breitkopfem inzerována v 1773). Dittersdofových 12 jeslavnějších symfonií je založeno na Ovidiových Metamorfózách a je možné, že tato díla vznikla po domluvě s Pichlem. Pichl zkomponoval několik symfonií titulovaných dle zvyku (C dur, G dur atd.), ale také sérii symfonií věnovaných múzám. Mezi Pichlovy ‘klasické’ symfonie patří např. Terpsichore (ztracena), Euterpe a Uranie, které byly zkomponovány kolem 1764 a v Breitkopfově katalogu se objevily v 1769; Clio, Melpomene, Calliope, Thalia a Polyhymnia byly zkomponovány přibližně v letech 1768-69 a některé z těchto děl byly v Breitkopfově katalogu a problematické Quartbuch zaznamenány cca 1775. Erato buď nikdy nebyla zkomponována nebo se nedochovala. V stejném období Pichl rovněž skládal symfonie věnované Dianě, Appolovi, Pallas, Floře, Saturnovi a Marsu.\nPOKORNÝ František Xaver (1728-94) - rodák z Městce Králové, ovlivněn Stamicem a Richterem; v roce 1754 byl vyslán ke studijnímu pobytu v Mannheimu, aby si osvojil temnější kompoziční styl. Pokorný, který se později stal členem kapely thurn-taxiské v Řezně, se zapsal do dějin hudby jako autor prvních koncertů pro B klarinet.\nREJCHA Antonín (1770-1836) - syn staroměstského pekaře; cestu za hudbbbou do světa vykonal pomocí svého strýce Josefa Rejchy, který působil v kapele ve Wallersteinu. Roku 1808 se Antonín Rejcha trvale usadil v Paříži, kde byl po čase povolán na konzervatoř jako profesor kontrapunktu. Většina jeho prací z oboru hudební teorie se dočkala řady vydání; Traité de mélodie (Pojednání o melodii) vyšlo v rozmezí necelého století (1814-1911) jedenáctkrát. Spolu s naukou o harmonii bylo přeloženo do italštiny a ještě s dalšími dvěma díly také do němčiny, a to K. Czerným ve Vídni. Rejchův experimentátorský elán a cílevědomá snaha o další rozvíjení už dosažených hodnot se promítaly do jeho hudby i do teoretické práce, v níž nevycházel ze starších příruček, nýbrž z hudby své doby. Za rozhodujícího činitele, jemuž musí ustoupit stará kompoziční pravidla, považoval hudební zkušenost a sluch. Zvláště ve svých ranějších dílech hledal prostředky, kterými lze předejít jednotvárnosti hudebního proudu. Vyznával sice „zákon symetrie", jenž vládne hudební skladbě, ale právě proto vyzdvihoval význam nepravidelných period, užíval 5/4, 7/8 aj. taktu (mj. s odvoláním na alsaské tance) a konstruoval nezvyklé rytmometrické kombinace. Nejradikálnější zásah provedl do stavby fugy, a to zvláště svými 36 fugami pro klavír, které vydal (1803?) ve Vídni a svým pojednáním Über das neue Fugensystem (O novém systému fugy) z roku 1805. Ve snaze zbavit fugu rysů starobylosti a uvést ji v soulad se současnou hudbou prohlásil Rejcha některé tradiční znaky fugy za vedlejší a pominutelné. Jeho tzv. frázovaná fuga připouští jako fugové téma i symetricky stavěnou osmitaktovou periodu a naprosto volný modulační plán. Rejchův experiment vyvolal mnoho nesouhlasu, dnes se jeví jako raná předjímka moderní kompoziční praxe. Z další tvorby Rejchovy se dodnes hojně uplatňují dechová kvinteta a komorní skladby pro nejrůznější nástrojové kombinace: pro tři flétny, pro čtyři lesní rohy apod. Protipól představují skladby pro mohutnáí reprodukční tělesa (Te Deum, Musique pour célébrer la mémoire des grands hommes - Hudba k oslavě památky velkých lidí aj.). Rejchovi se dostalo v Paříži mnoha poct; byl jmenován rytířem Čestné legie a členem Akademie. Z jeho žáků vynikl hlavně H. Berlioz, Ch. Gounod, C. Franck, F. Liszt.\nREJCHA Josef (1746-95) - hudebník a skladatel. Od r. 1774 byl violoncellistou kapely oettingen-wallersteinské v Hamburgu. Roku 1785 byl jmenován ředitelem kapely kurfiřta v Bonnu. Jeho umělecký vliv se projevuje i vdílech mladého Beethovena, jenž byl několik let členem kapely, vedené Rejchou.\nRICHTER František Xaver (1709-89) - o jeho počátcích víme velmi málo kkkromě faktu, že byl moravského původu a že se pravděpodobně narodil v Holešově ačkoliv ve zdejším kostele nejsou o jeho narození žádné záznamy. Richter byl profesionální zpěvák a ve Vídni studoval u pravděpodobně u Fuxe. V letech 1730-39 zastával místo ředitele hudby v benediktinském gymnasiu v bavorském Ettalu a v dubnu 1740 byl jmenován zástupcem kapelníka u prince-opata Anselma von Reichlin-Meldegga v jihoněmeckém Kemptenu, kde pracoval následujících pět nebo šest let. V roce 1747 přišel do Mannheimu už jako vyzrálý skladatel a jeho jméno nalezneme na seznamu muzikantů kurfiřta Carla Theodora a také na vytištěných operních libretech. I přesto, že Marpurg ho bral jako druhého houslistu, tak neexistující žádné jiné dobové záznamy o tom, že by Richter byl instrumentalistou. Roku 1744 bylo v Paříži vydáno 6 Richterových symfonií, ale v Mannheimu také získal uznání jako skladatel chrámové hudby a svým vyspělým uměním kontrapunktu a řemeslně poctivou důkladností působil v Mannheimu - dokonce i za cenu nepopularity - k tomu, aby okouzlení novým slohem nevedlo k tvorbě povrchních banalit. V r. 1748 ho kurfiřt požádal, aby na Velký pátek zkomponoval oratorium. Stalo se jím dílo s názvem La deposizione dalla croce. Richter rovněž působil jako učitel a v rozmezí let 1761-1767 sepsal kompoziční plán(?) a věnoval jej Carlu Theodorovi. V Mannheimu napsal Richter také svou důkladnou učebnici skladby Harmonische Belehrung oder Gründliche Anweisung zur musikalischen Tonkunst (Harmonické ponaučení čili Důkladný návod k hudebnímu umění), v níž je hodně místa věnováno i nauce o kontrapunktu.\nMezi jeho nejvýznamnější žáky patřili J. M. Kraus, H. J. Riegel, Carl Stamitz a Ferdinand Fraenzl. V 1768 byl jmenován dvorním komorním skladatelem a poté jeho jméno zmizelo ze seznamu dvorních zpěváků. Roku 1754 Richter podnikl cesty na oettigen-wallersteinský dvůr a později také do Francie, Holandska a Anglie, kde jeho díla šla u vydavatelé rychle na odbyt. V dubnu 1769 se stal nástupcem kapelníka Josepha Garniera v štrasburském dómu, kde se začal plně věnovat chrámové hudbě. V posledních letech mu asistoval vynikající Haydnův žák, Ignaz Pleyel.\nDr. Charles Burney považoval Richtera za jednoho z nejpřednějších mannheimských skladatelů, i když se vědomě vyhnul módnímu stylu, které zde převažoval. Jeho první díla, na nichž je znát silný barokní rakouský vliv, našla mnohem větší ohlas v konzervativnějších hudebních centrech, jako v Londýně a Berlíně než v jižním Německu.\nRÖSSLER Antonín (zvaný Rosetti, 1746-92) - působil v kapele öttingensko-wallersteinské a řídil ho jako kontrabasista. Byl autorem cenných symfonií a koncertů pro dechové nástroje, jakož i kantátových skladeb; poslední tři roky života stál v čele vévodského orchestru ve Zvěříně.\nRYBA Jakub Jan (1765-1815) - na své vlastní stránnnce\nSEGER Josef Ferdinad Norbert (psán též Segert či Seeger, 1716-82) - rodák z Řepína nedaleko Mělníka. Jako choralista kláštera minoritů u sv. Jakuba v Praze se také věnoval studiu filozofie. Údajně byl přímým žákem Bohuslava Matěje Černohorského, k jehož škole se řadí i svou tvorbou. Posléze se stal varhaníkem u křížovníků a z této funkce vyplynul jeho zájem o chrámovou hudbu; Seger tehdy upevnil svou skladatelskou orientaci a psal četné mše, nešpory, litanie, žalmy a moteta. Díky svým pedagogickým schopnostem se stal vůdčí osobností české varhanní tvorby od poloviny 18. století. Dobové prameny o něm hovoří jako o výborném interpretovi; šíři jeho rozhledu po dobové hudební produkci celé Evropy potvrdil anglický hudební historik Ch. Burney, který se Segerem hovořil za svého pražského pobytu v červenci 1772 (tehdy ocenil také varhanické umění čáslavského kantora J. J. Dusíka). Segerova preludia (označovaná leckdy jako tokáty) postrádají však často vlastního způsobu kompoziční práce a ve svém průběhu se kromě expoziční části mnoho neliší od fug, kterým zase po formální stránce chybí mnohý charakteristický znak fugy. Ve své době byl vyhledávaným hudebním pedagogem. Mezi jeho žáky patřily například F. X. Brixi, V. Hlouška, J. Jelínek, J. E. A. Koželuh, J. K. Kuchař, V. Mašek, J. Mysliveček, V. Pichl, V. Praupner, M. Sojka, J. K. Vaňhal aj. Dlabač hovoří o Segerovi jako o nejproslulejším varhaníkovi Evropy, kterého prý sám Johann Sebastian Bach doporučil hraběti Millesimovi za nejlepšího učitele pro mladého skladatele Matěje Sojku.\nSPERGER Jan Matyáš (1750 Valtice -1812 Ludwigslust) - narodil se ve Feldsberku (nynějších Valticích), ve Vídni studoval u Albrechtsbergera a od roku 1777 byl zaměstnán u dvora kardinála Batthyanyiho v Bratislavě (tehdy Prešpurku). Zůstal zde do rozpuštění orchestru (1783) a poté získal místo v orchestru vévody Mecklenburg-Schwerinského v Ludwigslustu. Mimo jiné také skládal symfonie (45) a komorní hudbu, v níž hrál hlavní roli kontrabas a v jehož hře byl Sperger mistrem.\nSTAMITZ Antonína Karl (1750 - před rokem1809, 1745-1801) - po otci oba zdědili kompoziční talent, jejich skladbám ovšem chybí rozmach a energie, kterým se obdivujeme u Jana Václava (po jeho smrti se stal jejich otčímem další člen mannheimské kapely Jan Matuška); nová generace přesunula těžiště svých snah směrem ke krásné melodii a smyslovému kouzlu hudby. Některé melodické kroky a ozdoby, které dávaly skladbám J. V. Stamice charakteristické citové zabarvení - nejproslulejší byly sestupné sekundové průtahy, později označené za „mannheimský vzdech", byly v druhé mannheimské generaci často nadužívány a stávaly se manýrou. Tam, kde se tohoto nebezpečí vyvaroval, dosáhl zvláště Karel Stamic charakteristického výrazu, velmi podobného serenádovým skladbám Mozartovým. Po otcově smrti se stal jejich otčímem další člen mannheimské kapely Jan Matuška. (o Karlu Stamicovi se dočtete též v sekci Ostatní skladatelé)\nSTAMIC Jan Václav - viz "Mozart a Češi".\nSTICH Jan Václav - viz "Mozart a Češi".\nŠTĚPÁN Josef Antonín (1726-97) - pocházel z kantorské rodiny v Kopidlně; vvkročil do císařské rezidence jako učitel klavíru v panovnické rodině. Jeho klavírní dílo prozrazuje umělce, který byl svým postavením nucen psát hudbu uhlazenou a konvenční, zatímco jeho talent byl vysloveně expresívní, vybavený širokým výrazovým rejstříkem. Štěpánova písňová tvorba na německé texty tvoří významnou kapitolu ve vývoji německé písně před Schubertem. Své jmění odkázal škole v rodném Kopidlně.\nTOMÁŠEK Václav Jan (1770-1850) - rodák ze Skutče, od roku 1806 byl domácííím skladatelem hraběte J. F. Buquoye. Díky tomuto existenčnímu zajištění se mohl v klidu věnovat skladbě, svým žákům, z nichž vynikl zvláště Jan Václav Hugo Voříšek, Alexandr Dreyschock, Jan Friedrich Kittl a Eduard Hanslick, soustavnému promýšlení kompozičních problémů znalce, byl ironicky nazýván „pražský hudební papež", jemuž přišli při svých pražských návštěvách složit poklonu i lidé jako byla Paganini, Wagner, Berlioz aj. Vyhýbal se hudebníkům z okruhu pražské opery a konzervatoře, ale dovedl si zajistit styk s předními osobnostmi současného kulturního života. V Praze byl především Palacký a společnost obrozeneckých i německých literátů, v Německu zvláště Goethe, který vřele oceňoval Tomáškova zhudebnění některých svých básní.\nTrvalým přínosem české hudební kultuře se staly Tomáškovy klavírní cykly zvané Eklogy, Rapsodie a Dithyramby. Jimi se už v instrumentální komorní kompozici hlásá romantický subjektivní výraz a poetizující záměr. Tomáškovou silnou stránkou byla i písňová tvorba (zvláště balada Leonora na Bürgerovu báseň a rovněž německá balada o založení cisterciáckého opatství ve Vyšším Brodě), v níž mají důležité místo i skladby na české texty. Operou Seraphine (1811) Tomášek neuspěl, zato jeho Missa solemnis (Slavnostní mše) byla po dlouhá desetiletí provozována na mnoha chrámových kůrech. V kontextu domácí české hudební kultury první poloviny 19. století měl Tomášek pozitivní význam také svou profesionální kompoziční seriózností. Svým klavírním dílem představuje jeden z hlavních spojovacích článků mezi českým hudebním klasicismem a dílem Smetanovým.\nTŮMA František Ignác (1704-74) - patří do řady českých hudebních emigrantttů ve Vídni; ve své době proslul jako autor četné tvorby chrámové. Jeho skladby mají převážně meditativní ráz, a proto nikdy nevzbudily ohlas širšího publika. Jako žák předního reprezentanta vídeňského baroka J. J. Fuxe si Tůma osvojil důkladné znalosti pravidel barokní kompozice, jimiž zůstal provždy věrný. K rodícímu se klasickému slohu se přihlásil v početných svitách, partitách, sonátách a sinfoniích především jasně periodickou stavbou témat i symetrickým členěním věty.\nVAŇHAL Jan Křtitel (1739-1813) byl český skladatel a pedagog, jenž působil zejména ve Vídni. Ve své době patřil k nejúspěšnějším autorům, neboť se zcela přizpůsobil stylu vídeňského klasicismu. Vaňhal byl nesmírně plodný autor - napsal přes 100 symfonií, 100 smyčcových kvartetů, množství klavírních sonát, kolem 40 varhanních fug, chrámové skladby a teoretické práce. S oblibou psal pro tehdy nový klarinet, který se v době klasicismu těšil největšímu rozkvětu. Dokladem jsou jeho četná komorní díla, využívající koncertantně tento nástroj, včetně koncertu pro klarinet a orchestr.\nVENT Jan Nepomuk - viz "Mozart a Češi".\nVODIČKA Václav (1715-1774) (též Wodiczka) náležel ke skladatelům období mezi barokním a klasickým stylem. Byl českého původu, ale jako mnozí jiní hledal uplatnění v zahraničí. Jako houslista a skladatel jej našel u dvora v Mnichově, kde se stal r. 1745 koncertním mistrem. Psal hudbu komorní (sonáty pro různé nástroje), sinfonie a další dobové formy.\nVOŘÍŠEK Jan Václav Hugo (1791-1825) - pocházel z Vamberka, kde byl jeho otec uuučitelem. Cesta do Vídně vedla před pražské gymnázium a filosofické studium (v letech 1811-13 byl žákem B. Bolzana, F. X. Němečka, A. Klara aj.). K trvalým uměleckým zážitkům z dob pražského pobytu patřilo seznámení s Bachovým Temperovaným klavírem a Dusíkovými sonátami. Právnická studia započatá ve Vídni v roce 1813 uzavřel Voříšek až po devíti letech, avšak roku 1822 získal v konkursním řízení místo druhého císařského dvorného varhaníka a o rok později postoupil na první místo. Jako klavírista se intenzívně podílel na hudebním životě Vídně. Tuberkulóza však přervala život umělce, který tolik sliboval. Voříšek tvořil pomalu; byl v hudební skladbě samoukem, nepočítáme-li ovšem několik lekcí, které nadanému chlapci v Praze udělil bezplatně V. J. Tomášek.(viz V. J. Tomášek). Voříškův odkaz není velký, vynikají v něm romanticky laděná klavírní Impromptu, klavírní a houslová sonáta, jediná Symfonie D dur a předsmrtná mše. Společně dokládají bohatý výrazový rejstřík mladého skladatele, sahající od lyrické náladové skladbičky k mohutné fuze pro sbor a orchestr. Především na Voříškově komorní tvorbě cítíme, že vznikala v údobí stylového přechodu, v době, kdy se rodil romantický sloh. Jeho skladby jsou často poznamenány nádechem jemné melancholie až smutku (mše). České tóny scherza Voříškovy Symfonie nejlépe dokazují vývojové souvislosti mezi hudbou českého klasicismu a dílem Smetanovým.\nVRANICKÝ Antonín (1761-1820) - narozen v Nové Říši na Moravě; zakotvil sspolečně se svým bratrem Pavlem ve Vídni. I Antonín se stal brzo uznávaným skladatelem, houslovým virtuózem a pedagogem. V kompozici byl žákem Mozarta a Haydna. Bývá označován za jednoho ze zakladatelů vídeňské houslové školy. Významným mezníkem v jeho životě byl rok 1790 (někde se píše i rok 1794), kdy vstoupil do služeb velkorysého mecenáše umění a zvláště hudby F. J. M. Lobkowicze. Vedl jeho kapelu a řídil hudební produkce nejen ve Vídni, ale i na lobkowiczských sídlech v Čechách. Komponoval instrumentální skladby, symfonie, koncerty, komorní hudbu. Jeho skladby byly vydány tiskem v Augsburgu, Offenbachua Vídni, mnoho jich je uloženo v lobkovickém archivu v roudnici.\nVRANICKÝ Pavel (1756-1808) - pocházel z Nové Říše na Moravě; český houslista a skladatel; působil jako ředitel dvorního operního orchestru ve Vídni. Hrál důležitou roli ve vídeňském hudebním životě, Haydn i Beethoven mu svěřovali řízení svých děl. Ve svých jevištních dílech, singspielech a baletech a v orchestrálních quodlibetech používal melodií z populárních zpěvoher. Uměleckým vrcholem Vranického tvorby se stal singspeil Oberon, König der elfen (Oberon, král elfů). Dílo bylo po vídeňské premiéře v roce 1789 provedeno při korunovačních slavnostech ve Frankfurtu nad Mohanem (1790). Skladba získala velký obdiv, který sdílel i Goethe. Požádal dokonce Vranického, aby komponoval na jeho tet další jevištní dílo, dále rozvíjející děj Mozartovy Kouzelné flétny. Pozoruhodné jsou i programní pokusy Vranického v symfonické hudbě, např. jeho Grande Sinfonie Caractéristique pour la paix aavec la République Francaise (Velká symfonie na počest míru s Francouzkou republikou) z roku 1797. S oblibou komponoval také komorní zpěvní hříčky na žertovné texty, obvykle formou kánonu. Bývají dvou- až čtyřhlasé a mnohé z nich jsou hádankovité, začínají otázkou: Co je to? Řada z nich je komponována na témata jiných autorů, např. na Pergolesiho buffu La Serva padrona (Služka paní). Po roce 1785, kdy se stal ředitelem dvormího operního orchestru ve Vídni (v roce 1800 řídil premiéru I. symfonie Ludwiga van Beethovena) a později též tajemníkem vídeňské Tonkünstler-Sozietät (Společnosti hudebních umělců), patřil k čelným osobnostem vídeňského hudebního života. Napsal 51 symfonií, 70 kvartetů, dále tria, kvintety, koncerty ad..\nZACH Jan (1699-1773) - rodák z Čelákovic; v roce 1773 byl postaaaven do čela kapely mohučského kurfiřta. Působil předtím řadu let v Praze jako varhaník a roku 1737 se ucházel o uvolněné místo kapelníka u Sv. Víta. Byla však dána přednost jinému a zklamaný Zach opustil Čechy. Z Prahy si odnesl dobrou znalost kontrapunktu, kterou uplatnil zvláště ve varhanních a mešních skladbách, jež vynikají původní melodickou invencí, citlivým užitím chromatiky a hloubkou prožitku. Převahou homofonické jsou však jeho skladby instrumentální, v nichž nápadně vystupují do popředí melodické a rytmické útvary, známé z české lidové hudby. Nápadný je tento rys zvláště u skladeb, které vznikly po roce 1747, kdy Zach navštívil Itálii a znovu svou domovinu. Podobně jako Stamic staví i Zach hudební větu na elementární symetričnosti; postrádá však vnitřní stamicovský dynamismus a jeho věta působí více staticky.\nVíce jmen najdete ZDE


Předseda KSČM Vojtěch Filip připravil novelu, podle níž by museli majetková přiznání pravidelně podávat i novináři veřejnoprávních médií, tedy České televize, Českého rozhlasu a České tiskové kanceláře. Uvedl to na twitteru. Nyní bude pro návrh hledat podporu mezi poslanci dalších klubů. Filip řekl, že předlohu podá do Sněmovny v nejbližších týdnech.\nNovináři veřejnoprávních médií by měli podle Filipa stejné povinnosti jako ostatní veřejní funkcionáři, na něž se zákon o střetu zájmů vztahuje. Podávali by vstupní majetkové přiznání, následně každoroční a také výstupní potom, co by práci přestali vykonávat. Internetový registr majetkových přiznání vede ministerstvo spravedlnosti.\nMístopředseda Sněmovny Filip tvrdí, že novináři ovlivňují veřejné mínění, ale nenesou žádnou odpovědnost. "Primárně mi jde o to, aby alespoň to, co se odehrává ve veřejnoprávních médiích, aby byla pravda a ověřené informace," řekl.\nO návrhu na zavedení majetkových přiznání novinářů Českého rozhlasu a České televize mluvil Filip už v červnu. Za nadsázku pak označil další záměr, aby byli novináři každé čtyři roky voleni. Na majetkových přiznáních ale trval. Poukazoval na to, že veřejnoprávní televize a rozhlas jsou placeny z veřejných prostředků.\nČeská televize a Český rozhlas vybírají koncesionářské poplatky, což je podle Filipa kvazidaň. Česká tisková kancelář hradí veškeré náklady výhradně ze své komerční činnosti. Předseda KSČM ale uvedl, že má právo na státní dotace. Protože žádné nečerpá, je podle něho možné, že by v legislativním procesu z předlohy vypadla. Na druhou stranu je ale také podle Filipa možné vztáhnout zákon o střetu zájmů i na novináře soukromých médií.\nPrimátor Hřib: Stát vzal Praze tři miliardy bez jediného upozornění\nKvitová zpět v zápasové akci: Nejdivnější bude nepodávat si ruku\nTo jsou věci. Jaromír Soukup se rázně zastal Anny Šabatové\nSoud projedná případ utonutí vietnamských chlapců v jezeře Lhota. Ze zavinění smrti jsou obžalováni rodiče\nMinistr podepsal nové ochranné zóny Krkonoš, platit začnou od července\nŠtěpán Křeček: V sejfu České národní banky zbývá 7,8 tuny zlata\nJihomoravský kraj vyspraví 10 kilometrů silnic novými mikrokoberci\nDopolední hodiny vyhrazené ve větších obchodech pro nakupování seniorů od úterý skončí\nPro Plzeň jsem naťukával i Fleuryho, vzpomíná hokejový agent Tichý\nHamáček žehlí Petříčkův průšvih s Izraelem. Ministr zahraničí mlčí, raději šel slavit Den Afriky\nSeďa (ČSSD): Žádný stát nemá přátele, pouze národní zájmy\nDeště doplnily vláhu do půdy. Ale jen pod povrchem, dál voda neprosákla\nRESTART: Do roka se situace vrátí do normálu, věří finanční specialista\nKončí vyhrazená nákupní doba pro seniory, od zítřka už bez omezení\nPolák se popral v zoo s medvědem. Dostal pokutu za týrání zvířat\nLáska za koronu. Novinka snad už v září nebude aktuální, zní z Tramtarie\nŠtetina prodloužil se Spartou do roku 2022. Je to zadostiučinění, říká\nRadmila Kleslová je zpět. V plné síle ukázala na podivný mega byznys v režii Pirátů, Zelených a spol.\nNejhorší sucho první poloviny roku má ČR podle webu InterSucho za sebou\nŠtetina prodloužil smlouvu se Spartou\nSlatiňanský zámek opět vypadá jako v roce 1900, kastelán hlídal každý detail\nPřičichl si k sazenici chilli papričky. Život mu zachránilo rychlé přivolání sanitky\nJaroslav Michal: Omnipol a ministerstvo obrany. Jako Ginger a Fred\nAČCKA: Cestovní kanceláře jsou připraveny realizovat zájezdy\nHejtman Šimek: Výměna nevyhovujících kotlů na pevná paliva je nezbytná\nFelicii slisoval kamion, řidič vyvázl se středně těžkými zraněními\nNa MS vyvolal aféru. Teď povede kouč Loginova bulharské biatlonisty\nBývalého radního Dvořáka soud zprostil obžaloby z dotačního podvodu\nKvitovou čeká po koronavirové pauze Krejčíková


Hora Osudu - Kapitola 5 - Povídkový blog\n« Hora Osudu – Kapitola 4\nHrdost a čest – Prolog »\nHora Osudu – Kapitola 5\nod autora: Jackie Decker | 27.8.2017 - 15:19 | 16.6.2019 Hora Osudu, Novinky\nCo je psáno…?\nSeděl v za stolem mezi čtyřmi zdmi z pavučin a hleděl na zrcadlo, kde je měl všechny jako na dlani.\n„Tak už jsi si vybral…?“ Zeptala se náhle do ticha žena se složenýma očima. On se však po ní ani neohlédl.\n„Pověz mi, co u nich máme psáno…?“ Odpověděl proti otázkou zcela klidným hlasem a stále je pozoroval. Chvíli nebylo nic slyšet. Jen slova vyvolených se linula ze zrcadla na pozadí šourání tkaného sukna, ale pak žena opět promluvila.\n„To se zeptej našich dcer…“ Odvětila mu. A tak zazvonil na zvoneček, který svým cinky-linky rozezvučel celou Horu.\nVyrazili k přístavu.\nNejeli nijak rychle, cesta která jej spojovala s Atlantidou byla sice široká, ale stále plná lidí, elfů a hobitů putujících oběma směry. Zařadili se do dlouhé karavany a čekali až je proud zvířat, vozů a těl dovede ke kýženému cíli.\nSilvara jela na svém koni úplně v předu a vzpřímeně, i když se v dámském sedle necítila zrovna jako doma. Kdyby bylo po jejím, odsedlala by ho a jela na něm po vzoru divoženek. Divoženky nebyly samostatnou rasou, jednalo se o lidské ženy, které odešly z lidské společnosti a rozhodly se žít samy bez mužů uprostřed lesů, kde našli spřízněné duše ve zvířatech i některých vílách.\nZa vílou následoval hobit, který na svém obtěžkaném poníkovi působil přesně takovým dojmem jako každý jiný alchymista na cestách. Jen se trochu víc kabonil a ani velké množství obchodníků kolem s možnými přísadami či vybavením ho nedokázalo rozptýlit. Bez tabáku a možnosti si zakouřit si připadal jako odsouzenec na smrt. Býval by měl sto chutí stát před tou bránou tak dlouho než by mu některý strážný ono listí zakoupil, ale ostatní mu to jednohlasně zamítli. Ne že by to pro něj něco znamenalo, oni ho potřebovali víc než on je, ale elf mu nakonec slíbil, že kdyby se náhodou nepodařilo tabák sehnat v přístavu ke koupi, jako že by to bylo hodně divné, tak mu ho obstará hned jak vysednou z lodi v dalším přístavu. Minsc se mu tiše přiznal, že své peníze už utratil, ale hraničář přislíbil že mu na listí půjčí. Netušil proč se k němu zrovna elf chová tak vstřícně, ale byl rád že ho alespoň z téhle podivné skupinky trochu chápe.\nPo hobitovi následovala žena. Nevlídný pohled a zamračená tvář hyzdily krásu mladé mágyně. Měla své temné charisma, ale to jen málokterý muž dokázal ocenit. Jela mlčky a v duchu přemítala nad tím, jestli a jak pro ní mohou být nebezpeční a jestli jí opravdu čeká zkouška, která rozhodne o osudu lidstva. Představa, že má v rukou osudy všech lidí se jí velice zamlouvala. Připadala si důležitě a podle toho také dávala na odiv svou aroganci a pohrdání všemi ostatními.\nCelou skupinku uzavíral elf. Z těch všech asi nejzmatenější jedinec. Souhlasil že pojede, protože si ho vybrala jakási vyšší moc, ale obavy, které generál Hilving vyjádřil mu stále zněly v mysli jako nějakou zvrhlou ozvěnou svědomí, které mu nedávalo pokoje. Do toho všeho byl zostuzen protože prodal svůj klenot a nedostal možnost jej vykoupit. Měl cestovat vstoupit do Hory a plnit zkoušku s půvabnou vílou, která jej nikdy nenechávala chladným, ztřeštěným ale srdečným hobitem a lidskou ženou, která byla vlastně ještě dívka ale už měla v očích to co na lidech ze všeho nejvíce nenáviděl. Pýchu, aroganci a lačnost po krvi a smrti. Věděl, že taková jsou pravidla, zkoušky, jenže si musel přiznat vlastní strach. Strach z neúspěchu. Mohl se přeci rozhodnout, mohl dovolit Radě aby za něj poslala někoho jiného. Jenže kdyby to udělal, co kdyby totéž pak učinil i hobit a Silvara, která se pasovala na vůdkyni, nenašla žádného, který by Minsca nahradil? Copak by si mohl vzít na svědomí něco takového? Ať už byla ona bytost kdokoliv, vybrala si je. Bylo by pohrdáním, kdyby odmítl tuto výsadu. Ačkoliv si dovolil uvažovat jaké by to asi bylo.\nDo přístavu dorazili o hodinu později. Slunce se blížilo na své pouti k polední výši a jim se naskytl pohled na nádhernou zátoku lemovanou jednotlivými moly u kterých kotvily malé i velké lodě, a mnoho lidí, kteří nasedali a vysedali, nakládali a vykládali, prodávali a kupovali a také chodili do města a zpátky či se stavovali v jednotlivých krčmách. Byl to velkolepý pohled pro Minsca a Lisu, kteří přístav viděli vlastně poprvé, obyčejný pro Dyrqena, který připlul včera a tedy přístav nedávno viděl a nebyl první, který spatřil a nic neříkající pro Silvaru, které všechno co někdo vybudoval, bylo bytostně cizí a považovala to za nepřirozené a tedy špatné.\n„Tak jsme zde, vítejte v elfském přístavu.“ Komentoval jejich příjezd Dyrqen. Nedočkal se však žádné patřičné odezvy a vlastně ani žádnou nečekal. Prakticky se neznali, nebyli přátelé ani nic podobného. Jediné co je pojilo bylo rozhodnutí elfí vládnoucí Rady a prozatím nedosažitelná Hora osudu, kdesi v dálce před nimi. Pronesl to jen aby dostál zdvořilosti. Ta byla ostatně to jediné co jej mohlo přimět aby s nimi hovořil. Tedy kromě hobita, který občas překvapil a dokázal ho rozesmát. Jako s tou magickou kostičkou, nebo potom před bránou když zjistil že nemá tabák… Mimoděk sklouzl pohledem právě k malému pulčíkovi.\nMinsc právě natahoval krk aby měl větší rozhled. Jenže to co vidět chtěl to nenašel a to co vidět nechtěl se přehlédnout nedalo.\n„To jako fakt poplujeme na něčem takovým?“ otočil se na elfa a dost nedůvěřivě ukázal rukou na lodě v zátoce pod kopcem. Už-už se chtěl Dyrqen zeptat, jak si asi představoval že se dostanou z ostrova, ale než to stačil, promluvila renegátka.\n„Už to tak vypadá.“ Konstatovala a pobídla svého koně do kroku.\n„Kam si myslíš, že jedeš?“ zeptala se nic neříkajícím hlasem Silvara, které se nelíbilo dívčino samostatné jednání.\n„Hledat vhodnou loď,“ odpověděla jí okamžitě mágyně. „Nebo tu chcete stát celý den?!“ dodala kousavě.\nVíla se ocitla v roli vůdkyně a vlastně ani nevěděla jestli o to stojí. Chtěla tomu neznámému dokázat že to zvládne, ale teď o tom začínala pochybovat. Z té ženy sálalo zlo a být jejich setkání někde jinde a za jiných okolností, okamžitě by ji zabila, nebo se o to alespoň pokusila. Jenže teď nemohla. Opravdu by se mohla pokusit najít za ní náhradu, ale jak by pak vysvětlila těm druhým dvěma, že totéž nehodlá udělat i s nimi? Ať chtěla nebo ne, důvěra byla v tomto případě velmi důležitá a o to křehčí, než kdy jindy.\n„Dobrá.“ Otočila se na elfa s hobitem. „Dyrqen vezme Minsca, dokoupí tabák a pokud ještě něco potřebují, tak to.“ Elf přikývl a hobit konečně zpozorněl.\n„Já s Lisou se poohlédneme po nějaké lodi, která nás i naše koně odveze do Babylonské říše.“ Dořekla a připravila se vyjet s renegátkou.\n„Zajeďte za správcem přístavu, bude ve svém úřadu, ten má přehled o všech lodích a místě na palubách či v posádkách, ví všechno co budete potřebovat,“ poradil jim Dyrqen. Měl jisté pochybnosti, že to obě ženy zvládnou samy. Přeci jen jejich vzájemné antipatie by nepoznal jen úplně slepý člověk a mimo jiné námořníci měli k ženám jistý despekt. Představa, že jsou odkázané na to co jim řeknou obyčejní muži v přístavu obzvlášť třeba lidští muži, mu zrovna na klidu nepřidala. Lisa vypadala, že si svými kouzly poradí, pokud bude třeba a vlastně by muž musel být už velmi zoufalý aby si dovolil otřít se nenechavýma rukama o dívku, která jen pohledem varuje stejně dobře jako nejsilnější válečník svým mečem. Ovšem Silvara byla jiná. Její průsvitné šaty odhalující téměř všechny půvaby vílího těla ani jemu samotnému nedopřávaly chladnou mysl natož pak lidským mužům, kteří neumějí kontrolovat své nízké pudy, jak mnohokráte u hranic sám poznal. Víly měly také silnou magii, jak slyšel, ale jistý si nebyl, ona byla první z jejich rodu s níž se setkal a tak si nemohl být jistý, nakolik by si dokázala poradit. A spolehnout se na to, že jí Lisa v případě nouze ochrání rozhodně nemohl. Jela s nimi, ale jak Silvara správně podotkla, nevěděli proč to dělá. Už z principu jí nemohl věřit.\n„Kde se sejdeme?“ utnula jeho myšlenky renegátka, která jako prokázala už předtím, uvažovala ryze prakticky, nebo alespoň se tak snažila působit.\n„U tržiště na straně k molům.“ Odpověděl s poněkud prázdnou hlavou. A obě ženy je vzápětí mlčky opustily.\n„Myslíš že je to dobrej nápad?“\n„Cože?“ Dyrqen se konečně úplně probudil ze svého zamyšlení a nechápavě se na hobita ohlédl. Minsc, který celou rozpravu víceméně jen sledoval, kývl nedůvěřivě za mizejícími ženami. „No jestli myslíš že je dobrej nápad nechat je jít samotný… Nevím jak to vidíš ty, ale co jsem tak sledoval, tak dřív než seženou loď se navzájem pozabíjejí…!“ snažil se o naléhavý tón, ale vyznělo to spíš jako zamyšlení než naléhání.\n„To nevím, ale pokud chceš ten tabák, asi je budeme muset nechat jít…“ připomněl mu elf, kterému se to sice také nelíbilo, ale tak nějak doufal že si skutečně poradí a je zájmem všech dospět ke společnému cíly což se ovšem stále jevilo jako nejasné. Jak mohl nepochybovat o ostatních, když pochyboval sám o sobě?\n„No jo… Tak kde se to dá koupit?“ zeptal se Minsc a nechal ženy ženami. Elf udeřil hřebíček na hlavičku. Pokud si měl vybrat mezi tabákem a ochranou cizích ženských, vybral si tabák.\n„Támhle,“ ukázal Dyrqen a trochu se pousmál. Začínal mít pomalu toho hobita rád. Jeho lehkovážnost byla místy až zarážející, ale také byla tím jediným co mu dokázalo navodit úsměv v těchto zlých časech.\nNemusel čekat dlouho. Jeho a její tři dcery brzy přilezly po pavučině až k jejímu středu kde sídlil. Napůl ženy a napůl pavoučí samice. Mucosy… Vlasy, tváře i celou horní polovinu těla jim kryla kutna a vidět bylo tedy jen jejich osm nohou a velký hmyzí zadek, kterým pomáhaly své pavoučí matce tkát a soukat pavučinu.\n„Volal jsi nás, otče?“ zeptala se první z nich.\n„Ano, volal,“ odvětil, „ti čtyři…“ ukázal na zrcadlo. „Chci vědět co je u nich psáno.“\n„Rozumím,“ řekla ta třetí a druhá – prostřední – vyrazila po pavučině kamsi v dál, aby mohla splnit otcovo přání.\nSesedli z koní. Pokud se chtěli pohybovat po zdejších ulicích, bylo to nezbytné.\n„Hele, Dyrku, proč jsi souhlasil?“ Elf se na hobita ohlédl. Takto mu ještě nikdo neříkal. Minsc se tvářil naprosto nevinně a tak si jen povzdechl a odpověděl: „Myslím že jsme byly vybráni a ten kdo si nás zvolil věděl co dělá.“ Nebyl si tím úplně jistý, ale nechtěl se právě nerozvážnému hobitovi svěřovat se svými niterními obavami. Znali se teprve krátkou chvíli na důvěrnictví.\n„Aha, tak to jo…“ podotkl Minsc rozhlížeje se po okolí, co kdyby náhodou uviděl něco zajímavého co by mohl potřebovat.\n„Vypadá to na zajímavé dobrodružství, ne?“ usmál se malý mužík a Dyrqen ho musel chytit za límec a strhnout zpátky, aby nevrazil do starého muže, který za sebou táhl žebřiňák.\n„Vypadá to, že zachraňovat tě, bude něco jako má povinnost,“ sdělil mu elf svůj postřeh.\n„Tak to prrr…! Mě nikdo zachraňovat nemusí, víš?“ Dal si obě ruce v bok a zapomněl, že má jednu provlečenou v uzdě a když jeho poník trhnul hlavou škublo to s ním a on upadl zadkem do velké louže na zdejším dláždění, která tu zbyla po včerejší bouři.\nDyrqen se rozesmál. Tak nešikovného hobita s tak velikou smůlou si nikdy neuměl ani představit.\n„Ano, na to, to vypadá…“ nabídl mu ruku a pomohl vstát. „Nechceš místo tabáku spíš nové kalhoty?“\n„Hahaha…! To vod tebe není hezký víš, smát se neštěstí cizích…“\n„Už možná vím jak jsi to myslel. Že nemusím chránit tebe, ale ostatní před tebou, ne?“ škádlil ho Dyrqen. Nebýt hobita asi by si myslel, že už dávno zapomněl jak se to dělá.\n„Ty jeden…!“ zatnul Minsc pěst, ale jak se postavil do stabilnějšího postoje, šlápl do té louže ze kterého ho Dyrqen vytáhl a zadní noha mu podjela až se ve snaze zůstat ve stoje musel zachytit elfova pláště, aby znovu neupadl.\n„Možná bys měl přeci jen zkusit jet na tom poníkovi.“\nOči obou dvou se stkaly a po drobné odmlce se oba srdečně zasmáli. Možná nebyli kamarádi ani přátelé, ale alespoň jeden k druhému necítili žádnou zášť. Jak o tom tak Dyrqen přemítal, hobit měl zjevně asi tolik šancí ve zkoušce uspět, jako on sám. Možná dokonce ještě méně. Minsc byl rád, že potkal někoho kdo si na nic nehraje a kdo ho hned neodsuzuje. Trocha toho žertování mu nevadila, doma se s bratry urážel a pošťuchoval pořád, že někdy už sám nevěděl, kdy je to myšleno ve srandě a kdy vážně. Ani teď si nebyl jistý, ale elfův smích, jej přesvědčil o dobrých úmyslech z jeho strany. Ostatně nepatřil mezi ty, kteří se rádi hádají.\nNetrvalo dlouho a společnými silami došli až na tržiště, kde se zastavili u stánku s nejrůznějšími tabáky, které si mohl Minsc přát. A že si taky přál. Koupil si od třech druhů a od každého něco…\n„Tak můžeme jít?“ zeptal se Dyrqen když s trhovcem usmlouval alespoň trochu přijatelnou cenu.\n„Kam spěcháš? Jsme blízko ne? Stejně je sraz u tržiště, se tu můžeme alespoň trochu porozhlédnout, ne?“ Minsc byl jako u vytržení, tolik zajímavých věcí tu bylo, že nechápal jak je možné, že na trzích v samotné Atlantidě měly sotva poloviční výběr než tady, snad ode všeho.\n„Neříkal jsi, že nemáš peníze?“\n„Já ne, ale ty jo,“ usmál se hobit a elf jen překvapeně povytáhl obočí. Kdyby jen trochu chtěl mohl by tohle hobitovo chování považovat za krajně neslušné, což bylo, a nechat ho potrestat. Jenže pravdou bylo i to, že to by k ničemu nevedlo, jen by se tu zdrželi a musel myslet nejen na neznámého cizince, Radu, generálova slova a vznešené poslání, ale také na obě ženy, kterým zde hrozilo nebezpečí. Raději proto nic nenamítal a kráčel za Minscem, který nadšeně nahlížel do každého stánku.\nDruhá mucosa se vrátila, položila na otcův stůl vedle masivních přesýpacích hodin lehce lepící čtyři svitky a zařadila se mezi své sestry v neklidném očekávání dalších pokynů, či slov.\nOn si všechny prohlédl nejprve jen z venku, teprve až když se jich dotekem nabažil, otevřel první z nich a četl: „Dyrqenar Mara-kino Sivel. Syn Zaniverel La Questy Sivel a Mara-kino Gorthranda Sivela. Vlákno života…“ Očima přeskočil na pasáž, která ho zajímala nejvíc. „Zápor: „Dlouhé jest vlákno života tvého, leč pravím já, že živý i neživý budeš jej žít. Smysl že tvůj život ztratí…“ Klad: „Dávám ti do vínku velkou lásku. Možná, že sic krátkou, ale o to větší a mocnější měla by být…“ Podmínka: „Veliká bude láska tvá, a já dávám ti ještě jinou, abys právo volby měl, rozhodnout, kterou milovat budeš ze dvou žen.“ “\nPousmál se. Z celého tohoto kratičkého sdělení, včetně pasáže, kterou nyní přeskočil, mohl vyčíst prakticky všechno co potřeboval. Včetně toho, že zvolený subjekt je elf. Samozřejmě, že to věděl už jen protože se s ním již setkal, ale kdyby tomu tak nebylo, teď by to z toho vyčetl. Zdálo se, že volba, kterou učinil byla opravdu dobrá. To co bylo psáno slibovalo vskutku zajímavý průběh zkoušky, kterou pro ně přichystali bohové.\nOdložil první list, který se sám opět stočil a slepil, a uchopil druhý.\n„Minsc Troubil. Syn Rebarbory Troubilové a Flaksi Troubila…“ Opět přeskočil údaje psané v bodech a začetl se až tam, kde byly zapsány sudby. „Klad: „Veliký dar tvé krve přicházím ti dát. Umění a cit alchymie do tvých rukou vkládám.“ Zápor: „A já pravím, že trpělivost krátkou budeš mít na to abys dovedl svůj dar plně využít.“ Podmínka: „Horká a svéhlavá je krev hobití. Avšak jasná je mysl těch, kteří bádají. Touha je klíčem k úspěchu a tedy pokud touha povede tvé kroky, šťastná bude volba tvé sudby.“ “\nZapřemýšlel a napadlo ho několik zajímavých věcí. Tou nejdůležitější však bylo, že i hobitova volba byla správná…\nI Lisa se Silvarou brzy poznaly, že budou muset sesednout z koní. Ačkoliv u nich nebyla ani tak důvodem samotná tlačenice, jako fakt, že se k nim stočily pohledy všech v ulici a hlavně mužů, kteří pak nebyli sto se pohnout aby jim uvolnili místo k průjezdu přístavem. Bylo to logické. Nikdo z nich ještě nikdy neviděl vílu a Silvařin půvab, který by dokonale zakryl i krásu leckteré elfí panny, zastínil Lisino přirozené charisma a hloubku jejích temných očí, které vše sledovaly z vílina stínu. Tak jak si teď, poradíš, vílo Silvaro? Ptala se v duchu.\nSilvara sama věděla jak pohled na ni působí na muže. Neměla z toho však žádný pocit, protože emoce jí byly cizí. Brala to jako holou skutečnost, kterou nezmění. Jenže právě tato skutečnost je nyní zdržovala a vlastně mohla všechno zhatit. „Vyrazíte společně. Ty víš, kam musíte jít, dokážeš je vést, Silvaras?“ Ano, na to se ptal ten cizinec. Zda je dokáže vést. Sama měla pochybnosti. Zdálo se nemožné pro ně být opravdovou autoritou. Obzvlášť, když sama nevěděla, jak si poradit byť s těmi, kdo jim nyní bránili v průchodu.\nA pak zasáhla Lisa. Trpělivost nebyla její silnou stránkou. Někdy ano, pokud šlo o učení, četbu knih nebo luštění hádanek či hlavolamů. Jenže tohle nebyla ani jedna z těch situací. Zdálo se, že víla před ní je bezradná a tak musela jednat dříve, než tu kopyta jejich koní zarostou do kamenného dláždění.\nSesedla z koně, uchopila uzdu a postavila se před vílu. „Uvolněte cestu!“ zvolala. „Uvolněte cestu Silvaře, vyslankyni z Rebasteru! Uvolněte cestu!“ Pokračovala a vydala se nemilosrdně vpřed. Ještě že mám tak dobrou paměť. Pomyslela si vzhledem k tomu že dokázala využít co slyšela před Radou. Držela se hole s níž při každém kroku udeřila silně o zem. Držela se koně, který jí poslušně následoval. Svýma temnýma očima a nesmlouvavým pohledem tak jako silným hlasem jim klestila cestu mocněji než by zmohly paže válečníka. Nikdo si nedovolila neustoupit…\nVíla sledovala lidskou renegátku nejprve s odporem a nepochopením. Dokonce ji chtěla zadržet, protože myslela, že použije nějakých temných praktik, ale žena ji překvapila. Jako ostatně už po několikáté… Jediné co udělala bylo, že řekla pravdu a převzala naoko roli její ochránkyně. Nikdy by si neuměla představit bizardnější situaci.\nJenže teď nemohla dělat nic jiného než podvolit se hře, kterou Lisa rozehrála, a následovat ji, sama stále v sedle, hlouběji do přístavu. Nesledovala přesně cestu, nevnímala čas. Myšlenkami se stála snažila rozluštit záhadu lidské mágyně, která se chovala podivně na někoho, kdo byl označen za renegáta a byl protkán temnou magií, tak jako ona. Něco jí na jejím chování nesedlo a snažila se přijít na to, proč Lisa jedná tak jak jedná.\nA tak se stalo, že se z myšlenek probudila až v jedné boční uličce, kde zastavila, protože Lisa stála vedle ní. Rozhlédla se, protože zadoufala, že by už mohly být na místě, ale ulička kde zastavily, byla téměř opuštěná a slepá. Silvara se sice vůbec nevyznala v uspořádání měst smrtelníků, ale pokud měla srovnávat s palácem Atlantidy, tak žádný z okolích domů, spíše skladišť, nepřipomínal sídlo správce přístavu.\n„Kde to jsme?“ zeptala se, ale to už ji mágyně uchopila za paži, neboť její tenké šaty by to nemusely vydržet, stáhla jí ze sedla, načež než se stačila vzpamatovat, ji přimáčkla k jedné ze zdí.\n„Než budeme pokračovat, musíme si vyjasnit několik věcí!“ zavrčela na ni. „Nemám tě ráda a myslím že si nemusíme lhát v tom, že ty mě ano. Dala jsi mi dost najevo, že ne! Nejde mi o tuhle hloupou výpravu ani záchranu mé rasy. Je mi jedno jestli ty, nebo kdokoliv z vás uspějete. Potřebuji vás jen na to abych se dostala dovnitř Hory a případně přežila tam uvnitř,“ odmlčela se. Silvařino podezření ohledně Lisy se tím pádem potvrdilo.\n„Ať chceš nebo ne, máme společný cíl. Dostat se k Hoře osudu a splnit zkoušku. Klidně si dál mysli, že můžeš kohokoliv z nás nahradit, ale než to uděláš budeš muset podstoupit několik opatření!“\nSilvara nevěděla co na to říct.\n„Za prvé, budeš se muset převlíct do něčeho jiného, a nebo si alespoň sehnat kutnu, do které se zahalíš. Nemůžeme si dovolit takové pozdvižení všude kam přijdeme, jasné?!“ Víla mlčela.\n„Za druhé, seš možná víla nadaná magií přírody a hvězd, ale ve městech, nebo jednání s lidmi se nevyznáš ani tolik co by se za nehet vešlo! Nechtěj teda být za každých okolností ta, co má poslední slovo. Teda pokud nás nechceš všechny, včetně sebe, odsoudit k zániku.“ Stále mluvila důrazně a neústupně.\n„A konečně… Za třetí, abys mohla tuhle výpravu vést, musela bys o nás všech nejdřív něco vědět. Nikdo si nechce nechat rozkazovat od bezcitné, přízračné, byť sebe krásnější, bytosti, která nikomu a ničemu nerozumí. Jestli ti to dovolí ti dva slabodušší červi, tak prosím, ale pamatuj si, že nade mnou nemáš žádnou moc!“ zakončila svůj dlouhý monolog a pustila vílu zpět na svobodu.\nSilvara se konečně odlepila od chladné kamenné zdi. Lisa měla svým způsobem pravdu, to musela uznat. Skutečně měla větší moc nad muži než ženami. Skutečně se museli naučit jít za společným cílem a nepřidělávat zbytečné potíže. Jenže v případě mágyně bylo jasné, že to bude ještě velice obtížné.\n„A co čekáš, že tam najdeš?“ zeptala se jí. Lisa na ni jen letmo pohlédla, zatímco rozepnula jednu ze sedlových brašen svého koně.\n„Do toho tobě nic není,“ odsekla jí jen a začal se soustředit na obsah vlastních zavazadel.\n„Ty to zřejmě nechápeš… Tam nic není…!“ Ani Silvara sama neuměla říct proč jí to říká, nebo o co se těmi slovy snaží. Podstatou víl bylo čiré dobro. Snad doufala, že kdyby Lisu přesvědčila, že jí v Hoře nic nečeká, mágyně by se od nich oddělila dobrovolně a pak už by jí zbývalo jen najít, někoho kdo by nastoupil na její místo v této výpravě. Samozřejmě věděla, že by to nebyl lehký úkol, ale věřila, že by našla člověka s dobrý srdcem, který by to podstoupil.\nJenže jedinou dívčinou reakcí na její slova bylo, že se k ní obrátila a hodila jí svůj rezervní plášť, který si koupila.\n„Na! Zatím ti to bude muset stačit, později koupíme něco lepšího.“ Řekla jen. Jistě návrh se zahalením se byl moudrý v jejich případě, to musela uznat i když se jí příčilo skrývat samu sebe. Vyrazila na cestu přeci jako vyslankyně víl, nebo ne? Proč by někdo takový měl skrývat svou pravou tvář a podstatu? Nebyla přeci její chyba, jak se k ní ostatní chovali…\nJenže na něco takového teď opravdu nebyl čas. Na zdržení lidmi a efly, ani na hádky s Lisou, přesto že v jedné se právě ocitla. Značně neochotně si vzala dívčin plášť. Tenhle nebyl nasáklý temnou magií ani krví, nebyl ještě poskvrněn žádnou magií ani zlem, ale byl pro vílu příliš těžký a tvrdý. Kůže z níž byl vyroben byla pevná, ale pro vílu moc hrubá. Sotva si jej nasadila, pochopila že nosit lidské šaty by pro ní bylo utrpení větší než si Lisa uměla představit.\n„Ty mě neposloucháš…“, začala, ale Lisa jako na potvrzenou jejích slov jen otočila koně zpět k cestě kudy přijely a vyhoupla se do sedla.\n„Musíme jet dál, „ připomněla jí jen a tak Silvaře nezbylo než se sama vydrápat na svého oře. Jakože poprvé nasedla nejladněji ze všech jezdkyň, které kdy kdo z jejích nynějších společníků viděl, tentokrát se jí nasednout nedařilo. Plášť byl těžký a překážel. Jednou dokonce upadla zadnicí na dláždění. A Lisa? Ta jen seděla ve svém dámském sedle a po očku její snažení sledovala. Byl to takový ten nadřazený arogantní pohled, jaký uměli vykouzlit jen některé lidské ženy a lidští muži. Pravda ještě o jednu kategorií výš si stály pohledy některých elfů, ale to už zase byla stránka věci.\nNakonec se Silvara ocitla znovu v sedle a obě ženy mohly vyrazit dál na cestu přístavem.\nKdyž uchopil třetí svitek na krátko zaváhal. Teď už mu zbývaly jen ty dvě ženy. Nepochyboval o své volbě, ne pro to, to nedělal. Byla to jen pouhá zvědavost. Když si je vybíral nenahlížel do jejich osudů. Vybíral si je podle jejich aktuálních životů a situací. Ale teď chtěl vědět co se nich skrývá za potenciál.\nA přeci cosi zadrželo jeho ruku. Byla to vzpomínka na setkání s Lisou, která tak učinila. Byla jediná ze smrtelníků, která ho pozvala dál a prokázala mu úctu. Tak trochu se bál co by mohl najít v sudbách svých dcer. Pojednou jej napadlo co by se stalo, kdyby tam nalezl sám sebe…\nSilvara se zahalila jak jí jen plášť dovolil a tvář si zakryla kapucí, jak jí Lisa napověděla. Nyní zbývalo jen nalézt správce přístavu. Víla sledovala lidskou ženu při práci, když se ptala na úřad správce přístavu. Nikdo si nedovolil Lise neodpovědět. Elfové se na ni dívali s bázní a odporem, lidé s bázní, zalíbením, chtíčem a opovržením a hobiti? Ti jediní byli bezstarostně vlídní. A tak se mágyni podařilo brzy nalézt co potřebovaly.\nSprávce přístavu je přijal a Silvara se mohla jen dohadovat zda ze strachu či vstřícnosti a elfí pohostinnosti. Lisa mu ještě mezi dveřmi oznámila co potřebují a středně starý elf si nechal přinést záznamy o plánovaných plavbách a lodích kotvících v přístavu.¨\nNeptala se, nežádala a neprosila. Dokonce ani nepozdravila. Přišla a požadovala. Přesně to byla pozice která jí vyhovovala.\nMuž zalistoval a po chvíli vybral čtyři lodi, které by je mohly na palubu vzít. Mágyně si nechala zopakovat jména plavidel, a čísla mol, kde kotvila, aby mohly vyrazit. Správce učinil jak si přála a ona mu zaplatila za poskytnuté informace. S penězi od vládce šetřila, věděla jak umějí zapůsobit a protože jich nikdy příliš neměla, uměla docenit jejich důležitost.\nRozloučení bylo rychlé a rázné jako příchod, ve znamení šustění Lisina oděvu. Obě teď musely najít zbývající členy své výpravy.\nSlabost pominula a on otevřel pergamen.\n„Lisa Majerová. Dcera Sybily Majerové a Ambera Majera…“ nic co by nevěděl. „Klad: „Nejmocnější ze všech tvé rasy dávám ti magie dar.“ Podmínka: „Však že moc veliká dlít bude ve tvém nitru, před pokušením budeš stát.“ Zápor: Těžký a krutý bude život tvůj, beznaděj bude tvůj denní chléb, než svou moc objevíš, jako k temné pomstě klíč.“ odříkal si a zahleděl se na zrcadlo. Oba muži čekali u tržiště a ženy si k nim pomalu klestily cestu.\nOtevřel druhý pergamen.\n„Silvaras du Antheras…“ přeskočil nedůležité zápisy. „Podmínka: „Utkaná z měsíčních paprsků, tvá krása bude dar i prokletí, neznalá emocí staneš na pomezí. Láska je dobro, ale cit značí smrt. Na tobě bude, kterou cestou jít.“ Klad: mimo krásy přisouzené ti bohy samotnými, já dávám ti moudrost a stříbrem tkané srdce. I když bít bude, jen tolik jak mu ty sama dovolíš.“ Zápor: „Tak jako lásku představují ti, já vkládám do darovaného srdce tvého ctižádost, tolik neznámou pro tvůj rod.“\nOdložil svitek a přelétl pohledem od zrcadla, kde se právě skupinka opět setkala, zpět ke svým dcerám.\n„Zdá se, že vybral jsem dobře.“ Pronesl zpočátku jen pro sebe, než znovu ukázal na prostřední z mucos. „Ty, odnes svitky zpět na jejich místo.“ Dcera okamžitě uposlechla. „Ty,“ podívala se nyní na nejstarší z dcer. „Přines mi klec se strážci.“ rozkázal a mucosa se, se stejným šustěním pavučiny a nohou o ni, odebrala pryč, kam ji poslal. Nyní již kromě něj dlely v pracovně jen dvě ženy. Třetí dcera a matka Pavoučnatka.\n„Zkontroluj pavučinu, zda všude pevně drží.“ A tak odešla i třetí dcera. Jeho žena to celé pozorovala svýma složenýma očima.\n„Jsi spokojený, zdá se,“ podotkla jen a dál soukala nejzadnějšíma nohama vlákno.\n„Ano, to jsem,“ odpověděl…\nKdyž se čtyři vyvolení znovu setkali, bylo to na kraji tržiště. Dyrqen se rozhlížel jako u vytržení, aby měl vůbec naději, zahlédnout své společnice v takovém davu lidí. To Minsc zůstával v klidu a pěchoval si svou dýmku, aby si mohl konečně pořádně pokouřit.\n„Jak můžeš myslet na kouření, zatímco těm dvěma hrozí nebezpečí?!“, káral jej elf, ale hobit si jeho slova nijak zvlášť k srdci nebral. Nesdílel se svým novým přítelem, takové obavy.\n„To chce, klid, Dyrku. Silvara je víla a Lisa renegátka, ne? Pokud se nezabijou mezi sebou, budou v pořádku. A nemusíš natahovat krk jako rzivý žirafák. Jsou tak nápadný, že bys je viděl i z dračího hřbetu, kdyby ještě nějací draci byli, víš?“ znovu potáhl a s úlevou se uvelebil na sudu, kam se nechal Dyrqenem vysadit, aby si odpočal a měl hlavu jen o málo níž než elf.\n„Rzivý žirafák?“ O takovém zvířeti hraničář nikdy neslyšel.\nMinsocvi lehce znachověly tváře. Zřejmě si na něco vzpomněl. „No to je… To je taková věc… Tělo má jako obří želva s železným prorezlým krunýřem, krk dlouhý jako žirafa a na hlavě má chapadla a těma když se dotkne čehokoliv z kovu tak to zrezivý. Docela pěkná potvůrka, živý se kovem a právě aby ho mohl pozřít, tak ho musí nechat zrezivět…“ Minsc by býval pokračoval, ale Dyrqen ho nenechal.\n„Takové zvíře není,“ oponoval mu. „Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“ Stál si na svém. Hobit ale věděl, že nemá tak docela pravdu. Teď už minimálně jedno takové je…, pomyslel si. Bylo to sice už docela dlouho zpátky, kdy takového tvora stvořil, ale pamatoval si ho velmi dobře. Aby taky ne, po tom co mi utek a já musel splatit zrezivělé zbroje vojáků, kteří se ho pokoušeli zastavit při útěku z Atlantidy…, vzpomínka na utíkajícího rzivého žirafáka Minsca pobavila. Jak se mu při každém kroku motal neúměrně dlouhý krk k malému pomalému tělu, které se zoufale stačilo stačit hlavě.\n„Čemu se hihňáš?“ ptal se Dyrqen nechápavě.\n„Ale nic,“ mávl Minsc rukou vytržen ze vzpomínání. „Hele támhle jde naše magička,“ ukázal na ženu, kterou si nemohl splést ani kdyby chtěl. To Silvaru poznaly až podle hlasu, když k nim ženy dorazily.\n„Máte vše potřebné?“\nPřikývli. Oba byli překvapeni, když zvěděli, že je víla zahalená do černého teplého pláště, který by ona jistě k životu nepotřebovala a musela se v něm cítit velmi stísněná.\nHora Osudu – Kapitola 1 Buch… Brána magické univerzity se zavřela. Na vrchním schodě se mladá učednice ocitla zcela sama. Poslední nevlídný pohled věnovaný dubovým, kovaným dveřím, které byly ověnčeny magickými […] Posted in Hora Osudu


Telč oživí Panský dvůr\n29.05.2015 | 22:39\nLetošní červenec v Telči přinese velkou novinku. Malebné městečko na jihu Vysočiny navštíví každý rok tisíce lidí. Chtějí vidět historické náměstí, renesanční zámek a další památky UNESCO. Nyní se mohou těšit také na spoustu zábavy. Už 11. července otevírá Panský dvůr, ležící těsně u zámeckého parku. Telč se tak stane rájem pro rodinné výlety plné zábavy i historie. V Panském dvoře jsou pro všechny připraveny volnočasové aktivity i naučné a kulturní programy.\nSpoustu možností k trávení volného času zde najdou děti, rodiče, ale i senioři. Příznivci pohybu a děti uvítají volnočasové centrum s lezeckou stěnou, drytoolingem, půjčovnou kol a dětským hřištěm. Zájemci o historii ocení expozici, která je provede minulostí hospodářského dvora a životem v podzámčí.\nJedním z největších lákadel Panského dvora je vnitřní lanové centrum s lezeckou stěnou a drytoolingem. Ptáte se, co je to drytooling? V původní formě jde o lezení po skále, při kterém se používají cepíny a mačky. Tady ale můžete zdolávat vrcholy s veškerým vybavením na speciální stěně pro cepínové lezení. Svoji šikovnost a obratnost pak otestujete na lanových překážkách pro všechny generace.\nV areálu dále najdete Hernu u zvířátek, nové interiérové dětské hřiště. Menší děti se vydovádí na dřevěných prolézačkách, skluzavce nebo kolotoči. Vy mezitím můžete posedět v příjemné kavárně s venkovní terasou.\nPatříte-li mezi příznivce cykloturistiky a výletů, oceníte skvěle zařízenou půjčovnu kol. K dispozici dostanete také cyklomapy a jako bonus spoustu tipů na výlety do krásného okolí Telče. Městem prochází několik cyklistických a turistických tras, mnoho zajímavostí se dozvíte na naučných stezkách.\nO nové poznatky ale nebude nouze ani přímo v areálu Panského dvora. Všechno o historii Telče i samotného Panského dvora prozradí expozice V zámku a podzámčí. Přiblíží návštěvníkům důle- žitost hraběcího statku pro život na zámku a díky výstavě povozů a dobových strojů nechá nahlédnout do způsobu života lidí v tehdejším pod- zámčí. A bude na co se dívat, vždyť doba vzniku panského dvora se datuje až do období po husitských válkách!\nV sezoně se můžete těšit na letní kino, celoročně bude k dispozici multifunkční sál pro koncerty, divadlo i tanec.\nA kdy je nejvhodnější doba Panský dvůr poprvé navštívit? To víme naprosto přesně. Panský dvůr v sobotu 11. července slavnostně otevírá své brány. Čeká na vás bohatý celodenní program, vstup bude pro všechny zdarma. Navíc se v Telči ve stejný den koná tradiční Horácký jarmark s trhy a ukázkou lidových řemesel. Ideální příležitost pro rodinný výlet hned na začátku letních prázdnin, co říkáte?\n1 Kde se nachází Panský dvůr?\nA v Telči, přímo u zámeckého parku - Správně\nB v Jihlavě\nC v Třebíči na náměstí\n2 V Panském dvoře si můžete na speciální stěně vyzkoušet lezení s cepíny, které se nazývá:\nA drytooling - Správně\n3 Historií života v Panském dvoře vás provede expozice s názvem:\nA Telč a okolí\nB Dvůr a nádvoří - Správně\nC V zámku a podzámčí\n4 Kdy Panský dvůr slavnostně otevře své brány?\nA 5. června\nB 11. července - Správně\nC 15. srpna\npočet zhlédnutí: 4086


Isidorus.net Nevěřící anglikánští duchovní - Zprávy\nNevěřící anglikánští duchovní\nsobota, 9 července 2005, 22:15\nStovky duchovních Anglikánské církve nevěří v existenci Boha a jen méně než třetina anglikánských kněží věří v zázraky. Informuje o tom zpráva publikovaná u příležitosti Generální synody. Z toho vyplývá, že anglikánští věřící jsou více konzervativní než jejich duchovní.\nLogo anglikánské církve\nZpráva dále říká, že anglikáni bez pochybností věří v Boha. 97 procent nemá žádných pochybností o jeho existenci. Také z toho vyplývá, že jeden z 33 anglikánských kněží v Boha nevěří – v anglikánské církvi může být kolem 300 kněží, kteří si nejsou jistí, zda nekáží o někom, kdo neexistuje.\nAnglikánští kněží se od svých věřících neliší v otázce zmrtvýchvstání Ježíše – věří v ně 8 na 10 anglikánů. Co je zajímavé, je to že více laiků než duchovních věří v narození z Panny (62 a 60 %) a v zázrak v Káni Galilejské (65 a 61 %).\nZnačně větší rozdíly nastupují v morálních otázkách. Jedna třetina duchovních a jedna čtvrtina laiků je pro svěcení aktivních homosexuálů na kněze. V případě svěcení biskupů je rozdíl ještě větší – podporuje ho jedna třetina duchovních a „pouze“ jedna pětina věřících.\nStoosmdesátistránková zpráva upozorňuje na rozdílné názory duchovních a laiků na různé problémy, což může způsobovat vážné problémy a překážky v pastorační práci.


William Hague jako britský ministr zahraničí: umlčený a služebný | 15. 7. 2014 | Britské listy\nOdcházející britský ministr zahraničí byl bývalou hvězdou Konzervativní strany, který ve funkci propadl frázím a válkychtivosti, píše v deníku Guardian konzervativní komentátor Simon Jenkins:\nEpitafem Williama Haguea jako britského ministra zahraničí se stal postupný kolaps libyjského režimu. Jeho éra byla věkem bez tématu, rétorikou bez obsahu. Když Hague ministerstvo zahraničí převzal, vychloubal se, že Británie za něho dosáhne nového "globálního vlivu". Zanechal za sebou symbol tohoto "vlivu" - Libyi, která se propadla do anarchie.\nHague byl outsider z Yorkshiru, jehož hvězda svítila v devadesátých letech. Nikdy se ale nezotavil z toho, že v roce 2001 jako šéf Konzervativní strany ji přivedl k volební porážce. Jako brilantní a vtipný řečník, plný euroskepse, se za vlády Davida Camerona začal chovat podivně mlčenlivě. Nemluvil nikdy dřív, než nejprve promluvil premiér. Znamenalo to, že přestal hovořit lidskou řečí a propadl diplomatickým frázím. Hagueův projev byl už navždycky bědováním, plným válek proti terorismu, válek proti nedostatku, válek proti znásilnění a proti světu "nepřijatelných" režimů.\nCameron, a proto i Hague, se neinspirovali robustním individualismem Thatcherové v zahraničí, ale děsivou podřízeností Tonyho Blaira washingtonským neokonzervativcům. Trýznivý odchod z Iráku a z Afghánistánu a nezodpovědná intervence v Libyi dokazovaly, že si britské ministerstvo zahraničí nedovede vytvořit vlastní světovou roli a snaží se dělat to, na co nestačí.\nTento postoj ministra zahraničí byl veden prázdnou válkychtivostí vůči Libyi, Íránu, Egyptu, Sýrii a Rusku a podlézavostí vůči státům v Perském zálivu a vůči ČÍně, v důsledku jejich hospodářské moci. Nákup křižníků naznačoval globální roli, kterou však v důsledku škrtů v armádě nebylo možno realizovat. Londýnské ministerstvo zahraničí se veřejně vyjadřovalo ke všem světovým událostem, od vraždění v Nigérii po zabíjení v Palestině. Megafon se stal náhražkou politické strategie.\nHagueův úkol byl proměnit britské ministerstvo zahraničí, které bylo svou podstatou proevropské a bylo skeptické vůči americkým problematickým akcím ve světě ve služebnou instituci britského premiéra, jehož názory byly opačné. Hagueovým posledním úkolem bylo podlehnout Cameronově obsesi, který chtěl zabránit tomu, aby se Jean-Claude Juncker stal evropským prezidentem. Hague měl jeho odmítnutí v EU vyjednat. V tom zcela selhal.


Nářadí na sádrokarton – Ruční nářadí\nProfesionální ošetřování stromů, péče o parky nebo chirurgie ovocných stromů – to jsou oblasti, kde se uplatňuje speciální pila STIHL HT 75. Dodáváme náhradní díly, které jsou plně . Slevy na motorové pily 15. Využijte naší časově omezenou slevovou akci na nákup nové motorové pily.\nJsme distributorem značky STIHL. Benzínové a elektrické motorové pily pro občasnou práci na zahradě, ale i. Akumulátorová řetězová pila STIHL MSA 1C-BQ – Koupíte pouze na prodejně. Součástí jsou také podrobné recenze motorových pil a návod jak vybrat motorovou.\nNová řada aku strojů STIHL Compact. Pila MSA 1C BQ, představení. Jedna baterie pro pilu , vyžínač. Motorová pila STIHL MS 6CM je vybavena nejmodernějšími technologiemi pro vynikající výkon.\nVýkonné motorové pily , určené pro profesionální práci, vynikají spolehlivostí, příznivou hmotností a jsou sériově vybaveny prvky pro jednoduchou obsluhu, např. Pokud si pořizujete novou pilu , je vhodné vybírat podle požadavků, jaké na pilu máme. Pro jakýkoliv účel najdete v nabídce firmy STIHL optimální pilu , přesně . STIHL je jediný výrobce motorových pil na světě, který také sám vyvíjí a vyrábí vlastní pilové řetězy a vodící . Porovnejte ceny, zjistěte dostupnost, přečtěte si recenze produktů nebo hodnocení e-shopů! Moderní, lehká pila s benzinovým motorem o výkonu kW. Oznámení: Řetězová pila Stihl MS 1- jedná se o motorové zařízení určené k řezání stromů doma i mimo dům za předpokladu, že je přepravováno.\nTak jako jsou spolehlivé motorové pily STIHL , musí být spolehlivé i příslušenství pro motorové pily STIHL. Kvalitní maziva a oleje Stihl zajistí jejich . Věděli jste, že správně se moderní pily nazývají pilami řetězovými ? Výjimečně silná, ergonomicky optimalizovaná elektrická pila STIHL , vybavená řetězovou brzdou QuickStop Super (C-Q). Elektronická ochrana proti přetížení . Doporučil bych vyměnit píst (ten má nový kroužek), neboť jen kroužek je tak na to , aby se dala pila do bazaru. To vydrží v profi zatížení krátkou dobu a potom se .