E-kniha: Noc nožů - Ian C. Esslemont | Knihy.ABZ.cz\njen "Autor - Esslemont - Ian C. Esslemont"\nE-kniha: Noc nožů - Ian C. Esslemont\nKnihkupectví > Katalog vybraných autorů > E > Esslemont - Ian C. Esslemont > Noc nožů\nElektronická kniha: Noc nožů\nNoc nožů rozvádí události, o nichž se Steven Erikson jen okrajově zmínil v úvodu ke své působivé fantasy Měsíční zahrady. Noc nožů je důležitou kapitolou v rozvíjejícím se ... (celý popis)\nNoc nožů rozvádí události, o nichž se Steven Erikson jen okrajově zmínil v úvodu ke své působivé fantasy Měsíční zahrady. Noc nožů je důležitou kapitolou v rozvíjejícím se příběhu fantasticky vymyšleného světa Malazské říše. Malý ostrov Malaz a jeho město daly jméno celé velké říši, ale dnes je zde jen ospalý, zapadlý přístav. Tato noc však bude jiná. Dnes v noci panuje ve městě vzrušení, horečnatá činnost, občas násilí. Občané zavírají dveře a okna a vyhýbají se cizincům, protože této noci má dojít ke sbíhání, události, jaká nastane jednou za pokolení - východ stínového měsíce - kdy dobré lidi Malazu ohrožují démoničtí ohaři a horší stvoření... Bylo také předpovězeno, že se této noci vrátí císař Kellanved, a někteří lidé jsou připravení udělat cokoliv, aby tomu zabránili. Frakce v celé říši soupeří o říšský trůn a stínový měsíc povolává k útoku na ostrov mnohem starobylejší a mocnější bytosti, než jsou lidé. Tyto děsivé události sleduje Kiska, dívka toužící vymanit se z okovů města, a Kalen, prošedivělý veterán, jenž se pouze snaží uniknout své minulosti. Oba hrají jistou úlohu v konfliktu, který nejenže určí další osud města Malaz, ale zároveň i celého okolního světa...\nz prostředí Malazské říše\nCopyright © 2005 by Ian C. Esslemont\nIntroduction © 2005 by Steven Erikson\nMaps © 2005 by Neil Gower\nTranslation © 2009 Dana Krejčová\nTento román věnuji\ndíky němuž se ten svět stal skutečným.\nBěhem dlouhé cesty tohoto díla od nápadu k vydání se mi dostalo\npomoci z mnoha nečekaných směrů. Kniha vyrostla z dlouholeté\nspolupráce se Stevenem Eriksonem, která je báječná, prospěšná,\ntvořivá a přátelská. Jemu patří můj největší dík za partnerství při\nvytváření malazského světa. Také bych rád poděkoval Simonu\nzování a redakční úpravy, mému agentovi Johnu Jarroldovi ata\nké Gerri Brightwellové za dlouholetou podporu a připomínky.\nA nakonec patří zvláštní dík Peteru Crowtherovi za to, že se\nodvážil riskovat s neznámým autorem.\nalazský svět se zrodil v roce 1982 a od tohoto okamžiku\npomalu nabírala podobu historie tohoto světa. Naletních archeologických vykopávkách a během zimstrávených ve Victorii v Britské Kolumbii při studiu tvůrčího psaní, ve Winnipegu a na Saltspring Islandu – kdekoliv jsme s Ianem(Camem) Esslemontem strávili víc času pohromadě. Spolu jsmepracovali na nejednom filmovém scénáři a bylo jasné, že se našetvůrčí schopnosti dokonale doplňují. Během přestávek v psaní jsme si hráli v malazském světě.\nKdyž se poprvé vynořil nápad napsat knihu zasazenou dotohoto světa, bylo jasné, že rozsáhlé dějiny, které jsme během let\nvymysleli, budeme muset rozdělit. Což jsme i učinili. Od vydání\nMěsíčních zahrad (Gardens of the Moon, Talpress 2002) jsem od\nfanoušků slýchal i četl, že chtějí vědět něco i o staré říši, o říšicísaře Kellanveda a jeho společníka Tanečníka. A stále dokola se\nmě ptali: „Napíšeš někdy o raných dobách říše?“ Nebo: „Napíšeš\no Rudé gardě?“ A já vždy neoblomně odpovídal: „Ne.“ Důvody\nby nyní měly být zřejmé.\nTohle je obrovský vymyšlený svět, příliš velký, než aby ho jeden\nautor zvládl za jediný život. Ale dva autoři... to už je jiná. Měsíční\nzahrady jsem věnoval Ianu C. Esslemontovi. Světy, kter éje třeba\ndobýt, světy, o něž je třeba se podělit. Myslím, že jsem svůj záměr\na přání nemohl vyjádřit jasněji. Pravda, chvíli trvalo, než seCamova první kniha zasazená do Malazu objevila. Naše cesty se na\nnějakou dobu rozešly a Cam měl jiné starosti – rodina,postgraduální studia a tak dále. Já ale neztrácel víru a vždy jsem věděl,\nže překvapení a odměna jsou na cestě, a tento román, Noc nožů\n(Night of Knives), je prvním krokem do sdíleného světa, který\njsme si společně kdysi dávno představovali.\nNoc nožů není fan fiction. Malazský svět jsme tvořili skrzedialogy, naše hry byly románové a témata stále častěji krutě tragická. Nicméně jindy to byla komedie, obvykle burleskního druhu.Soueřili jsme v podceňování situací a absurditě a umínili jsme si, že budeme směšovat nadužívaná témata tohoto žánru. Tento duch pronikl do všech mých románů zasazených do malazského světa. A proniká i do Ianových děl z téhož imaginárního světa. Přesto kniha, kterou držíte v rukou, má vlastní styl, vlastní hlas. Celýpříběh se odehrává během jediného dne a noci a je vynikající.Čtenáři mých knih poznají svět, jeho atmosféru a ponurost, uvidí postavy v Noci nožů jako další hráče vetkané do stejnéhozamotaného koberce, v příběhu poznají další krvavý kus vymyšlené historie. A bude toho mnohem víc.\nDodnes pracujeme na dějinách malazského světa, probíráme podrobnosti, upřesňujeme sled událostí, bavíme se o tématech a podtextech a snažíme se, aby postavy procházející našimiromány zůstávaly konzistentní. Dřeme na časové linii a osudechbezočtu postav, přičemž s mnohými z nich se dosud nikdo jinýnesetkal. A debatujeme o nevyzpytatelnosti. Jak čtenáři malazské Knihy Padlých vědí, nevyzpytatelnosti je tu vrchovatě.\nOd začátku malazské série píšu pro obecenstvo sestávající zjediného člověka – Cama. A on mi to oplácí. Tak dialog pokračuje, jenom do něj patří další, kteří poslouchají. Nakonec poslouchají obě strany rozhovoru.\nDoufáme, že bude zajímavý.\nWinnipeg, Kanada, 2004\nN O C N O Ž Ů\ncísař Kellanved: nepřítomný vládce Malazské říše\nTanečník: mistr-asasín a tělesný strážce Kellanvedův\nMrzena: mistra sboru říšských asasínů, Spáru\nTayschrenn: říšský velemág\nKalen: malazský voják\nKorinn: mág, člen brigády Paliči mostů, žena\nPopel: bývalý důstojník brigády Paliči mostů\nCejch: bývalý malazský armádní léčitel\nDassem Ultor: šampion a „první meč“ říše\nRýt: důstojník posádky v Posměvákově tvrzi\nHattar: tělesný strážce Tayschrennův\nDrápek: člen Dassemovy tělesné stráže, meč\nKuskus: říšský asasín, Spár\nObyvatelé ostrova Malaz\nKurník: majitel Oběšence\nAnži: služka u Oběšence\nKiska: dívka doufající ve vstup do říské služby\nLubben: fortnýř v Posměvákově tvrzi\nrybář: mág z ostrova Malaz\nTrenech: pravidelný host u Oběšence\nFaro Balkat: pravidelný host u Oběšence\nObo: mág z otrova Malaz\nPomezičník: starší obyvatel Říše stínu\nDžhedel: zajatec Říše stínu\nOleg Vikat: učenec znalý chodeb\nSurgen Ress: poslední šampion Svatých měst\nPralt: vůdce kultu stínu\nDžhenna: jaghutská strážkyně Domu mrtvých\nBouřliv émoře jižně od ostrova Malaz\n1154. rok spánku Ohnice\n96. rok Malazsk éříše\nPoslední rok vlády císaře Kellanveda\nvoustěžňový nájezdníkRheniin sen se hnal kseverovýchodu pod plnými plachtami. Kapitán Murl svíral zábradlí na\nzádi a sledoval blížící se bouři. Trup, zatěžovaný až nahranici svých možností, hrozivě sténal a lanoví vydávalo tak vysoké\ntóny, jaké Murl dosud neslyšel.\nBouře se hnala od jihu jako stěna noci, pevná fronta černých mračen vzdouvajících se nad vlnami. Kapitánu Murlovi všaknedělala starosti bouře, jakkoliv byl její původ nepřirozený. Rheniin sen brázdil širé moře známé jakatským navigátorům od severního Kaltského moře po silné pasátní větry Dálavy jižně od Stratemu. Ne, jemu do srdce zarývala prsty hrůza z azurových zábleskůmíhajících se jako úlomky ledu mezi vlnami pod převalující sehradbou mraků. Nikdo nikdy nevyprávěl, že by je viděl takhle zblízka. Nikdo z těch, kdo se vrátili.\nJezdci, tak jim Murl a ostatní navigátoři říkali. Jiní zas mořští démoni a Bouřní jezdci. Bytosti z moře a ledu, jež si činily nároky na tento úzký průliv a nestrpěly žádné porušení svých práv. Jenže jeho jakatští předkové znali správné oběti, kterými si mohlivykoupit nejrychlejší cestu na jih ostrova Malaz. Proč je tedy jezdci pronásledují? Co je přilákalo tak daleko na sever?\nMurl se otočil zády k bouři. Jeho bratranec Bezočka zápasil s kormidlem. Stál rozkročený a roztřesenýma rukama svíralkormidelní kolo. Jak se loW sklonila na vysoké vlně, Murl se chytil zábradlí, aby neupadl. „Nezapomněli jsme na nějakou oběX?“ křikl do hukotu větru.\nBezočka, světle modré oko upřené na vlny před přídí, zavrtěl hlavou. „Nezapomněli!“ zavolal. „Vyzkoušeli jsme všechny.“Zamračil se přes rameno. „Teda až na tu poslední.“\nMurl ucukl. Po lanech přeručkoval doprostřed paluby, která již byla pokrytá zrádným ledem. Větrem hnané jíní, bodající jako jehličky, mu rozproudilo krev na krku a rukou. Až na tu poslední. Tento obřad nikdy nenařídil. VždyX všechny duše na Rheni byly jeho pokrevní příbuzní, u Chemova chladného objetí! Murl si vzpomínal, jak jednou tento obřad viděl na vlastní oči: černovlasá hlava toho chudáka kluka se pohupovala na vlnách, bledé ruce zoufale drásaly vodu. Zachvěl se zimou a něčím ještě horším. Ne, k tomu se přinutit nedokáže.\nDřepl si ke štíhlé postavě, přivázanék hlavnímu stěžni a choulící se, jako by spala. Rukou znecitlivělou od mrznoucí slané spršky zlehka pohladil bledé líce.Ach drahá Rheni, tolik mě to mrzí. Bylo toho na tebe příliš. Kdo by mohl doufat, že utiší takovou bouři?\nVedle zakřupalled,kdyžkestěžni přidusal první důstojníkHoggen a ovinul stěžeň rukou. „Mám připravit zbraně?“\nMurl potlačil šílenou touhu se smát. Pozorně si Hoggenaprohlížel, aby zjistil, zda to myslí vážně. Naneštěstí to zřejmě vážně myslel. Vousy měl zbělelé jinovatkou a oči matné a bezvýrazné. Jako kdyby už byl mrtvý. Murl v duchu zaúpěl. „Udělej to, jestli musíš.“ Vzhlédl k vrcholku stěžně. Na ráhnu tam seděl námořník a kalhoty, košile i paže se mu leskly – již byl obalený ledem. „AX mladej Krtek sleze dolů.“\n„Nesleze. Myslím, že ho vyřídil led.“\nMurl zavřel oči před sprškou a objal stěžeň.\n„Zpomalujeme,“ podotkl hluše Hoggen.\nMurl ho přes vichr stěží slyšel. Cítil, jak z něj promočené šaty vysávají teplo. Neovladatelně se třásl. „Plachty zledovatěly. Brzy se začnou trhat.“\n„Musíme na led vzít kladivo. Otlouct ho.“\n„Zkus to, jestli chceš.“\nHoggen chraplavě zakašlal a s námahou se pustil stěžně. Murl se ho naopak držel. Nakonec se to hodilo, že ho konec potká s Rheni napalubělodi,kterou pojmenoval na její počest. Bylvlastně obklopený rodinou. Dokonce i věrný Hoggen s ním bylspřízněný sňatkem. Murl se podíval dolů. Jak toužil pohladit dlouhé černé vlasy, cinkající teW jako hrst rampouchů.\n„Jezdec na levoboku!“ křikl kdosi. Omámeného Murlapřekvailo, že nějaký námořník zůstal natolik bdělý, aby hlásilnebezpečí. Přimhouřil oči a zadíval se sprškou vysoko nad bok.\nKolem se valily vlny dvakrát vyšší než stěžeň, napěněnéledovou tříští. Pak to Murl konečně uviděl. Nad hladinu se vynořila oslepující safírová postava s přilbicí s lícními chrániči ze zmrzlých šupin, ve zbroji, u boku dlouhé kopí ze zubatého ledu. Její komoň vypadal napůl jako zvíře a napůl jako vlna. Murl si představoval, že upřela tmavé, nevyzpytatelné oči jeho směrem. Pak se stejně náhle vrátila do vzdutého moře. Murlovi připomněla modrévelryby gamen, vyskakující před přídí. Další jezdec se vynořil o kus dál. A ještě jeden. Vezli se na vlnách vedle Rheniina snu, a přece se zdálo, že o lodi nevědí. Jsou to lidé, nebo snad starší jaghutská rasa, jak tvrdili někteří? Murl je odtažitě sledoval, jako kdyby se vše dělo někomu jinému.\nNámořník Larl se zachytil zábradlí a namířil na nejbližšíhojezdce kuši. Šipka šla úplně mimo a Murl jen vrtěl hlavou – k čemu to bylo? Stejně už jsou mrtví. Nedá se nic dělat. Pak si vzpomněl na škorpiona na zádi. Odtrhl se od stěžně a vrhl se k němu. Bezočka dosud stál u kormidla, ruce rozpřažené, oči upřené před sebe. Murl ovinul znecitlivělou ruku kolem těžké zbraně napodstavci a popadl kliku. Železo se mu zahryzlo do masa jako doruda rozžhavené, a jak zápolil s mechanismem, strhával si z dlaní kusy kůže.\n„Co chtějí?“ zavolal Murl na Bezočku. V očích mu zamrzaly slzy a oslepovaly jej. Škorpion se odmítal hnout. Sundal ruku ze spalujícího železa. Krev zamrzala jako cáry rudé látky. Bezočka neodpověděl, dokonce se ani neotočil. Murl skočil ke kolu aprotáhl ruku příčlemi.\nBezočka už nikdy neodpoví. Kormidelník stál ztuhle ukormidla Rheniina snu a zíral přímo před sebe do houstnoucího šera, zdravé oko potažené jinovatkou. Jeho košile a kalhoty chrastily ve větru, mrazem ztvrdlé na dřevo.\nMurl zděšeně vytřeštil oči a v Bezočkově prázdném pohledu, upřeném do neznámých dálav, našel odpověW. Jezdcům na nich nezáleželo. Byli tu z jiného důvodu, v odpověW na nějaké nelidské volání, hnali se k severu, útočné vojsko vrhající svou moc proti jediné věci, která je tak dlouho omezovala v tomto úzkémkanále – proti ostrovu Malaz.\nLoW úpěla jako mučené zvíře. PříW se zvedla, zatížená ledem, a zase klesla pod vlnu. Náraz Murla shodil z kormidla. Když sprška opadla, už jen Bezočka sám řídil zamrzlou hrobku kseveru. Plachty spadly a roztříštily se o palubu. Led se vrstvil nastěžních a palubách a poutal loW jako tmavé srdce v zamrzlé skále, řítící se se sténáním dál.\nBouře postupovala k severu jako přílivová vlna táhnoucí se od obzoru k obzoru. Z mračen se vynořila flotila smaragdových hor s vyleptanými hlubokými puklinami. Sníh na jejich štítech se ve skomírajícím světle leskl.\nHnaly se jako nezastavitelné obléhací stroje, vyrobené k tomu, aby si podrobily celé kontinenty. A podél nich se plavili jezdci, kopí pozvednutá a namířená k severu.\nS T E Z K A V N I T R U S T Í N U\nad rozlehlou plání udusaných písků s roztroušenýmičernými sopečnými skalisky kvílel slabý vítr. Prašné víryvyhazovaly okrové chocholy a zase je stahovaly, načež se\nznovu objevily o kus dál. Přes pláň, táhnoucí se na všechny strany\nk beztvarému obzoru, stejnému a jednotvárnému, se s kulháním\nJako hravý následovník se k němu vrhl jeden vír žlutohnědého prachu. Muž šel dál, aniž by ucukl, zvedl ruku či aspoň otočilhlavu. Prašný tanečník se odvlnil po bezcílné spirálovité dráze.Mrzák se plahočil dál a zkroucenou nohu táhl za sebou, takže za ním zůstávala v písku rýha.\nMěl na sobě otrhané zbytky snad pevného sukna, přehozené přes koženou a šupinovou zbroj. Nahé paže měl vyzáblé, spíš jen kůží potažené kosti. V bronzové, měděnkou zabarvené přilbici byly z jeho obličeje vidět jen prázdné důlky, dutina místo nosu a vysušené, ohrnuté rty nad zkaženými zuby. Na zádech mu visel rezavý meč.\nVe velké dálce se objevila tmavá šmouha. Mrzák se však vlekl dál pod neustále podmračenou oblohou, kde k mrakům vylétali ptákům podobní tvorové. Jen jednou se zastavil. Chvíli nehybně stál a díval se stranou. V dáli se obzor změnil. Nad nejtmavší modří se objevilo stříbřité světlo připomínající fatu morgánu vzdáleného pohoří. Mrzák se chvíli díval, pak pokračoval v cestě.\nZe šmouhy se stal val a z valu menhir. Poutník dokulhal přímo ke kusu žuly dvakrát vyšší než on a zastavil se. Čekal a díval se na menhir, zatímco pláň křižovaly prašné víry. Kámen byl pokrytý svislými rýhami připomínajícími stopy drápů nějaké zuřivé šelmy\na ovíjely ho tenoučké stříbrné symboly. Mrzák pomalu přiklekl,\naby lépe viděl. Ne však na značky, nýbrž na hnědomahagonový\nuzlíček pod menhirem.\nHrbáč zvedl hlavu pokrytou chitinovými šupinami. Zamrkal a otevřel mandlové oči žhoucí jako zlato. Široká hruW z hranatých plátů se nadmula dechem.\n„Pořád jsi mezi námi, Džhedele,“ poznamenal dřepící hlasem suchým jako vzduch v hrobce a narovnal se.\n„Taky tě rád vidím, Pomezičníku.“\nPomezičník se pootočil a prázdnými důlky přehlížel pláň. ZvlášX se podíval na stříbromodrou podlitinu.\nDžhedel zavrtěl hlavou a zabručel. Natáhl jednu nohupokrytou pláty a nebezpečnými rohovitými ostruhami a pohnulširokými rameny. Pokusil se vstát, ale nepodařilo se mu to. Ruce mu po zápěstí mizely v holé žule menhiru.\n„Co tě sem přivádí?“\nPomezičník se na něj podíval. „Prošel kolem někdo,Džhedele?“\nDžhedelovy zažloutlé tesáky se zablýskly – snad to byl úsměv. „Vítr. Prach. Čas.“\n„Ptám se, protože někdo přichází. Cítím ho. Ty jsi...“\nDžhedel přimhouřil jantarové oči. „Víš, že teW je tenhle malý kruh celý můj svět. Přišel ses mi vysmívat?“\n„Víš, že jsem spoutaný stejně pevně.“\nDžhedel si Pomezičníka prohlédl od hlavy k patě. „Z místa, kde sedím, to tak nevypadá. Chudák Pomezičník. Sténá vpoutech. A přece jsi tu byl dávno před těmi, které jsem zabil, abych získal trůn. A budeš tu i tehdy, až ti, kdo na oplátku spoutali mne, budou dávno mrtvi a zapomenuti. Slyšel jsem o tobě... vyprávět.“\n„Moc, kterou cítím, je nová,“ poznamenal Pomezičník, jako by druhý vůbec nepromluvil.\nDžhedel se zamračil, jako by si nebyl jistý, co si má o novém myslet. „Zkouší říši?“\n„Ano. Co si o tom myslíš ty?“\nDžhedel zvedl hlavu a zavětřil úzkými nozdrami. „Někdo se srdcem z ledu a ještě něco... něco potměšilého, skrytého, jako rozmazaný odraz.“\n„Myslím, že si prohlíží trůn.“\nDžhedel frkl. „Těžko. Ne po takové době.“\n„Blíží se konjunkce. Mířím k Domu. Někdo ho možná bude chtít získat. Kdo ví – třeba budeš propuštěn.“\n„Propuštěn?“ štěkl Džhedel. „Já ti ukážu svoje propuštění.“ Ohnul nohy pod sebe a začal se zvedat. Drápy se mu zarývaly do písku. Ramena se mu třásla. Chitinové pláty na pažích chrastily a sténaly.\nChvíli se nic nedělo. Pomezičník mlčky přihlížel. Z otesaných boků menhiru se snášel prach. Kámen začal vibrovat. Zábleskstříbrného světla z vrcholku menhiru Pomezičníka oslepil. Světlo sjíždělo jako blesk dolů po cívce stříbrných značek a nabíralo na rychlosti a síle, až před tou planoucí září musel odvrátit hlavu.\nDžhedel se šíleně chechtal. „Tady to přichází!“ křikl přesvodopád řevu sílící, jiskřící energie.\nKoule energie do něj udeřila, až zavřískl. Země se zhoupla.Pomezičník upadl. Ve slabém vánku se líně zavlnil prach a písek. Když se vzduch pročistil, Džhedel ležel nehybně pod menhirem. Z očí a otevřených úst mu stoupal kouř.\nPomezičník chvíli mlčel, pak se zvedl do podřepu. „Džhedele? Slyšíš mě? Džhedele!“\nLežící tvor zamyšleně kývl. „Ano. Tak se jmenuju. Džhedel.“ Setřásl ze sebe prach.\n„Vzpomínáš si, kdo tě spoutal?“\n„AX to byl kdokoliv, je už dávno mrtvý.“\n„Já si je pamatuji. Byli to –“\n„Neříkej mi to!“ Džhedel se vyškrábal na nohy. „Chci sivzpomenout sám. Mám aspoň čím zabít čas. Počkej... na něco jsem si vzpomněl...“ Couvl od Pomezičníka a zasyčel: „Nějaké řeči o tobě!“\nPomezičník odkulhal od menhiru. Za chvíli už ho Džhedel volal zpátky.\n„VraX se. Prosím. PropusX mě. Máš to ve svémoci.Vím, že ano!“\nPomezičník neodpověděl a šel dál.\n„PropusX mě, zatraceně! Musíš!... Mor na tebe!“\nZuřivě cloumal rukama. Z menhiru se svezl závoj prachu. A v prachu značky zářily jako nejjemnější, rozžhavený filigrán.\n„Zničím tě!“ hulákal Džhedel. „Tebe i všechny, kdo přišli po tobě! Všechny!“\nZnovu se zkroutil a ječel vztekem a bolestí. Když se zemězakymácela, Pomezičník zavrávoral. Ohlédl se k menhiru. V oblaku prachu zvířeného u jeho paty se cosi zmítalo. K obloze stoupal chochol prachu.\nPomezičník pokračoval v chůzi. Opozdil se a čas a nebeský tanec říší na nikoho nečekají. Dokonce ani na bytosti tak šílené a mocné jako ta upoutaná k menhiru za ním. Když se bavili během jasnějších chvil, vzpomínal si tvor na své celé jménoDžhe’Delekaaran i na to, že kdysi vládl celé této říši jako král. Vazal obyvatel nejvzdálenějších oblastí stínu, kteří si říkali Que’tezani. A jakkoliv byl Džhedel šílený, v jedné věci měl pravdu. Už to bylo dávno, co na trůně naposledy někdo seděl. A s každou další konjunkcí dělal Pomezičníkovi prázdný trůn stále větší starosti.Tentokrát ho však víc zajímalo něco tak vzácného, že to téměř nepoznal... potenciál ke změně.\nPŘEDZVĚSTI A PŘÍCHODY\nezi vysokými vlnami Větrné úžiny hořela veskomírajícím denním světle plachta blížícího se kurýrního kutru\nkarmínem. Kalen opřel oštěp o hradbu Posměvákovy\ntvrze a zadíval se přes cimbuří. O stovky sáhů níž se skála nořila\ndo pěny a vln. Voják se ohlédl přes rameno na šedou zeW vnitřní\ntvrze, jejíž úzká okna zářila zlatem. Uvnitř se pohybovaly stíny.\n„Lapenej mezi mistrem Kápě a zatracenou Propastí,“ zabručel.\nCo mohl říšskýhodnostář – žena, říšská pěst– hledatv takovém zapadákově? Kdyžpřed třemi dnydorazila, málem skočilna první odplouvající loW. Nicméně se mu podařilo nutkání utopit včerném pivu v Kurníkově hospodě U Oběšence. Pořád dokola si opakoval, že s ním to nemá nic společného.\nProtáhl se a zamrkal. Nečekaně chladný podvečer oživilbodavou bolest ve starém zranění zad – bodnutí oštěpem před mnoha lety. Jeden sedmiměstský voják mu zničil nejlepší hauberk, jaký kdy měl, a taky ho skoro zabil. Rána se nikdy pořádně nezahojila. Možná přišel čas znovu navštívit toho mladého armádníholéčitele Cejcha. Poškrábal se na bradě a přemýšlel, jestli vzpomínat na setkání se smrtí při západu slunce nepřináší smůlu. Zeptá se Korinn, jestli ji uvidí.\nPřed třemi dny stál se stovkami dalších v přístavu a sledovalvyloWování vzácné návštěvy. Když se v prvních slunečních paprscích objevily modročerné plachty a stejně tmavý trup malazskéválečné lodě, zakotvené v zálivu, ulicemi se nesl překvapený křik. Lidé ve městě si až příliš dobře pamatovali poslední návštěvníky – část Třetí armády, spojivší se s čerstvými rekruty a prosazující nový\nvýnos říšské regentky proti čarování. Následující bouře skončily\npožárem jedné městské čtvrti.\nZpráva o příjezdu lodě vytáhla Kalena z Oběšence. Dokončil holení, hodil si ručník přes rameno a vyšoural se po úzkémschodišti na Přední cestu. Zašilhal mezi skladišti k přístavu a zálivu za ním. Anži, Kurníkova služebná a občasná milenka, přicházela po ulici se dvěma vědry vody. Postavila je na dláždění, shrnula si dlouhé hnědé vlasy ze zarudlého obličeje a zamračila se směrem k přístavu. „Bohové, co to je tentokrát?“\nKalen se zamračil. „Válečná loW. Postavená k námořnímoperacím, pro doprovod konvojů a blokády. Není to obvyklý koráb na přepravu vojáků nebo kupec.“ A co pro Toggovy cecky dělá tady?\n„Musí být na cestě na jih ke Korelu,“ usoudila Anži. Zastínila si oči a podívala se na něj. „Víš, když je ta válka a tak.“\nKalen si odplivl. Nikdo by neposlal válečnou loW ke Korelu samotnou. A podle toho, co slyšel, mistr Kápě ví, že odvrátit ten příval dole na jihu jedna loW rozhodně nedokáže.\nOd mola odrazily šalupy a vesla je poháněla k obrovskémuplavidlu. Kalen hádal, že se na jedné z nich s mořskou nemocí zmítá Pell, velitel zdejší posádky a čestná podpěst osobně. Zhluboka se nadechl chladného ranního vzduchu. „Asi se půjdu podívat.“\nAnži si znovu shrnula vlasy. „Proč se namáhat? Určitě toznamená, že zase poteče naše krev.“ Zvedla vědra. „Jako kdybychom už tak nezaplatili dost.“\nV přístavu to nebylo o nic lepší. V přístavní čtvrti si vyslechl názory, že musel přijet nový velitel posádky nebo že tvrz bylaznovu zavedena jako vojenská základna pro nové tažení do Korelu. Také však slyšelopačné názory, žepřipluloříšskévelení ustupující z Korelu. Jeden starý rybář byl dokonce toho mínění, že se vrací sám císař. Lidé se okamžitě žehnali proti zlu a vytráceli se z ulic. Rybář na Kalena mrkl.\nNad vysokým bokem lodi se objevily bedny s nákladem aposádka je spouštěla do šalup kolébajících se vedle trupu jakovodoměrky kolem slunící se mořské šelmy. Zvěsti o ústupu z Korelu byly zajímavé. Z jihu přicházely zprávy o zuřivém odporumístních, o počtu obětí dost vysokém, aby byl oficiálně popírán, a od původního vylodění před pěti lety vojáci nijak nepostupovali.\nPři taženích na vzdálené kontinenty Kalen cestoval na lodích\npodobných této. Všechny měly na plachtách stejný znak, vztyčené\nžezlo se třemi spáry, svírající říšskou kouli. Na vlastní oči viděl\nútoky na přístavy, kdy tyto koule zářily jako malá slunce arozbíjely hradby a přístavní hráze napadrX. Při střetech na otevřeném\nmoři koule ohřívaly vlny, až se lodě vznítily v plamenech, apřivolávaly mořské démony.\nMožná se toto plavidlo vracelo z válčení na právě takovéfrontě. Korel údajně tvořilo několik souostroví, na nichž mohlynámořní síly začít či skončit jakékoliv tažení. Což by vysvětlovalo přítomnost lodě tady.\nPrvní šalupy se již vracely na vojenské přístaviště podPosměvákovou tvrzí. Přivážely pouze osoby. Na plovoucí molovystupovali lidé v bohatém, tmavém odění. Kalen připohledu na cestující, s kapucemi staženými do čela, mizející za šancemi, přimhouřil oči. Nelíbilo se mu to – ani trochu. Tihle lidé v tmavých kožených holínkách a rukavicích mu byli až příliš povědomí. Se staženým žaludkem si připomněl další posádkové město, kde byla k vidění podobná plavidla – v Untě naproti přes průliv, hlavním městě říše.\nRybář zvedl bradu k přístavišti. „Vidíš? Měl jsem pravdu.“ Drsně se zachechtal a odkašlal si do dlaně.\nTeW se Kalen třásl v chladném nočním vzduchu, rozmýšlel o válečné lodi a přemítal, jestli snad nepřiplula pro něj. Dokázali ho vystopovat přes tři tisíce líg? Pokud ano, dali si na tom záležet. A to bylo, vzhledem k okolnostem, neopatrné.\nNa hradbách hlasitě zazněl zvon ohlašující konec dne a zároveň Kalenovy hlídky. Posměvákova korouhvička ve tvaruokřídleného démona na špičce Posměvákovy věže se třásla a bzučela, jako by se ocitla v silném větru. Kalen se na starou relikvii zamračil. Panovalo totiž bezvětří.\nVzápětí po schodech na ochoz vydusal jeho nadřízený, poručík Rýt. Kalen si ztěžka povzdechl nad jeho odměřeným krokem. Jednou by si měl někdo vzít to štěně stranou a vysvětlit mu, že už nemašíruje po cvičišti. I když být zelený jako jarní výhonekzároveň znamená být dochvilný – a během dlouhého odpolednečlověku pořádně vyschne v krku.\nRýt se zastavil těsně za Kalenem, který si ho nevšímal.Poslouchal příboj a díval se, jak se mrštný kurýrní kutr nese jako racek\npřes bílé hřebínky vln. Nebezpečně ho to snášelo po větru kútesům Starého Hlídkového ostrova. U kormidla musel stát větrný\ntalent. Nebo Wasem poháněný kormidelník s bezbožnou touhou\nvrhnout se vstříc mistrovi Kápě.\nDo beder se mu zaryl hrot meče. „Otoč se a dej se poznat, vojáku.“\n„Dát se poznat? Rýte, občas bych si přál, abychom se nikdyneoznali.“ Kalen se otočil a opřel se lokty o vápencovou střílnu.\nRýt vrátil meč do pochvy a narovnal se do dokonaléhopřehlídkového pozoru. Z železné přílby mu vlálo dlouhé peří nějakého pestrobarevného ptáka. Mosazné a měděné ozdoby na kyrysu se mu leskly, jak byly čerstvě vyleštěné. Jen jeho kožené boty zřejmě stály víc, než si Kalen vysloužil za celý rok. Voják se podíval na své spravované sandály, otrhané ovinky a obnošený černozlatý tabard řádného příslušníka malazské posádky.\n„Začni se chovat jako skutečný gardista, dědku,“ napomenul ho Rýt. „Aspoň dokud je tu návštěva. U D’rekových mystérií,člověče. Mohl jsem být–copak to?–jeden z jejích vlastních.“ Vzhlédl k pevnosti. „Ten by ti nejspíš pro výstrahu vyřízl srdce.“\nKalen při slovech její vlastní strnul. Kde to ten kluk sebral? Už to bylo dávno, co naposledy slyšel tento starý výraz pro říšský bezpečnostní kádr, Spáry. Říšská pěst samozřejmě bude mít oddíl Spárů – na ochranu, sběr informací a nepříjemnější úkoly.Úkosem si poručíka prohlížel a uvažoval, zda se snad nejedná o léčku. Jenomže mladík měl jasné hnědé oči a hladké líce a zřejmě by dokázal klamat asi stejně jako čistá bystřina. Kalen sevzpamatoval, potlačil paranoiu a děkoval božským dvojčatům štěstí, že si toho Rýt nevšiml.\nPlivl na drolící se vápencové kvádry. „Za prvý, mládenče, jsem tě slyšel přicházet. A je nikdo neslyší. A za druhý, když přicházejí oni,“ Kalen si poklepal na spláclý nos, „vždycky to poznáš podle smradu.“\nRýt nevěřícně frkl. „Bohové, šedobradý. Slyšel jsem vyprávění o všech těch zatracených válkách, ve kterých jsi musel být, ale nepředstírej, že ti ze Spárů netuhne krev v žilách.“\nKalen zaskřípal zuby a potlačil touhu mladíkovi dát jednu za ucho. Co ale může takové štěně vědět o věcech, z nichž se obracel žaludek i nejtvrdším veteránům? Kalen zažil sedmiměstská tažení. Byl u toho, když dobývali Ubaryd. V noci se dostali k paláci.\nMramorové síně byly opuštěné, zůstaly tu jen mrtvolyfunkcionářů a stráží, kteří už nestačili uprchnout, když císař rozdrtil moc\nfalah’d. Nahoře našli soukromé komnaty a samotná svatá byla\npřivázaná hedvábnými provazy ke křeslu. Stáli nad ní tři Spárové\ns noži v rukou. Na čepelích se vlhce leskla krev a kapala znasáklých pout na zápěstích a kotnících falah’d. Na podlaze zkorálového mramoru již byla velká kaluž. S Hrotem se nejistě zastavili,\nale Dassem vyrazil a odstrčil Spáry stojící před ženou. Zvedlahlavu, až dlouhé kudrny odlétly, a ač měla vypíchnuté oči a zotevřených úst s vyříznutým jazykem jí crčela krev na bradu, zdálo\nse, že Dassema oslovila. Spárové, dva muži a jedna žena, se po\nsobě podívali. Jeden couvl a při pohledu do Dassemových očí\nzvedl zkrvavený nůž. Falah’d pohybovala rty, snažila se vyslovit\nnějakou zprávu či prosbu. Spára vykulila oči, když pochopila,\na otevřela ústa, aby vykřikla varování, ale bylo pozdě. Stalo se to\ntak rychle, jako by Dassem jen pokrčil rameny. Hlava falah’dodletěla a z trupu vytryskla krev. Hlava se skutálela na mramorovou\ndlažbu a dlouhé černé kudrny se přitom zmáchaly krví.\nAč si Kalen nebyl jistý, měl dojem, že se snažila vyslovitvysvobo> mě. Tak skončila poslední svatá falah’d Ubarydu.\nKalen si přetřel srpkovitou jizvu, táhnoucí se mu od levého spánku k bradě, a zhluboka dýchal, aby se uklidnil. Soustředil se na to, co musel Rýt vidět, když se na něj podíval: zlomenéhoveterána, příliš neschopného či těžkopádného, aby to po životě stráveném v armádě dotáhl aspoň na desátníka. Nakonec přesně takovou roli si pro sebe vytvořil. Potichu a klidně pronesl: „Je mi z nich akorát špatně.“\nRýt na něj zíral. Kalenův hlas ho znepokojil. Nakonec sezamračil nad náznakem kritiky říšského trůnu a ukázal na rohový barbakán. „Jsi vystřídán, dědo.“\nKalen, již mimo službu, pověsil oštěp, tabard a předpisovýhauberk z vařené kůže do kasárenské zbrojnice. Upravil si ovinky na nohou a převázal je koženými řemínky vojenských sandálů.\nZapátral po své jediné výstřednosti, podšitém falarskémplstěném plášti. Byl na strážnici, složený pod Larkinovou širokou prdelí. Když to Kalen uviděl, málem se otočil a odešel. Larkin tuze dobře věděl, kdy mu končí služba, a na plášX si sedl schválně. Kalen neměl jinou možnost než se mu postavit.\nLarkin měl kolem stolu obecenstvo. Ostatní gardisté se tlačili nad nelakovanými prkny, na nichž byly ke hře rozloženésmaltované destičky – kůstky. Nikdo však hře nevěnoval pozornost, protože Larkin se blížil k vyvrcholení další ze svých vleklých vyprávěnek.\nKalen se opřel o trám nahrazující futro a zkřížil ruce na prsou. Larkin se teprve před měsícem vrátil z genabakiské fronty, když ho kvůli zranění nohy poslali k posádkové službě, a Kalen už dospěl k názoru, že by dokázal odrecitovat všechny jeho bitvy.\n„Bylo to v Černopeským lese,“ žvanil Larkin a natahovalpříběh – očividně jeden z jeho oblíbených. Strážní přikyvovali,čekali, věděli, co přijde, a přesto se těšili.\nVojáci, mladí a neposední v posádkové službě daleko od všeho dění, se po sobě dívali. Někteří užasle kroutili hlavami. Dokonce i Kalen si musel přiznat, že to cítí – zachvění při vyslovení toho děsivého jména. Žoldnéřská kumpanie, odhodlaná zničit říši. Síla, která Malazu uštědřila jeho první velkou porážku, kdyžzabránila vpádu do Stratemu, a která nyní vzdorovala říšina čtyřech kontinentech.\n„Koho jsi viděl?“ zeptal se jeden ze strážných, který se narodil na ostrově a tvrdil o sobě, že se v mládí živil jako pirát ustratemského pobřeží. Larkin kývl, stejně jako Kalen. Byla to dobráotázka, jakou položí člověk, jenž ví dost na to, aby se ptal.\nLarkin si odkašlal a vrátil se k příběhu. „Byl to útok, měl je vylákat z lesa a otevřít cestu na jih k Rhivský pláni. Velicípodpěst, nějakej šlechtic z Dal Honu, použil tři kolony, aby je donutil se roztáhnout – měli jsme víc vojáků, víte. Garda získala místnírekruty, genabakiský domorodce, Barghasti se jim říká, měšXany,domobranu, zálesáky a podobnou chamraW. Přes den to bylo příjemný tažení. Pět dní jsme postupovali a oni před náma zdrhali. Tahle neporazitelná garda! Samozřejmě pár Barghastů a lesáků po nás střílelo u každýho potoka a z každýho návrší, ale kdykoliv jsmevyrazili do protiútoku, zmizeli jako zbabělci. Pak přišla šestá noc...“\nKalen jen vrtěl hlavou nad takovou bezbřehou hloupostí, jakou je postup v kolonách do nezabezpečeného hvozdu. Ovšemže je nechali postoupit. Ovšemže se garda, stojící proti přesile,vyhýbala přímému střetu. A nakonec, jakmile byly kolony izolované a příliš daleko od sebe, aby se mohly spojit, přišel útok.\nGardisté rozhořčeně přikyvovali nad takovou hanebnoustrategií a Kalen by nejradši zařval: Neposlouchejte toho zatraceného hlupáka! Jenomže tu byl v menšině. I když byl nabubřelý osel, byl Larkin oblíbený, viděl nedávné boje ve vzdálených zemích a tuze rád byl ve středu pozornosti. Kalen věděl, že mladší gardisté nemají rádi jeho mlčení, nerozumí mu, a také kvůli tomu někteří pochybovali, že vůbec má zkušenosti, o nichž by mohl vyprávět. Jakoukoliv jeho námitku by zavrhli jako zakyslé reptání.\n„Zaútočili v noci jako obyčejný zloději,“ vyplivl Larkin,znechucený takovou neslýchanou taktikou.\nKalen se ovládl a nerozesmál se nahlas – dobře si pamatoval na podobné střety za měsíčního světla, kdy však útočníky byliMalažané!\n„Naprostej zmatek. Ze tmy vyskakovali ječící Barghasti. Byli za náma, před náma, obklíčili nás ze všech stran. Nebylo kamustouit. Připojil jsem se k hloučku mužů u vysokýho balvanu,osvětlenýho hořícíma keřema. Společně jsme drželi řadu, raněný jsme posílali do týla. Odrazili jsme tři útoky Barghastů.“\nLarkin si zakašlal do pěsti, zamračil se a umlkl. Kalen se na něj zadíval. Bylo to z hrůzy, ze vzpomínky na padlé přátele? Proč to tedy tak rád každou druhou noc vyprávěl?\n„V dálce jsem v podrostu uviděl tři gardisty. Nepoznal jsem je. Pak kolem proběhl Půlden. Jeho jsem poznal podle velikosti – půl, to určitě!“\nStrážní se zachechtali. „Prej kdysi sloužil pod Stahovačem,“ dodal ten, který se prve ptal.\n„Pak se ze tmy vynořil další gardista. Nikdy nezapomenu na to, jak vykročil... jako nějakej démon ze stezek mistra Kápě. Tabard se mu ve světle plamenů leskl jako čerstvá krev. Byl toLazar, s přílbou s hledím a černým štítem. Bojovali jsme, ale nebylo to k ničemu...“ Larkin se poplácal po zchromlé noze a potřásl hlavou.\nKalen vystřelil z místnosti. Ochladil si krk o vlhkou kamennou zeW. Fenerovy kosti! Ten prolhaný šmejd. Že prý bojoval sLazarem! Kalen sám se s ním nikdy nestřetl, ale Dassem se s ním srážel celá desetiletí – a už to samo stačilo, aby se člověk pozastavil nad jejich zručností. Dassem o těch bojích nikdy nemluvil. Přísežník prý byl nezadržitelný, ale Dassem jinak zabil každého vyzývatele:\nŠirdara, Keala, Bartoka. Ze souboje s ním vyšel živý jediněStahovač.\nKalenovu pozornost upoutal smích. O dřevo zachřestilyvyřezávané destičky kůstek. Kalen se zhluboka nadechl a vrátil se do místnosti.\n„Larkine, sedíš mi na plášti.“\nLarkin vzhlédl a poklepal destičkou o stůl. Masitou pažipřehodil přes opěradlo křesla a ukázal na stůl, kde ležely destičky jako zmatená mapa dlážděných cestiček. Malba na symbolech byla oloupaná a destičky ušmudlané, jak prošly rukama celých pokolení vojáků.\n„Hraju,“ zabručel Larkin a sklonil hlavu.\n„Prostě zvedni tu tlustou prdel, abych si ho mohl vzít.“\nLarkin neodpověděl. Dva ze strážných pokrčili rameny,našpulili rty a vrhli na Kalena omluvný pohled. Larkin položil destičku tak, že ji tlustým prstem na konci přimáčkl. Kalen přikročil asebral ji ze stolu. Pět párů očí sledovalo Kalenovu ruku a zase se vrátilo k Larkinovi.\nLarkin předvedl vlastní verzi trpitelského vzdechu. „Víš, že přerušit hru nosí smůlu?“\nJejich pohledy se setkaly. Bylo jasné, že ten hlupák hodlájediného dalšího veterána ve stráži uzemnit. Právě z toho důvodu se mu Kalen vyhýbal, otázky, kde bojoval a proti komu, bylyposlední, na něž byse mu chtělo odpovídat. Dělal, couměl,aby zůstal v anonymitě, jenže tohle už na něj bylo příliš. Nemohl dopustit, aby se k němu ten osel choval jako kasárenský tyran.\n„Dej mi tu zatracenou destičku!“ prskl Larkin a odsunul se od stolu. „Nebo ti ji budu muset sebrat, dědku.“\nStrážní se přestali usmívat a pobavené pohledy je taky přešly. Jedenvydechl,jakobylitovaltoho,cosemuselostát.Kalennatáhl ruku s destičkou na dlani. „Vezmi si ji.“ Jedna jeho část, ta část, o níž už celý rok neslyšel, ho ponoukala. Zkus to, říkal muuhlazený a zároveň nabroušený hlas. Jen to zkus.\nLarkin přesunul pohled malých oček, ukrytých v širokémobličeji, jako kdyby přemýšlel, co se tu vlastně děje, kdo si utahuje z koho. Očividně to neprobíhalo tak, jak si představoval.Nakonec ale pokrčil kulatými rameny a sebevědomě, znuděně svěsil koutky. Kalen viděl reakci člověka příliš zaujatého sebou samým, než aby poslouchal někoho jiného.\nPotřásl hlavou, jako bynad senilním šaškováním stáří, a natáhl se po destičce. Jenže Kalen ho popadl za široké zápěstí a stiskl. Destička dopadla na stůl.\nLarkin sebou trhl, jako by ho uštkl had. Překvapením a bolestí stiskl rty. Strážní zadrželi dech. Larkin se pokoušel vytrhnout ze sevření, ale to nepovolilo.\nKalen se na Larkina usmál a ten si musel přečíst něco v jeho úsměvu, protože volnou rukou hrábl po dirku za pasem. Nůž s krátkou čepelí se zvedl a Kalen zachytil i druhé zápěstí.\nMístností se nesl Larkinův namáhavý dech. Čepel seneoblomně stočila na bok a blížila se k předloktí. Funící Larkin, zrudlýnámahou, vyskočil, až křeslo odletělo dozadu. Dirk mu políbilpředloktí a pilovitým pohybem pokračoval od zápěstí nahoru. Celou dobu se Kalen díval mladšímu muži do očí. Vyřinula se krev a kapala na stůl.\nKalen si Larkina přitáhl k sobě a pošeptal mu do ucha: „Lazar by tě rozpáral jako vepře.“\nOstatní strážní Kalena popadli a snažili se ho odtáhnout. Jeden mu cosi křičel do ucha, jenže Kalen neposlouchal. Larkin zvrátil hlavu dozadu a zařval. Kalen ho pustil a on zavrávoral, dosedl na kamennou podlahu a držel si zraněnou ruku. Strážní odtáhliKalena na chodbu, kde si užasle šeptali a ostražitě si ho prohlíželi. Jeden vrátil pendrek do závěsu na stěně.\nPo několika minutách se jiný vrátil s Kalenovým svinutýmpláštěm. Slyšel je, jak si šeptají, že něco takového v životě neviděli, jenomže on měl hlavu plnou hrozných následků toho, co právě udělal. Když stál nad stolem, viděl kapky krve dopadající na kůstky.\nVoják, Panna, Král a runa pro Obelisk. To zatraceně jistěznamenalo, že mu příW zkříží kocábka plná smůly.\nPokud Kiska viděla, posádka kurýrního kutru se běhempřistávání chovala podle očekávání, schovala výstroj a zabezpečila loW před první studenou bouří Osserkovy vlády, vanoucí od jihu přes ostrov. Prozradily je však podrobnosti. Kde bylo plísnění,stížnosti, škádlení posádky v přístavu? Nedočkavost dostat se na břeh? A nikdo se neulejval, třebaže plavčík dělal napohled právě tohle – lelkoval na lávce – s línou lhostejností hlídky obhlížel molo. Atuhle pózu by měla znát, sama ji nacvičovala.\nLežela na palubě lodi na druhé straně mola, bradu mělaopřenou o pěst v rukavici a dívala se. Mrholilo, takže měla vlasypřilepené k hlavě, ale ani se nepohnula. Muži prostě jen zabíjeli čas. Znovu navíjeli lana a drhli prkna. Čekali. Čekali na jednu osobu, na jednu akci. To znamenalo, že všichni pracují pro jednoho člověka.\nZvláštní. Říšský kurýrní kutr s posádkou, jejíž všichni členové vypadali jako stráže toho, kdo si loW objednal. Kiska v tomhle přístavu vyrostla. Jí takové uspořádání smrdělo někým, kdo má natolik velký vliv, aby si takové plavidlo obstaral – což bylo samo o sobě úspěch – a navrch dostatečnou autoritu, aby stálouposádku nahradil vlastní.\nOtázkou bylo, co s tímto zjištěním dělat. Zadívala se naskvrnitou hradbu Posměvákovy tvrze, zvedající se nad přístav. Ohlásit to Spárům? Proč by za nimi měla chodit, když jí dali tak jasně najevo, že o ni nestojí?\nVzpomínala si, jak se cítila, když před několika dny svítáníodhalilo zakotvenou říšskou válečnou loW Nesmiřitelnou. Připadalo jí to jako nejdůležitější den jejího života, nehledaná, nenadálá druhá šance. Jenže už se cítila, jako by zestárla o celý život. Už nebyla ta dívka, která přelezla vysoké kamenné zdi obklopující vojenské molo, která se proplížila na plochou střechu vládního skladiště, jen aby viděla na nábřeží. Ztratila něco z toho, co měla jako dítě? Nebo získala? Každého v určitém bodě života poznačí znalosti.\nTehdy ráno se dívala, jak se první šalupa vrací od lodi, obtížená sedmi zahalenými postavami. Říšští úředníci z hlavního města, tím si byla jistá. Odkud odjinud by mohli připlout než z Unty, z druhé strany průlivu? Vyšplhali na molo a cestovní pláště si přehodili přes ramena. Kiska byla zprvu zklamaná. V Malazu byli kupci, kteří se oblékali bohatěji než oni. Tihle měli obyčejné hedvábné košile, široké šerpy a volné pantalony. Jen jeden znávštěvníků, ten nejmenší, si plášX neshrnul. Vydal pokyn a ostatních šest se rozestoupilo. Kiska je vzrušeně sledovala – tělesní strážci.\nKdo je to? Nový velitel posádky? Nebo říšský inspektor,vyslaný z hlavního města, aby si došlápl na Pella? Pokud ano, tak aX se bohové nad podpěstí smilují po tom, co v Posměvákově tvrzinajde – na hradním nádvoří kdákající slepice, prasata ryjící vporaskané a prázdné cisterně. Kiska si dřepla na paty a dívala se,\njak se oddíl vydává po hlavní cestě do mírného svahu.Přeskočila na druhou střechu a zastavila se na kraji, aby dohlédla na\nmísto, kudy budou muset projít. Z cesty jí rozhořčeně odletovali\nZjistí to. Představí se zástupci, nabídne své služby. Možná získá hodnost. Takový říšský hodnostář určitě pochopí, že nadání, jaké má Kiska, je na tomhle ubohém ostrově promarněné.\nOddíl přicházel úzkou uličkou mezi hradbami. Kiska popolezla blíž, aby lépe viděla. První dva, štíhlý muž a mohutnější žena,kráčeli bezstarostně, ruce sepjaté za zády. Kiska neviděla žádnézbraně. Co to může být za tělesné strážce? Snad pobočníci nebo písaři. Šlechtici, kteří se vydali mezi venkovany. Poslední myšlenkapřivolala nakyslou pachuX. Objevil se ten malý. Kapuci měl takvelkou, že mu zakrývala obličej, a ruce schované v dlouhých rukávech. Kiska se snažila rozeznat z volného pláště nějaké podrobnosti. Je černý? Nebo temně karmínový?\nNěco ji popadlo zezadu za opasek a strhlo z jejího hřadu.Otočila se, připravená vykřiknout, ale na ústa se jí přitiskla ruka vrukavici. Vzhlédla do oříškových očí muže před sebou. Měl hranatý obličej, tmavý, s namodralými stíny, a v prvních paprscích se mu leskly kudrnaté vlasy. Napan.\n„Kdo jsi?“ zeptal se. Kiska ho nepoznala, nebyl mezi těmi, kdo vysedali. Ještě nikdy ho neviděla, a dozajista by věděla, kdyby na ostrově žil někdo takový.\nMuž odtáhl ruku. Kiska si odkašlala a ztěžka polkla. Nádherné oči, zcela bezvýrazné, jako by se dívaly přímo skrz ni. Oči jako ze skla.\n„Já... já tu žiju.“\nKiska znovu polkla. „Já...“ Všimla si brože na jeho prsou – stříbrný ptačí spár svírající perlu. Spár! Jeden z říšskýchzpravodajských důstojníků a mágů, prosazujících císařovu vůli. Tohle byl větší objev, než si představovala. Není to tedy nějaká obyčejná inspekce. Spárské strážce si mohli dovolit jen nejvýše postavení hodnostáři. Návštěvníkem mohla být dokonce říšská pěst.„Nechci nic špatnýho!“ zasupěla a nadávala si, že mluví tak... tak nezkušeně.\nSpár stisklrty. Kiska topovažovala zaznechucení.„Vím, že ne,“ řekl a odstoupil. Nehlučně, až žasla, dokonce i na polámaných\nstřešních taškách posetých ptačím trusem. Pak sebou trhla, jak si\nvzpomněla. „Počkej! Pane!“\nNa kraji střechy se zastavil. „Ano?“\n„Prosím. Chci, teda, mohla bych se sejít s tím – s tímhodnostářem?“\nMuži zacukaly ruce jako křídla, pak je vsunul za šerpu u pasu. „Proč?“\nKiska se přinutila nesprásknout ruce a zhluboka se nadechla. „Chci se nechat najmout. Chci šanci. Prosím. Mám talent, vážně! Uvidíte. Potřebuju jen šanci!“\nSpár vytáhl ruce a sepjal je za zády. Pousmál se, ale pobaveně přitom rozhodně nevypadal. „Takže ty máš talent, ano?“\nKisce poskočilo srdce. Zakolísala, ale koktala dál. „Ano. Ano, mám.“\nSpárpokrčilrameny.„Toje věczdejšíhovelitele.PodpěstiPella, myslím. Přednes žádost jemu.“\n„Ano, to jsem udělala, jenže on –“\nMuž nehlučně sestoupil ze zdi a zmizel. Kiska se vrhla k okraji. Nic. Na dlážděnou ulici to byly dobře tři sáhy, a přesto byla prázdná. Kisce se rozbušilo srdce. Setkání ji vzrušilo. Úžasné. Skvrnité hradby Posměvákovy tvrze jí kynuly a ona zvedla pěst.\nSvou žádost tedy přednese. Jak nejvýš se dostane! Jak by ji mohli odmítnout?\nKalen kráčel přes vnitřní nádvoří Posměvákovy tvrze. Roztřásl si plášX a přehodil si ho přes ramena. Nádvoří bylo prázdné. Z pevnosti stáhli každého, kdo tu neměl nějakou naléhavou práci. Strážní buW stáli na svých místech, nebo spali v kasárnách. Codorazil bezejmenný říšský „vysoký hodnostář“, sloužili všichnidvojité šichty. Se svým doprovodem zabrala ta ženská horní třiposchodí tvrze a vystěhovala posádkového velitele Pella, jenž nyní přespával ve zbrojnici a chlastal víc než obvykle.\nProč ta návštěva? Kalen už slyšel dobře dvacet názorů. UOběšence se hosté klonili k názoru, že velitelství v Untě uvažuje ozrušení posádky a zanechání ostrova rybářům, ptákům hnízdícím na útesech a tulení kolonii na jihu v Benaresských skalách. Kalenovi žádnou službu navíc zatím nepřidělili. Vyšší věk opravdu přinášel jisté výsady. Kalen se usmál, těšil se na večer a Kurníkovo staré malazské tmavé.\nPřed opevněnou strážnici vykulhal ze tmy fortnýř Lubben. U pasu mu chřestily klíče na obrovském železném kruhu. Jeho hrb vypadal větší než obvykle a zdravé oko se mu lesklo. Kalen se už chtěl zeptat, jaká pohroma ho vytáhla z obvyklé dřímoty u ohřívadla, když ho Lubben zastavil.\n„Brána je na noc zavřená, vojáku.“\n„Vojáku? Co se děje, Lubbene? Oslepl jsi z toho pití?“\nLubben ukázal palcem do tmavé chodby za sebou a zamumlal něco, co Kalen neslyšel.\n„Co se u nespících očí kouzelnice děje –“ Zarazil se, když ze stínu neslyšně vystoupil muž. Říšský Spár v černém plášti po kotníky a s nasazenou kapucí. Lubben udělal obličej a bezmocně na omluvu pokrčil rameny. Pod kapucí byla Spárovi vidět jen spodní polovina hubeného vrásčitého obličeje s vytetovanýmikabalistickýmiznačkami. Kalenovi připomínaly hranaté písmo těch, kdo se vrtali v chodbě Rašan, stezce noci. Spár se obrátil na Lubbena.\nLubben se hluboko poklonil. „Ne, pane. Žádný potíže.“\nKápě se obrátila ke Kalenovi, jenž okamžitě sklonil hlavu.Možná je příliš opatrný, ale Spár si to mohl vyložit jako podřízenost. Už si dřív všiml, jak je podřízenost těší.\n„Co chceš, vojáku?“\nKalen zmáčkl opasek oběma rukama, až mu zmrtvěly prsty. Civěl na dlažební kameny – dva byly prasklé, čtyři oprýskané – a opatrně začal: „No, pane, skončil jsem službu, víte, a mám ve městě vlastní pokoj. Sem mě zavolali akorát kvůli tý návštěvě. Extra stráže, víte.“\n„Fortnýři, zaručíš se za tohoto muže?“\nLubben na Kalena mrkl. „No ano, pane. Je to tak, jak říká.“\nSpár přistoupil blíž. Kalen zvedl hlavu, ale zrak stále odvracel a jen úkosem sledoval, jak si ho Spár prohlíží. Naposledy byl tak blízko jednomu z těchto asasínů před rokem, a tenkrát se ho pokoušeli zabít. Tehdy na ně byl připravený, připravený k boji. Nyní jen žasl, že skutečně narazil na člena hodnostářovadoprovodu. Hlídkovali tady snad, jak si myslel Rýt? A proč právě tuto noc?\n„Jsi veterán. Kde máš odznaky z tažení?“\n„Nenosím je, pane.“\n„Ne, pane. Jenom se považuju za důchodce.“\n„Chceš rychle odejít z říšských služeb?“\n„Ne, pane. Jen jsem se na svou penzi pořádně nadřel.“ Kalen se nadechl a honem pokračoval: „Stavím si člun, víte. Budenejhezčí, jakej jste kdy –“\nZ pláště se vysunula ruka a umlčela ho. „No dobře. Fortnýři, nech ho projít.“\nNa druhém konci průchodu Lubben zvedl kruh s klíči a odemkl zlodějská vrátka v hlavní bráně. Kalen vyšel ven a Lubben ještě vystrčil hlavu a pokřiveně se zakřenil. „Mně jsi nikdy neřekl, že si stavíš hezkej malej člun.“\n„Polib mistra Kápě, ty zakrslej hrbáči.“\nLubben s tichým smíchem zvedl ruku v gestu, kterénepotřebovalo slova, a práskl vrátky. Zámek zarachotil.\nKalen se vydal dolů po strmé Hradební cestě. Schodištěvytesané do podložní skály se na úbočí útesu čtyřikrát stáčelo. A celé bylo v dostřelu springaldů a katapult. Nad ostrovem se sunula hradba mraků, blížící se od Bouřlivého moře. Vypadalo to na noc, kdy je lepší zůstat doma. Podle zdejších pověr byli za nejhorší ledové vichry, přicházející v této roční době od jihu, zodpovědní Bouřní jezdci.\nÚtes se zvedal jako ostří nože a ohraničoval přístavní město za malazským severním přístavem. Pod skálou se choulila Světla, čtvrX boháčů, která sebrala všechny stráže, jež mohla tvrz nad ní postrádat. Na jihozápadě se město ve spleti křivolakých uliček stáčelo kolem řeky a bažinatého pobřeží Malazského zálivu. Do vnitrozemí se táhly mírné kopečky. Nad břidlicovými apazourkovými střechami visel kouř. Tu a tam svítila nějaká lucerna. Z mraků padal slabý deštík a zakrýval Kalenovi výhled na přístav. Kapky dopadající mu na krk byly jako studené plivance.\nPoslední dobou sloužil přístav hlavně jako vojenská přestupní stanice, přesto se tu uchoval i nějaký obchod, jehož část byladokonce legální. Vcelku však z bývalé slávy zůstal už jen slabý stín. Vedle opuštěných domů se propadala skladiště a vlnami ohlodaná mola se kývala. Býval to domovský přístav pirátského loWstva, poté thalassokracie, poté Malazské říše, a nakonec se ve městě\ntlačilo snad víc duchů než lidí. Dal říši její jméno, avšak ztratil\ntaktickou i strategickou cenu a sloužil jen jako odrazový můstek,\nponěvadž hranice říše se roztáhly ke vzdáleným mořím.\nInvaze do Korelu to samozřejmě na čas změnila a obyvatelé se probudili, protože to vypadalo, že ostrov má novou naději.Jenomže tažení skončilo fiaskem, byla to bezedná tlama požírající lidi i zdroje, a bude lepší nechat ji být. Město a ostrov nynípůsobily strašidelně jako opuštěná ruina. A když se nad tím Kalenzamyslel, uvědomil si, proč do tohoto vředu na prdeli říše připlul kurýrní kutr první třídy, jejž tu viděl: přivezl úřední dopis pro hodnostáře. Mašinerie říšské vlády ho vrátila, byX na kratičko, tam, kde začínal.\nV poslední otočce Kalen vzhlédl do deště. V mezeře v mracích to vypadalo, že Posměvákova tvrz pluje na rozbouřeném moři, ztrácí rovnováhu a každou chvíli se převrhne.\nKalen si přejel dlaní po ostříhaných vlasech, aby setřel kapky vody, a pokračoval dál. Přemýšlel, jestli náhodou nenastala noc, kdy je zapotřebí alkohol silnější než Kurníkovo staré malazské tmavé.\nKiska, natažená na studené palubě, při vzpomínce na velkolepé sny, tak živé ještě před několika dny, znovu pocítila svou hanbu, až jí zahořely tváře. Jak dětinská byla! Jak pitomá! Nejjasněji si vzpomínala na svůj přihlouplý šok, na otupující překvapení, když ji u brány do tvrze další strážce – bezpochyby Spár – odvedlstranou – a držel ji za loket! – jako dítě.\nHrej si jinde. Tv éslužby potřebovat nebudeme.\nJak si to v hlavě přehrávala pořád dokola, nejradši by začala bušit pěstí do prken. Ale vzpamatovala se, jen skousla ret a na jazyku ucítila slanou krev.\nJak mohli? Tohle je její území! Vyrostla tu, prošla každý dům i skladiště ve městě. Uložila si do paměti každou zatáčku a slepou uličku v úzkých průchodech. Pell jí dokonce řekl, že kdyby mohl rozdávat hodnosti, přijal by ji do posádky jako zpravodajského důstojníka. Na ostrově nebylo nic, co by nedokázala ukrást,kdyby chtěla.\nPotíž byla v tom, že na ostrově nebylo nic, co by za ukradení stálo. A tak zabíjela čas dohlížením na ubohé zlodějíčky a rváče. Spenderova banda operovala na nábřeží, jakatští pirátičas odčasu\npřepadli nějakou loW u pobřeží. Viděla každého, kdo vyplouval\nz přístavu či do něj připlouval.\nA oni ji prostě odehnali. To ji asi ranilo ze všeho nejvíc. Protože to bylo zbytečné a neuvážené, protože skutečně doufala, že by mohli... znovu se zarazila. Nesnesla vzpomínku na naivní naděje, na to, jak se vytahovala před lidmi. Tohle byli říšští Spárové. A opravdu doprovázeli říšskou pěst. Jednu z pouhé stovkyúředníků, guvernérů, a dokonce generálů vojska.\nKiska zatínala zuby, až ji bolely. No a co, že nechodila naněkterou z těch nóbl důstojnických škol v Untě, Li Hengu nebo Tali? No a co, že nemá přístup k magii chodeb? Je dost dobrá, aby si sehnala práci i bez toho. Tetička Agayla vždycky říkala, že má pro práci přirozený talent. Je dobrá jako kterýkolivzpravodajec. Aspoň to si Kiska myslela.\nNávštěva hodnostáře byla bohy seslaná druhá šance, kterou si nesměla nechat ujít poté, co sem vloni přestaly připlouvat lodě s vojáky. Pak, během doplňování zásob, vojsko začalo prosazovat regentčin nový výnos proti magii a všechno se vymklo zpodkontroly. Agayla ji zamkla, prý pro její ochranu, zrovna když její nadání a znalost prostředí mohly být nejlépe využity. Byla todokonalá příležitost, kdy mohla ukázat, co umí, upoutat pozornost někoho vysoce postaveného, kdo by rozpoznal její cenu. Tehdy si přísahala, že už nikdy nedovolí té ženě, aby jí zkřížila plány, jak uniknout z ostrova. Ačkoliv jak se plameny rozlézaly a bouře skončilynelítostnýmvražděním, neochotněsipřiznala,žejíAgayla možná opravdu zachránila život. Nicméně zatímco se všichni ostatní těšili, že se vojáků zbaví, a doprovázeli je nadávkami a kletbami, Kiska sledovala velké, neohrabané koráby ploužící se ze zálivu celá sklíčená. V té chvíli věřila, že se z vězení na ostrově už nikdy nedostane ani se svým nadáním.\nA právě díky svému nadání si všimla nesrovnalostí v činnosti na kurýrním kutru, i když musela přiznat, že do přístavu sešla jen kvůli tomu, aby tu mohla trucovat. Okamžitě vycítila činnost. Tohle musí souviset s přítomností hodnostáře. Jen obyčejnázpráva? Proč ty tajnosti? A jak to, že loW dosud neopustil kurýr? Na co všichni čekají? Na zádech ji studily ledové kapičky, ale ani se nepohnula. Kutr málem vrazil do mola, jak spěchal do přístavu, a teW tu všichni jen posedávají –\nAch!Pohyb. Čtyřičlenovéposádkysešlipo lávcenamolo,které\nbylo o něco nižší než paluba. Měli na sobě ponča z tuleních kůží\na ruce ukrývali v širokých záhybech. Pod lávkou s provazovým\nzábradlím se rozestoupili. Kiska předpokládala, že pod ponči drží\nnatažené samostříly, možná spárský vzor natahovaný šroubem\na bez lučiště. Podobnou zbraň měla sama u pasu, koupila ji za\nvšechny své úspory od kupce, který neměl tušení, jak neznámý\nJeden z mužů přimhouřil oči v houstnoucím dešti a prohlédl si naskládané zboží, načež dal znamení lodi. Měl na soběkožešinovou čapku, jaké se nosí na pláních, a pyšnil se dlouhým,zakrouceným knírem setijských kmenů. Potřásl hlavou a plivl na molo a jeho znechucení nad přeplněným dokem a špatnou viditelností rozeznala Kiska i na tu dálku.\nPo lávce sešel pátý muž, středně vysoký a štíhlý, v plášti z tmavého sukna s kapucí, kožených rukavicích a holínkách. Zastavil se arozhlédl se kolem sebe. Poryv větru mu zvedl kapuci a Kiska zahlédla úzký obličej, hladký, mahagonový, a překvapivě lesklou lebku.\nSetijský strážce dal znovu znamení. Tři ostatní se shlukli kolem něj a Kiska rozpoznala znakovou řeč, již začaly používat oddíly mariňáckých výsadkářů a později ji převzaly skoro všechnyostatní říšské sbory včetně Spárů. Pořád ještě na ni nenašla učitele.\nSkupinka vykročila po molu.V hustém dešti pětice mužů vhoustnoucím večerním šeru splynula s pozadím hradeb. Přesto se za nimi nevydala. Tušila, že by další mohli zůstat vzadu s rozkazem sledovat skupinku z větší dálky.\nMívala ve zvyku poskytnout kořisti spoustu volného místa, zvlášX pokud si dotyční mysleli, že je nikdo nesleduje. Bylapřesvědčená, že dokáže odhadnout, kudy se cíl vydá, jako vždycky, když si třeba ještě jako malá hrávala se zavázanýma očima vulicích na schovávanou. Ráda žertovala, že dokáže sledovatjakoukoliv stopu. A zatím téměř vykřikla překvapením, když před ní mezi omšelými sudy vyšel muž v šedém šatu. Rychle se přikrčila a dívala se. Už už chtěla přelézt na loW. Odkud


Vedoucí technolog (Mangan Chvaletice, s.r.o.) – ETHIC HR, s.r.o.\nVedoucí technolog (Mangan Chvaletice, s.r.o.)\nPro významnou českou firmu Mangan Chvaletice, s.r.o., dceřinou společnost zahraniční korporace, hledáme vhodnou kandidátku / kandidáta pro pozici Vedoucí zkušební jednotky / technolog (výroba vysoce čistého manganu a vysoce čistého síranu manganatého).\nPo odborné i organizační stránce přímým nadřízeným pozice je výrobní ředitel.\nVŠ/SŠ v oboru anorganické nebo organické technologie.\nPraxe v chemickém provozu minimálně 5 let, z toho alespoň 2 roky na pozici vedoucího / řídícího pracovníka provozu (nebo jeho zástupce).\nZkušenost s chemickou výrobou a zařízením v chemické výrobě.\nZnalost práce v chemické výrobě (organizace práce provozu, řízení technologického zařízení, plánování výroby, výrobní dokumentace, řízení pracovníků, bezpečnost práce a ochrany ŽP).\nOdpovědnost za efektivní provoz, spolehlivost a řízení zkušební jednotky pro výrobu superčistého manganu a superčistého síranu manganatého po technické i organizační stránce.\nPlánování výroby, nákupu surovin a materiálů a organizace práce.\nZajištění kvality výstupních produktů.\nOdpovědnost za dodržování technologie a reporting výsledků.\nPříprava plánů pro provozní testy a vyhodnocení testů i použitých surovin.\nZajištění dodržování technologické kázně, reportování a vyhodnocování výsledků práce.\nBenefity: Bonusy/prémie, Mobilní telefon, Notebook, Dovolená 5 týdnů, Vzdělávací kurzy, školení, Rozjezd zcela nového projektu\nZařazeno: Chemický průmysl, Strojírenství, Výroba a průmysl, Technik v chemickém průmyslu, Technolog v chemickém průmyslu, Vedoucí výroby, Technolog výroby, Vedoucí/manažer laboratoře, Chemický inženýr


Zaslal: 4.9.2008 14:16\nAhoj, mě se Semir nikdy nezdál jako neohrožený akční hrdina, schytal přece dostatek kopanců i jiných zranění, měl polámané kosti a ležel v kómatu, jen ho tvůrci nenechali zemřít, i když příležitostí bylo mnoho. Semír mi přijde normální chlap, co má svoji rodinu a má o ni starost, je jasné, když někdo o rodinu přijde, jako v pilotním filmu 12 řady, přirozené vyjadřuje svoji bolest i pláčem. Semír a jeho rodina proplétají epizody 12 řady a pokračují i v řadě 13. Pilot, který jde dnes na RTL je opravdu akční až neskutečný, ale opravdu bezva. Myslím, že právě Semír a jeho rodina je opravdu realita i tady má Andrea o Semíra starost a nechce mu odpustit, že se vrhá do tak nebezpečné akce. Když není v rodině všechno v pořádku, taky to nikomu na klidu nepřidá, ale i tady nakonec všechno dobře dopadne. Mějte se pěkně, ahoj\nSemir a Ben - epizody 13. řady\nZaslal: 9.9.2008 16:10\ntady je video Erdogan Atalay - Euro 2008\nnové fotky na stránkách FOTEX\nZaslal: 9.9.2008 16:18\nJéééjda, v té zelené bundičce je rozkošný!! A což teprve na fotce s brejličkama, moc mu sluší\nZaslal: 9.9.2008 16:29\nDěkujeme za fotku, z bundičky by mohl mít padáček, přijde mi, že je mu hrozně velká, měl by nakupovat v dětských velikostech ale tím je Erdogan roztomilejší, navíc je to pořád velmi sympatický chlapík sice jsou dávno pryč doby, kdy jsem při pohledu na něj hystericky lapala po dechu, ale vždycky se mi budou líbit jeho oči. Má v nich nádherné jiskřičky\nZaslal: 9.9.2008 17:39\nMoc pěkné!!! -\nZaslal: 9.9.2008 18:27\nErdogan má tady mezi fandy z Francie obrovskou popularitu, letos jich na setkání přijelo zase víc a skandovali mu jeho jméno. Francouzi mají výhodu, že Erdogan trochu mluví francouzsky, díky svojí ženě. Na internetu je i video, které natočil francouzským fanouškům, když zrovna ve Francii navysílali Kobru 11. Odkaz je tady už někde uvedený. Ale komu by se nechtělo hledat\nZaslal: 9.9.2008 21:00\nJo, tohle videjko je krásné Svého času mi hrálo denně i 10x dokola\nZaslal: 11.9.2008 11:41\ntak jsem tu zase po dlouhé době...mno a to video je mazec...roztomilá francouzština\nZaslal: 11.9.2008 14:43\nFrancouzština se mi moc líbí a s hlasem Erdogana dvojnásob.\nZaslal: 12.9.2008 23:10\nMalej dotaz: Na některých fotkách vidim jak Erdogan skoro vlasy nemá a později už jich má zas dost. Takže lepí mu vlasy jako dřív Seanu Connerymu nebo mu to ještě nějakým zázrakem vyroste???\nZaslal: 13.9.2008 15:35\nAndré : Erdogan s postupem věku m opravdu míň vlasů a na natáčení scén mu vlasy přidávají v takovým příčesku, ale je to tak perfektě zapracovaný, že i v reálu, to jen těžko uvidíš. To víš i Semir musí vypadat skoro pořád stejně, i když mu vlasy neustále zkracují. Měj se\nZaslal: 13.9.2008 15:52\nJo děkuju. Už ve třetí řadě tam měl malou plešku, ale ty umělý vlasy vypadaj opravdu skutečně a teď jak jsem ho viděl v úplně novém díle tak vypadal skoro stejně jako ve druhé řadě.\nZaslal: 13.9.2008 16:20\nTo jo, maskéři dovedou zázraky\nZaslal: 18.9.2008 13:36\nOd veci ale je to o Semirovi:v časti,čo dávali na Markíze pred Infarktom(minulý pondelok).Ked Semir šoféroval tak ukázali ako prerad´uje.TAk pozerám pozerám a naraz šok :SEMIR Má AUTOMAT(automatickú prevodovku). Ja som vždy bola v tom že Semir je výborný vodič a samozrejme má manuál.(zdá sa mi že v starom BMW-čku mal manuál)To že je Semir výborný vodič sa nemení,no ale automat dosť pomôže ...podľa mňa\nZaslal: 22.9.2008 8:07\nErdogan Atalay má dnes narozeniny, 42 roků\nna oficiální stránky Erdogana Atalaye jsem za nás všechny fandy napsala přání, doufám, že to nevadí, mějte se\nZaslal: 22.9.2008 11:59\nNevadí, nevadí! Třeba já jsem jen ráda, že jste na to myslela, paní Loupancová! Stejně je to pořád štramák Tak aspoň tady i za mne: "Všechno nejlepší!"\nZaslal: 22.9.2008 13:10\nVšechno nejlepší! Děkujeme za přání pro něj, paní Loupancová\nAtalay vážně vypadá o hodně lépe než seriálový simýr\nZaslal: 22.9.2008 13:55\nPodla mna vyzeraju rovnako, aj maju manzelky obaja, zlate deco, len snad Atalay nechodi na svojom auticku tak blaznivo A na 42 vobec nevyzera, a uz vobec sa tak nesprava, skor ako cerstvy 30.\nA v Kobre 11 je od zaciatku 1 serie Semir,pokial viem tak ho este nepremenovali, skor v tych vasich poviedkach nemas patentovane meno Semir. tak nechapem tie preklepy\nZaslal: 22.9.2008 14:00\nBiggi: žádný překlep nevidím nehorázně jsi mě pobavila připomínkou manželek a děcek *válí se smíchy* a co jako? XD prostě se mi zdá, že Atalay vypadá v reálu lépe XD\nJííííky JÍÍÍÍÍK! Fotka z mého milovaného dílu! *srdíčka místo očí*\nZaslal: 22.9.2008 14:31\nJá se taky připojuji a přeju Erdoganovi vše nej a hodně úspěchu,jak v soukromí,tak i v jeho profesi.\nA prostě at se mu vše daří\nZaslal: 25.9.2008 19:14\nAhoj, Erdogan na svých fan page v knize hostů poděkoval všem za přání k narozeninám\nZaslal: 27.9.2008 17:48\nTo je aktuálna fotka????! prikláňam sa k väčšine Erdy vyzerá lepšie ako Semir... Semir na tých 42 aj celkom vyzerá...ale Erdogan??ani náhodou.A tenn oblazoček je klaaaasnyy jhuuuj ja z neho nemožem...\nAj ja mu prajem všeeetko najlepšie\nNo a maskéri vedia ohromné veci....nevie niekto na akú školu treba ísť,keby som chcela niečo také robiť??\nZaslal: 9.10.2008 11:18\nAhoj, nějak mi to tady upadá - přináším vám ukázky z jistě očekávaného dílu Osobní strážce, bude vysílaný za črnáct dní ve čtvrtek na RTL\nZaslal: 10.10.2008 14:37\nErdogan a Tom na závodě F1 v Monze\nZaslal: 10.10.2008 16:03\nNe zrovna kvalitní obrázek.. ale když mně se tam hrozně líbí, jak tam Semirek pomáhá Siggimu Z dílu Státní návladní\nZaslal: 17.10.2008 12:54\nNeodolala jsem a musela to sem dát: ukázka umění našeho malého komisaře\nZaslal: 17.10.2008 12:58\n*škytá, ba přímo řve smíchy* on prostě nenakreslí autíčko. On našmudlí vílu!!!! XD to je blounek, zaslouží si popetovat XD\nZaslal: 18.10.2008 13:12\nErdogan Atalay s manželkou Astrid Ann Marie Pollmann na Německé televizní ceně\nZaslal: 18.10.2008 14:11\nMusím říct,že když koukám na fotky kde jsou Erdogan s Astrid ve společnosti,tak mi přijde,že ona má zvláštní styl oblékání nemyslíte???\nNemůžu si pomoct,ale mě to přijde,jako kdyby měla župan. Na mě je to až moc extravagantní.\nZaslal: 19.10.2008 18:46\nJuj, mně se její styl líbí Ty jo, ale naposledy jsem ji viděla s jinak střiženými vlasy, takhle omládla a moc jí to sluší! A Erdoganovi také... moc se mi líbí jak má zdvihnuté ty límečky ^^\nV objetí basketbalisty\nZaslal: 20.10.2008 7:21\nAhoj tady ještě jednou Ann Marie- tentokrát z televizního projektu, (je to taková situační komedie) "Allet berlini!" O tomto projektu a jiných aktivitách Ann, zejména pomoci opuštěným dětem se dozvíte na stránkách Erdogana Atalaye\nA tady máme Erdogana jako Semira Gerkhana\nZaslal: 20.10.2008 20:06\nTen obrázek z dílu Osobní strážce je hezký. Zase zničí karavan, to je na kobře nejlepší\nZaslal: 1.11.2008 12:52\nZaslal: 14.11.2008 9:18\nDěkuju vám všem za vaše názory, moc si jich vážím, a tady je jedna skládačka ze včerejší epizody " Horečka"\nZaslal: 14.11.2008 19:16\nMaličkost, kterou jsem vytvořil...\nZaslal: 14.11.2008 21:48\nSemirek v Der Verrat, XIII. série\nZbitý (všimněte si vzadu OPĚT DLABAJÍCÍHO Bena XD)\nZ profilku... tahle scéna mne dostala, krásně stylizovaná\nZaslal: 18.11.2008 18:54\nZablácený Semir z epizody Černá vdova\nZaslal: 18.11.2008 19:10\ntady vypadá tak roztomile, no nemám pravdu\nZaslal: 18.11.2008 19:48\nFešák - konečně vypadá, že něco dělal (PS: NE ŽE BY NIC NEDĚLAL, TO NE!!!)\nZaslal: 19.11.2008 13:27\nHmm áno vyzerá to na poriadnu makačku s lopatou....hehe ale ne\nNaozaj je tam rozkošný....\nZaslal: 21.11.2008 18:03\nAhoj aktuálně, právě teď je Erdogan ve studiu Spendenmarathon na RTL. Je to akce. která trvá 24 hodin a její výtěžek je určený na pomoc dětem\nZaslal: 22.11.2008 12:36\nJééé, on je tak zlatýýýýý\nZaslal: 22.11.2008 17:55\nJedna skládačka, fotografie z německé televizní ceny a z videoklipu\nJen tak pro zajímavost. Erdoganova dcera Amira má dnes šest roků\nZaslal: 22.11.2008 18:35\nKoupil jí Erdogan aspoň auto Formuli?\nJinak paní Loupancová - pěkná skládačka, Erdoganův ksichtík stokrát jinak\nZaslal: 23.11.2008 0:47\nŠest? Už tolik? To to letí, ten čas\nHaha, vpravo nahoře, jak se tam usmívá, vypadá nejlépe\nZaslal: 24.11.2008 19:03\njedno video ze setkání 2008 http://www.youtube.com/watch?v=6l9HmV-n2kk\ndoufám, že to nebudete brát vážně, je to jen ukázka, jak se taková potyčka natáčí a je perfektně ozvučená\nZaslal: 24.11.2008 19:40\nHa! To nemá chybu, hlavně to ozvučení jak už tu uvedla p. Loupancová\nZaslal: 24.11.2008 19:52\nHahaha, to je prefektní No, kdyby to bylo doopravdy, asi by Toma už slušně bolela čelist\nZaslal: 24.11.2008 20:43\nSkvělé video, zvuk je super. Všimli jste si, že Tom zase jí\nZaslal: 28.11.2008 12:45\nopravdu krásné video


AZUB BIKE - ORTLIEB Seat-Pack - vodotěsná podsedlová brašna\nÚvodní strana » Ortlieb» Bikepacking » ORTLIEB Seat-Pack - vodotěsná podsedlová brašna\nKód zboží: F9901\nProstorná velkoobjemová vodotěsná brašna pod sedlo. Ideální pro uložení náhradního oblečení a dalšího lehkého vybavení. Obejm brašny se mění podle míry komprese mezi 8 a 16,5 l. Seat-Pack zůstává stále ve správném tvaru a poloze, bez ohledu na to, jaký terén máte zrovna pod nohami. Brašna plní funkci blatníku a zadržuje vodu a bahno.\nOd: Jakub Mares 20.07.2018\nJak je to prosím s pouzitim teleskopicke sedlovky a teto brasny?lze to "nejak" udelat,aby to sedlovku neposkodilo. Mate s tim zkusenosti?\nkombinace této brašny a teleskopické sedlovky se nedoporučuje. Tato brašna je primárně upevněna na sedlové trubce. Když připevníte na teleskopickou, tak může dojít k poškrábání kluzné plochy.\nJediné co mě napadá, tak obalit kluznou část sedlové trubky nějakou gumou. Ale následně nebude fungovat v plném rozsahu.\nJá by jsem doporučil tuto brašnu s kombinací teleskopické sedlovky.\nje sice podstatně menší, ale upevňuje se na adaptér, který se dá ze spodní stany sedla na ližiny.\nDěkuji za Váš zájem a přeji příjemný den. Za AZUB team, Roman Procházka.\nOd: Martin Pucek 06.01.2018\nzdalipak je tato brašna vhodná pro použití s karbonovou sedlovkou?\nobecně bych montáž čehokoliv na karbon nedoporučil. Karbon má poměrně malou odolnost vůči otěru, upínací mechanismus je z plastu takže by to nemuselo vadit ale mohlo. Více se obávám namáhání objímkou v tlaku na sedlovku. Karbon má velkou pevnost v tahu ve směru vláken ale malou kolmo na směr vláken. a mohlo by dojít k poškození a následnému prasknutí. Paradoxně je riziko menší u méně kvalitních sedlovek kde si výrobce nevěří a udělá raději silnější stěnu.\nDoporučil bych spíš brašnu Saddle Bag\nupevněnou na lyžiny sedla.\nOd: Dalibor Kupka 25.07.2016\nod lyžin sedlovky k plášti mám prostor cca 20,5 cm. Bude tento dostačující? Předpokládám, že uvedených 30 cm v popisu je maximální rozměr na konci brašny.\nbrašna by se měla vejít. Rozměr brašny pod lyžinami jsme naměřil cca 16 cm.\nOd: Romana Jelínková 20.07.2016\nDobrý den mám sedlovku pouze 8cm dlouhou lze na ní upnout tato brašna.Děkuji\núchyt brašny vyžaduje minimálně 105 mm. Spodní popruh může samozřejmě být na sedlové trubce rámu a horní těsně pod sedlem.\nOd: Jan Navrátil 07.06.2016\nmohu se zeptat, jaký je maximalní rozměr sedlovky, na kterou jde brašna upnout? Ptám se proto, že mám pevnou integrovanou sedlovku v rámu, která má obvod větší než standartní sedlovky (Bianchi). Potažmo pokud je upínání na suchý zip, zda-li nejde nějak nastavit.\nSeat Pack má plastové uložení zepředu sdlovky a dvy robustní pásky na suchý zip. Rozpětí púrůměrů je velké.\nSeat pack je skladem.


Rytíři Kladno hokej online | SportPřenosy.cz\nRytíři Kladno - hokej online živě\nRytíři Kladno online\nKladenský hokejový klub byl založen roku 1924 pod názvem HOSK Kladno. Zlatou éru klub zažil v 70. letech, kdy získal 5 titulů, navíc vyhrál Pohár mistrů evropských zemí a utkali se i proti týmům ze slavné NHL, kdy dokonce porazili Chicago, a Toronto. Současný název "Rytíři Kladno" dostal klub v roce 2011 po generační výměně majitele. Svého otce ve vedení nahradil Jaromír Jágr. V sezóně 13/14, kdy probíhala výluka NHL, nastupovali za Kladno odchovanci místního hokeje. Na ledě tak byli kromě Jágra k vidění slavná jména jako je Milan Nový, bratři Kaberleové, Marek Židlický, Pavel Patera, Martin Procházka a další slavná jména. Na lavičce Kladna se vystřídali i trenéři, kteří dosáhli úspěchu ve své kariéře i v zahraničí. Mezi nejúspěšnější se řadí Václav Sýkora, Zdeněk Müller, Eduard Novák, Jan Neliba, Jan Novotný, Miloslav Hořava a další.\nOd sezóny 2014/2015 hrají Rytíři Kladno v 1.lize (druhé nejvyšší domácí soutěži) a každoročně se snaží probojovat zpět do extraligy. Jaromír Jágr po návratu z NHL v roce 2018 nastupuje za Kladno a snaží se mu pomoci i svojí hokejovou genialitou pomoci do nejvyšší hokejové soutěže.\nVšechny utkání Kladna, jak ligová, tak i barážová, můžete sledovat v našich online streamech živě a zdarma.