Vyrobeno v Kritikstánu: Od podezřívavosti ke vstřícnosti\nCo má (nejen) feministická kritika společného s konspiračními teoriemi a jak může posílit svoji přesvědčivost?\nTento text volně navazuje na polemickou stať o feministickém realismu v české filmové a seriálové kritice. V ní jsem vykresloval feministickou kritiku jako formu utopické ideologické rétoriky, která navazuje na marxistickou kritiku socialistického období a v důležitých ohledech se jí velmi podobá. Tento článek zasazuje feministickou kritiku do tradice západního kritického myšlení a naznačuje přístupy, kterými lze limity obou historických tradic překonat. Také proto je tato stať strukturovaná více otevřeně, hadovitě, s cílem klást otázky a nabízet možnosti.\nFeministická kritika není jen utopická. Nesměřuje pouze kupředu, k ideální genderové rovnoprávnosti, většímu zastoupení žen v mediálních průmyslech, jejich aktivnějšímu zapojení v tvůrčích procesech a pozitivnější reprezentaci ženských postav ve filmech či seriálech. To je jen jedna strana jejího rétorického působení. Feministická kritika se zároveň obrací zpět, bojuje proti konzervativním představám o genderových rolích, odhaluje skryté mocenské mechanismy patriarchátu a rozkrývá stereotypy, jež mnohdy neviditelně poznamenávají naši každodennost. Ačkoli má tedy feministická kritika tendenci vynášet normativní soudy a zaměňovat vlastní ideje za sdílenou realitu, ve své úloze narušitele panujících pořádků a odkrývače hluboce zakořeněných mýtů je přece nade vší pochybnost potřebná a funkční. Nebo ne?\nPro jistotu zdůrazňuji, že nemám v úmyslu rozporovat hodnotové jádro věci. Je špatně, pokud ženy za stejnou práci dostávají nižší odměnu než muži; je špatně, pokud jsou ženy oběťmi (domácího) násilí, profesní diskriminace nebo jakékoli jiné formy útlaku. O tom tady, alespoň z mého pohledu, není třeba vést diskuzi. Jde mi znovu hlavně o rétorické strategie, postoje a naladění feministické kritiky. Ne o to, co říká, ale jak ono řečené podává a rámuje, jakým stylem a tónem o svých tvrzeních přesvědčuje a jak se přitom staví ke světu. A abychom to mohli přezkoumat, musíme se vydat za hranice feministické teorie a vstoupit na pole moderní filosofie a sociologie vědy.\nPaul Ricoeur ve svém textu O interpretaci, esej o Freudovi označuje Karla Marxe, Friedricha Nietzscheho a Sigmunda Freuda za ústřední mistrovské figury takzvané školy podezření. Jedná se o hermeneutický postoj, který předpokládá, že pravda je vždy skrytá za závojem iluzí a že vše kolem nás je ovládané neviditelnými silami v pozadí, ať už nevědomím, diskursem, kapitalismem či libovolnou ideologií. Aby se kritik přiblížil k pravdě, musí se nejen opřít o vhodnou teorii či metodu, ale současně zaujmout podezřívavý postoj, kterým šálivé iluze prohlédne. Je to krajní forma descartovské skepse, která nesměřuje jen vůči objektům, ale také vůči lidskému vědomí a jeho individuálním i kolektivním projevům.\nPro feministickou filmovou kritiku představuje podezřívavost nedílnou součást jejího arzenálu. Jak píše přední teoretička Laura Mulvey, psychoanalýza je “politická zbraň schopná ukázat, jak nevědomí patriarchální společnosti struktur[uje] filmovou formu”. Hollywoodské filmy, v nichž jsou ženy vystavovány jako pasivní sexuální objekty nabízené mužskému voyeuristickému pohledu, jsou pak nutně patriarchálními fantaziemi. A feministický kritik je tím, kdo tyto fantazie svým skeptickým pohledem prohlédne, jejich zdánlivou přirozenost označí za falešnou a vyzve k jejímu rozbourání. Podezřívavost vůči hollywoodské kinematografii přetrvává ve feministické kritice dodnes. Jen povaha fantazií, jež je třeba demaskovat, se lehce posouvá a proměňuje. Jako iluzorní podvrh se například ukazuje nadužívaný tropus silných ženských hrdinek. Ty sice aktivně vstupují do děje a v šarvátkách dokáží uštědřit výprask i mužským protivníkům, jenže ve skutečnosti nebývají dostatečně komplexní, a co hůř, jejich akrobatické kousky a tělesná zdatnost často slouží jako záminka pro objektivizující slastné zírání. Stručně řečeno, jde pouze o iluzi emancipace.\nJak jsem už na opozici minulosti a pokroku ilustroval v předchozím textu, přítomnost falešné iluze je zde neoddělitelně spjatá s požadavkem pravdivé reality. Jsou to dvě strany téže mince; jedna podmiňuje druhou a z jejich implicitní provázanosti se nelze dost dobře vyvléct. Když něco rozpoznáme jako fantazii, iluzi či sen, naznačujeme tím, že jde o vrstvu, která překrývá skutečnost. A pokud je naším cílem tuto iluzi demaskovat a rozptýlit, usilujeme tím o těsnější kontakt s realitou. Nejde přitom o výkladovou operaci, která by byla jaksi neutrální či samozřejmá. Ačkoli podezřívavá kritika často vzbuzuje dojem, že svět dešifruje, zpřehledňuje a odhaluje, jaký ve skutečnosti je, zároveň svět definuje a utváří. Kritická rétorika pouze neukazuje na doteď neviditelné mocenské struktury, ale sama je také svojí činností strukturuje, zviditelňuje a dává jim tvar.\nPodezřívavost samozřejmě není vlastní jen feministické kritice. Jak ostatně vyplývá i z Ricoeurovy definice, škola podezření zahrnuje různé myšlenkové proudy, které jinak v mnohém nejsou kompatibilní nebo si dokonce vzájemně odporují. A jak v návaznosti na Ricoeura podotýká literární teoretička Rita Felski, podezřívavé naladění, kritický chlad a odtažitost jsou dnes příznačné takřka pro všechny typy ideologické kritiky a coby dominantní přístup ke světu i k textům prostupují akademickou praxí. Skepse je dokonce zcela samozřejmou součástí výzbroje jakéhokoli moderního intelektuála či vědce. Je tím, co umožňuje nepodléhat nekritické naivitě a naopak věci správně rozeznávat a tříbit. Což je představa natolik běžná a nezpochybňovaná (a ve zdravé míře určitě nezbytná!), až se může jevit jako jediná možná. A přesto, jak si Ricoeur ve vztahu k hermeneutice všímá, je jen jednou z variant. Přičemž to, co nám ji umožňuje uchopit a odlišit od ostatních, není jen samotný proces interpretace a tvorby významů, ale také zaujímaný postoj; kritikovo skeptické, podezřívavé naladění.\nO tom, že podezřívavost dnes stále funguje jako účinný kritický nástroj k pochopení a interpretaci světa, následně pochybuje sociolog vědy Bruno Latour. Ve své vlivné eseji Proč kritice dochází dech?, která vyšla pár let po událostech z 11. září, se Latour mimo jiné zamýšlí nad souvislostí mezi narůstající oblibou lidových konspiračních teorií a explanačními mechanismy populární sociologie. V obou těchto případech je třeba být podezřívavý vůči jakýmkoli prohlášením či výrokům, jelikož ty na první pohled nikdy nejsou spolehlivé a vypovídající. Naopak jsou vždy iluzorní, protože zakrývají skutečné motivace a vlivy. Vysvětlení je pak vždy nutné hledat v neviditelných silách v pozadí, ať už jsou jimi satanské pedofilní kulty a miliardářské kroužky okolo George Sorose, nebo patriarchát, habitus, nevědomí či globální kapitalismus (ten podezřele často figuruje v obou teoretických táborech).\nJako bych slyšel ty zděšené výkřiky. “Vždyť to přece nemůžete srovnávat! To jedno jsou bohapusté výmysly a soudobé fantasmagorické mýty a to druhé seriózní teoretické koncepce nebo reálně existující struktury!” Jistě, i Latour si uvědomuje, že konspirační teorie jsou absurdním zpotvořením jakýchkoli podložených vědeckých argumentů. Jenže na fakta, odbornou literaturu a položky v životopisech se tady nehraje. Jde totiž v jádru o totéž kritické gesto chronické paranoie a skepse, které následně umožňuje efektně vysvětlit složité jevy skrze jednoduché, snadno odpozorovatelné interpretační mechanismy. Myšlenkové pochody konspiračních teoretiků jsou podle Latoura jako “zbraně propašované přes mlhavou hranici, doručené omylem nesprávnému adresátovi […] s cedulkou Vyrobeno v Kritikstánu.”\nZ dnešního pohledu se Latourův postřeh zdá být vysloveně prorocký. Podezřívavost a nedůvěra vůči tradičním médiím, institucím, vládnoucím strukturám, akademickým a dalším oficiálním autoritám, zdá se, v moderních dějinách nikdy nebyla vyšší. Paranoiou a konspiračním myšlením je samozřejmě prodchnutá celá historie (nejen) dvacátého století, jak s mimořádnou důsledností ukazuje i nová šestidílná dokusérie Adama Curtise. Pro Curtisův projekt je ale zároveň příznačné, že je sám o sobě produktem ukázkové kritické podezřívavosti. V rétorice jeho esejistických filmů se to jen hemží falešnými sny, žitými iluzemi a ideologickými pohádkami, jež jsou jako neudržitelné přeludy demaskovány samotným Curtisem a nebo se zkrátka časem samy za zvuku padajících fasád rozkládají a tříští.\nPodezřívavost jistě může být užitečná, chceme-li demystifikovat a zbavovat účinnosti mocenské síly a ideologie, jež jsou na tomto typu iluzornosti, víry či kontroly založené. Otázkou ale je, nakolik podezřívavost funguje tváří v tvář kluzkému, nekonečně plastickému světu pozdního kapitalistického realismu, v němž je jakýkoli disent asimilován jako the next hip thing a z nějž (na rozdíl např. od totality) nelze nikdy zcela vystoupit. Možná, že různá exposé a odhalení tady nejsou příliš efektivní. Možná, že tímto stylem dokážeme nahlédnout naši minulost a porozumět tomu, jak jsme se dostali až sem, ale už hůře jím budeme schopni intervenovat do současnosti, nebo dokonce svět kolem nás přeskupit a představit si k němu jakoukoli alternativu.\nPřidržme se ještě chvíli metafory ozbrojeného konfliktu, s níž operují Latour i Laura Mulvey. Co když tedy v současných kulturních válkách zautomatizovaně bojujeme zbraněmi, které před desítkami let mohly působit jako revoluční a účinné, jenže dnes jsou otupené a nefunkční? Co když rozmach fake news a konspiračních teorií není nutně dokladem povážlivé absence kritického myšlení, ale znakem naprosté všudypřítomnosti, totální degenerace a vyprázdněnosti podezřívavého kritického naladění? Není divu, že pomýlené zfanatizované davy, které bychom nejraději poslali do školních lavic naučit se základy mediální gramotnosti, nereagují na naše opakované výzvy, aby se laskavě seznámily s ověřenými vědeckými fakty™. Problém není (jen) ve faktech, ale v našem postoji k nim a v nedostatku společné praxe. Jak jinde poznamenává Latour, “také oni [‘rozumní’] jsou chyceni v síti dezinformací. Nevidí, že rozhořčovat se nad tím, že lidé ‘věří alternativním faktům’ není k ničemu, když ve skutečnosti žijí v alternativních světech.”\nS tím souvisí další Latourova teze, podle níž “kritikem není ten, kdo odstraňuje falešné ozdoby […] [ani] ten, kdo podtrhává koberec pod nohama naivních věřících.” Zvlášť ono podtrhávání koberců výstižně formuluje ještě jeden důležitý rozměr podezřívavé kritiky: vztah k těm, ke kterým (a o kterých) kritika hovoří. Jde o vztah založený na více méně zjevné nesouměrnosti. Na jedné straně osvícený kritik s bezmála sherlockovskou intuicí, který díky svému vzdělání a skepticismu dokáže prohlédnout falešné iluze, a na straně druhé prostí, slepí a nevědomí lidé, kteří pod vlivem těchto iluzí nevědomě jednají a kterým musí být stržena páska přes oči, aby také mohli zřít světlo poznání. V závislosti na míře kritikovy zapálenosti a pociťované intelektuální převahy pak v sobě podezřívavé kritické gesto nutně obsahuje určitou dávku nadřazenosti či přímo arogance: “Nejen že vám teď ukážu, že ve skutečnosti žijete ve lži, ale ještě vám řeknu, čemu jinému máte věřit.” Nezbytná míra povýšeného elitářství se s kritikou pojí odpradávna. Je ale otázkou, jestli (případně jak velké) má mít místo i ve feministické kritice, mezi jejíž hlavní zásady patří usilování o rovnost nebo odpor k mocenské asymetrii.\nJak si tedy představit jiný kritický postoj než ten, který na jedné straně vykazuje setrvalou zautomatizovanou paranoiu a na straně druhé prosazuje zdánlivě univerzální realistickou vizi, která je však ve skutečnosti partikulární a utopická? Neznamená to samozřejmě, že by podezřívavost měla z kritického rejstříku zcela zmizet. Ani že bychom měli rezignovat na jakoukoli utopii. Jde ale o promýšlení jiných cest, postojů či rétorických strategií; o rozšiřování a zvědomování zásobárny kritických nástrojů, jež nepřipomínají jen studenoválečné zbraně hromadného ničení, ale umožňují elegantnější zásah. Feministická filmová/seriálová kritika se sice zaklíná diverzitou, jenže její rétorika často bývá poměrně monotónní. Kudy z toho ven?\nJak nepodtrhávat koberce\nLatour ve zmíněné eseji nabízí řešení, které zní jednoduše i komplikovaně zároveň: “Kritikem [je] ten, kdo dává věci dohromady […] [a] ten, kdo účastníkům nabízí arény, v nichž se mohou shromáždit.” K tomu jen něco málo na vysvětlenou. Mluví-li Latour o kritice či kriticích, odkazuje primárně k akademickému proudu kritického uvažování (critique), do níž vedle filosofie, sociologie nebo uměnovědných disciplín (hlavně literární vědy) může patřit i běžná kulturní publicistika - bude se však patrně krčit někde v rožku. Zároveň je tento Latourův výrok třeba číst v kontextu jeho letitého tažení proti sociologickému establishmentu, potažmo proti zjednodušujícímu pohledu na svět, podle nějž příroda a společnost tvoří dva separátní, vzájemně nekomunikující a neprostupné celky. Navrhuje-li tedy Latour dávat věci dohromady a shromažďovat účastníky do sdílených arén, je to míněno primárně v tomto duchu. Což může u Latoura například znamenat, že sociologové začnou ve větší míře zohledňovat nejen lidské, ale také nelidské aktéry a jejich jednání či vliv ve vzájemných, hustě prosíťovaných vztazích. Nebo že výroky či texty nebudeme podezřívavě nahlížet jako symptomy skrytých nevědomých procesů, ale že budeme více důvěřovat jim samotným.\nZní to možná abstraktně a nepoužitelně; alespoň pro kulturní publicistiku, o níž je tu především řeč. Jak ale dokládá hnutí takzvané literární postkritiky, Latourovy ideje mohou být inspirativní i pro reflexi umění. V jádru se stále pohybujeme na půdě dobře známých debat o tom, jaká je funkce či role kritiky. Tentokrát ale předmětem diskuze není to, zda by kritika měla být více interpretační, ideologická, formalistická, hodnotící nebo impresionistická. Těžiště se přesouvá k typům naladění, tonalit či emocionálních nábojů, jež jsou s kritickými výstupy spojené. Pokud tedy podezřívavá rétorika předpokládá distancovanost, paranoiu a skepsi a dílo si takříkajíc nepouští příliš blízko k tělu, jaké jiné rozpoložení může naopak zakládat vztah založený na větší blízkosti? A pokud utopický realismus klade na umění nároky a dílčí zájmy prezentuje jako univerzálně platné, jaký přístup může vést k těsnějším propojením, větší otevřenosti a rovnosti? Jak přestat podtrhávat koberce a začít skutečně dávat věci dohromady?\nTeoretička Sonja K. Foss přichází s konceptem takzvané invitační rétoriky (invitational rhetoric), která podle ní může sloužit jako feministická alternativa k tradičnějším rétorickým postupům založeným na přesvědčování, nátlaku a manipulaci. Jak její těžko přeložitelný název napovídá, invitační rétorika vychází z pozice vstřícné otevřenosti, vyzývá k debatě a společné participaci. Neprosazuje za každou cenu názor, ale nabízí možnosti. Je to styl komunikace, který není postavený na boji proti utlačovatelským silám ani na přehlíživém vztahu k publiku, kterému je třeba vštípit jediné správné poselství. Naopak předpokládá, že na druhé straně se nachází rovnocenný partner k diskuzi, který může přinést hodnotný pohled na věc nebo přispět svoji vlastní zkušeností.\nSonja K. Foss mimo jiné vychází z předpokladu, že rétorika boje proti patriarchátu není pro feminismus nutně osvobozující, ale že naopak může přispívat k setrvalému uvěznění. Replikuje totiž situaci patriarchálního útlaku a předpokládá pozici utiskované oběti. To samozřejmě neznamená, že k takové represi ve společnosti reálně nedochází. Sonja K. Foss si jen uvědomuje, že jakákoli rétorika je vždy světotvorná: nejen že svět reflektuje a reaguje na něj, ale současně jej aktivně spoluutváří. A právě takový úkrok stranou, který představuje například invitační rétorika, může být výrazem (nebo alespoň příslibem) emancipace. Osvobození v takovém případě nespočívá v konfrontační, nátlakové a přesvědčovací komunikaci, ale naopak v jejím odmítnutí a následném přeorientování do jiného směru. S absencí podezřívavosti a bojovné rétoriky navíc roste šance, že našemu sdělení bude chtít opačná strana naslouchat.\nJak tento přístup přenést do kulturní kritiky, mezi jejíž hlavní cíle patří hodnocení uměleckých děl a která si nemůže tak úplně dovolit neprosazovat názor? Jednou z cest může být cílené pěstování vstřícné dispozice k filmům či seriálům a jejich předpokládaným divákům. Neznamená to odhlížet od nedostatků a udělovat všem dílům bez rozdílu kladný verdikt. Jde o vědomou snahu přistoupit na to, o co se film/seriál snaží, a neprojektovat do něj vlastní představy, včetně těch ideologicky podmíněných. Taková kritická orientace není nijak nová a velmi se blíží pojetí organické kritiky Jaromíra Blažejovského. Ten přitom vychází i z principu vstřícnosti, jak o něm v souvislosti s výkladem básní hovoří filozof Petr Koťátko v časopisu Host:\n“[Z]e všech variant interpretace, které jsou koherentní a jsou zhruba ve stejné míře podpořeny dostupnou evidencí, vyber ve vlastním zájmu tu, která ti umožní přiznat textu maximální estetickou hodnotu […] Takto chápaný princip vstřícnosti není věcí pouhé sympatie nebo respektu k autorovi, není laskavostí, kterou prokazujeme dílu: je elementární podmínkou úspěšné interpretace.”\nČím jiným je ostatně princip vstřícnosti než pravým opakem chronické podezřívavosti? Kultivování takového přístupu spočívá jednak v práci s vnitřním kritickým nastavením, které předchází sledování filmu i tomu, co o něm pak napíšeme nebo řekneme. Jde ve svojí podstatě o součást emocionální práce (emotional labour), na níž je kritika vždy založená. Vyžaduje tak mimo jiné zvědomění kritického ega, které se v nestřežených chvílích může projevit přehlíživou arogancí a nevstřícnými výroky. Znamená to ptát se sám sebe, jestli můj výklad skutečně vychází z filmu, nebo z mých nenaplněných očekávání. Znamená to ptát se, zda můj ideologický výklad skutečně přispívá k lepšímu pochopení díla, nebo jestli ho naopak neznásilňuje. Jinými slovy, jestli zautomatizovaně nesahám po řádně ohmataném kladivu a každý film/seriál nezatloukám jako hřebík.\nKritická vstřícnost je proto zároveň otázkou kritické poctivosti. Paranoia, včetně té marxistické nebo feministické, je vždy po ruce a je velmi často napojená na úderné a zkratkovité soudy. Paranoia je tedy instinktivní a zároveň efektní. S patřičnou grandiózností kouzelníka, odhalujícího potemnělé zákulisí, předestírá nezasvěcenému žasnoucímu publiku zploštělou, ale atraktivní vizi světa, kterému lze snadno porozumět a vůči němuž lze zaujmout jednoznačné stanovisko. Vstřícnost a podezřívavost přitom není pouze součástí emocionální práce, ale je také provázaná s kritickou erudicí. Projevovat vůči dílu vstřícnost totiž můžeme kolikrát jen tehdy, pokud jsme dostatečně obeznámeni jak s kontextem jeho vzniku, tak s historickými tradicemi (žánry, estetickými proudy, autorskými poetikami, národními kinematografiemi), z nichž čerpá. Podezřívavost tak může být projevem nevstřícnosti, ale i průvodním znakem nevědomosti. To je teze, kterou bychom okamžitě vztáhli na lidové konspirační teoretiky, ale asi bychom už neřekli, že se týká i nás “osvícených intelektuálů”.\nUkázat prstem na patriarchát nebo kapitalismus a přiřknout jim roli arcipadouchů je pro podezřívavého kritika snadné ještě z jednoho důvodu. Obojí jsou to natolik abstraktní a neprůhledné entity, že se na ně dá svést v podstatě cokoli a není přitom nutné čelit jakýmkoli námitkám protistrany. Není tu žádný povolaný zástupce, žádný zasvěcený insider, který by přišel a řekl: “Plácáte nesmysly, takhle to nebylo, tady jsou důkazy.” Konspirační ráz paranoidní rétoriky nicméně vyjde najevo ve chvíli, kdy kritik/kritička zaboří ukazováček do instituce, která už má přece jen konkrétnější obrysy. Jako se to stalo třeba v diskuzích kolem veřejnoprávního krimiseriálu Hlava medúzy poté, co Kamil Fila ve své reflexi přisoudil České televizi záměr natáčet hloupé pořady pro starší nenáročné publikum. Filovo tvrzení je čítankovou ukázkou konspiračního exposé. Deklarovaná veřejnoprávnost je pouhou iluzí, za níž se skrývá záměrné oblbování diváků. Přičemž ČT jako hegemonický bubák v pozadí tahá za nitky, cíleně ven vypouští konejšivé seriálové opium a tuzemskou populaci udržuje v setrvalém limbu.\nJenže co z tohoto nepochybně fascinujícího odhalení vypadává, jsou všechny ty mezičlánky a mezikroky, které by z něj udělaly nudnější, ale zřejmě přesnější diagnózu. Například že tak masivní instituce, jakou je ČT, prostě nemá žádný centrální masterplan. Že skoro každý pořad je výsledkem různých, mnohdy kontrastujících tvůrčích představ, rozpočtových omezení a kompromisů. Že seriál sice vzniká v ČT, ale je zároveň dílem externího režiséra, scenáristy, kreativního producenta a dalších spoluautorů, kteří do něj přinášejí vlastní vklad. Zobecňující kritika ČT má přitom další znepokojivou vazbu na konspirační scénu. Nahrává rozsévačům nedůvěry v instituci veřejnoprávní televize, jakými jsou Xaver Veselý nebo Hana Lipovská, a v jistém ohledu s nimi sdílí tutéž protisystémovou rétoriku. To samozřejmě neznamená, že by kritická reflexe pořadů ČT měla rezignovat na svoji kritickou funkci a automaticky tuto tvorbu zasypávat chválou. Měla by ale rozhodně umět projevit více vstřícnosti, nespoléhat se na intuitivní paranoiu a nedělat rádoby zasvěcenecké zkratkovité soudy.\n(Abych se netvářil, že se mě tento problém netýká, přidávám odkaz na můj starší text o Emily in Paris, kde pro změnu viním Netflix ze spiknutí proti Francouzům. Za interpretací samotného seriálu si stojím, jen jeho vyznění zkrátka nemusí být výsledkem soustředěné strategie Netflixu, ale spíše dílem korelace a náhody. Což už prostě nezní tak atraktivně.)\nOd plurálu k singuláru\nAle vraťme se zpátky k feministické kritice, která na jedné straně podezřívavě demaskuje patriarchát a na straně druhé prosazuje svoje ideje v inkluzivním plurálu. Jak psát feministickou kritiku vstřícněji a zároveň ponechat, nebo dokonce posílit její politický rozměr? Jak ji učinit konkrétnější, hmatatelnější, transparentnější a celkově více otevřenou dialogu? Z pročítání nedávných recenzí se zdá, že dnešní autorky/autoři spatřují řešení v citování sociologických dat a statistik, tedy v jakési kvazivědecké formě utopického realismu. Umění je zde srovnávané se “skutečnou” realitou, jíž buď správně odpovídá, nebo se od ní nesprávně odchyluje. I když pominu všechny problémy takové mimetické kritiky, jichž jsem se dotknul už v předchozím textu, je tento přístup podle mého v rozporu s tím, co feministické kritice dnes nejvíc schází. Co feministická kritika potřebuje, není únik k “objektivní” řeči čísel a statistik ani k podezřívavému odstupu ani k odosobněnému všezahrnujícímu my, ale naopak osobnější tón a výraznější přítomnost kritického já. Méně abstraktního objektivismu a více konkrétního subjektivismu. Méně paranoidní distance a více vstřícné blízkosti.\nChápu, že to může na první pohled vypadat jako naprosto kontraproduktivní řešení. Pokud je jednou z hlavních překážek současného světa jeho atomizovaný individualismus, čemu přesně pomůže, pokud bude více individualistická i kritika? Na poli kulturní kritiky jsou tu navíc dva strašáci, kteří z posunu k subjektivní zabarvenosti dělají podezřelý podnik. Tím jedním je fakt, že vysokou mírou subjektivity se v digitální době vyznačují především takzvaní fanouškovští či amatérští recenzenti, ať už jde o uživatele ČSFD, youtubery nebo zkrátka laické přispěvatele na veřejných fórech a sociálních sítích. Druhý strašák se pojí s impresionistickou kritikou, jak ji v tuzemsku představoval hlavně Jiří Cieslar. Oproti fanouškovskému a laickému subjektivismu se takové psaní vyznačuje subjektivismem elitním, aristokratickým, básnivým a širší veřejnosti hůře dostupným. Svoje výhrady k cieslarovské kritice před lety zformuloval Kamil Fila ve svém polarizujícím textu, a přestože jej lze těžko považovat za generační manifest, ozvuky jeho tezí lze, myslím, pozorovat v české filmové kritice dodnes. Nad fanouškovskou/amatérskou i impresionistickou kritikou se každopádně vznáší hrozba dojmologie, neodbornosti, romanticky naivního nahlížení na film a upřednostnění pocitů před racionalitou. Čemuž ideologická kritika podle jejích proponentů nepropadá, protože je přece v těsnějším kontaktů se skutečnou společenskou realitou.\nJistě, dojmy a pocity v kritice opravdu mohou znejasňovat náš pohled na umění a vytvářet falešné zdání hluboké zasvěcenosti. Co když ale totéž hrozí ideologické kritice? Co když všechny ty dokola se opakující teze o realismu, stereotypech a pokroku nepřinášejí těsnější kontakt s realitou, ale naopak nás od ní vzdalují a znesnadňují vzájemné pochopení a komunikaci napříč hodnotovými spektry? Co když otázka nestojí na tom, jestli subjektivismus do kritiky patří, nebo ne, ale na tom, jak přesně bychom jej měli v kritice účinně využívat?\nKe vztahu mezi osobností kritika, jeho životní zkušeností a ideologickou kritikou, kterou píše, se strukturalistický literární teoretik Jan Mukařovský vyjadřuje ve své stati O dnešním stavu a úkolech literární kritiky (1956) následovně:\n“Při vší snaze hodnotit literaturu jako společenského činitele zbývá však přece jen otázka, zda kritik, když na literaturu klade požadavky jménem života, je také sám dost intenzivně tohoto života účastníkem. […] Vzpomeneme-li na velký příklad ruských revolučních demokratů, […] je hned jasné, že je veliký rozdíl mezi tím klást na literaturu požadavky, které pro kritika samotného jsou zároveň životními příkazy, které pomáhá i prakticky uskutečňovat - nebo naopak měřit literaturu životně důsažnými měřítky, jež vyzkoušeli jiní, jinde, a sám být od života oddělen sklem v okně své pracovny. […] Mají kritikové dost bezprostředního styku s životem, aby za literaturou viděli život, a ne formuli?\nObdobně se můžeme ptát: Jaký životní vztah mají feminističtí kritici a kritičky k principům, které prosazují a k pojmům, s nimiž operují? Když se odkazují na realitu, jak je tato realita spjatá s jejich vlastní zkušeností? To dnes z recenzí až na výjimky nevyčteme. Tuzemská feministická kritika bývá ve svém vyznění zřetelně politická, ale opravdu málokdy bývá osobní. Co kdyby začala hledat cesty, jak být politická a zároveň osobní?\nStejně jako Mukařovský se opírám o předpoklad, že abstraktní formule a termíny mohou kritikovi/kritičce zaclonit vztah k životu. Pokud jsou navíc tyto termíny (realita, stereotypy, komplexní hrdinka…) užívané schematicky, přispívají k reflexi umění, která je nejen nepřesvědčivá a repetitivní, ale zároveň neživotná a odosobněná. Kritika, která se zaštiťuje celospolečenským pokrokem a hovoří v inkluzivním plurálu, aniž by přitom poodhalovala osobní autorskou zaangažovanost, nutně vzbuzuje určité podezření. Co k tomu autora/autorku vede? Proč volí právě tuto rétoriku? Je to proto, že následuje nějaké zadání? Utopická ideologická kritika ospravedlňuje svoje teze vidinou vyšších morálních zásad a všeobecného dobra a odkazuje se přitom na pevný základ sociologických teorií, statistik či marxismu-leninismu. Zřídka je ale dokáže polidštit natolik, aby působily přesvědčivě - a ne jako vyčtené poučky. Mám za to, že vědomá, kultivovaná a dostatečně reflexivní práce s kritickou subjektivitou může k větší přesvědčivosti přispět.\nChceme-li tedy jako kritici/kritičky spolu s Brunem Latourem “dávat věci dohromady”, měli bychom začít sami u sebe. Příklon ke kritickému subjektivismu tak v tomto smyslu neznamená redukci kritiky na její názorový/pocitový/zkušenostní rozměr, ale propojení vztahu mezi ideologií a uměleckým dílem o důležitý mezičlánek: osobnost kritika. Odrazit se můžeme od vize postkritiky, jak ji v návaznosti na Latoura představuje literární teoretička Rita Felski:\n“Vztah čtenář-text se stává součástí sítě, nikoli jen do sebe uzavřenou dyádou. […] Nejde o pronikání do hlubin [textu] nebo sledování povrchů - tyto prostorové metafory zde ztrácejí na své atraktivitě -, ale o vytváření novotvarů, v nichž je role čtenáře stejně důležitá jako role textu. Interpretace vzniká z koprodukce mezi aktéry, kteří vynášejí na světlo nové objevy, místo aby nekonečně rozjímali nad skrytými významy textu nebo nad jeho reprezentačními selháními.”\nCílem takové kritiky tedy není rozkrývat ideologické fantazie a nabízet univerzální řešení, ale ukazovat, jak jsou věci propojené, co je k sobě váže a jak spolu souvisí. Místo vazby film-ideologie-společnost vzniká komplikovanější spojení film-kritik-ideologie-společnost. Přičemž kritik/kritička není tím, kdo se staví do popředí a vše filtruje skrze svoji subjektivitu, ale účinkuje jako jeden z rovnocenných aktérů. Samotná přítomnost kritika/kritičky v recenzi pochopitelně nezaručuje, že automaticky dá vzniknout hodnotnější a přesvědčivější reflexi filmu či seriálu. Pokud se ale bude řídit zmíněným principem vstřícnosti, chápat se jako jeden z dílků rozvětvené sítě a zakládat se na poctivé sebereflexivní emocionální práci, tak svoji hodnotnost a přesvědčivost může zvýšit. Kritika přiznávající svoji autorskou subjektivitu není nutně více egoistická, suverénní a domýšlivá - egoistické, přezíravé a arogantní naopak mohou být i texty zcela odosobněné. Práce s kritickým já vybízí k tomu tento styl komunikace kultivovat a tříbit, vyjadřovat se transparentněji a poctivěji, uvědomovat si svoje limity, předsudky a preference. A napojovat je na dílo a souvislosti kolem něj.\nZpůsobů, jakými kritik/kritička může svoji subjektivitu vpravovat do textů, je celá řada. Jeden z nich se nepochybně může překrývat se zažitou představou o ideologické angažovanosti, kdy autor či autorka afirmativně provazuje svoje osobní zkušenosti či zážitky se sledováním filmu/seriálu, a dodává tak vyznění díla ještě větší naléhavost a autenticitu. Kritik/kritička může také skrze svoji subjektivitu ilustrovat, proč si k recenzovanému dílu těžko hledal/a cestu a nedokázal/a jej přijmout. Svoji pozici takto poodkrývá například Jana Patočková v reflexi seriálu Emily in Paris, kde se charakterizuje jako “(sice) stárnoucí mileniálka” a dále píše: “Podobný pocit míjení s realitou mívám pravidelně po shlédnutí [sic] jakéhokoli motivačního videa na téma prokrastinace nebo ‘jak sbalit ženu’. Život i základní poučky pro dramatickou tvorbu prvního ročníku FAMU jsou prostě jinde.” Užití ich formy případně může korespondovat s významovou rovinou filmu/seriálu a s tím, jak jej kritik/kritička vykládá. O to jsem se pokusil v recenzi filmu Vlastníci, kde úvodní odstavec líčící osobní zážitek z kina kontrastuje s druhou polovinou textu, v níž naopak převládá inkluzivní plurál a rozpor mezi typy osob vystupuje do popředí: “Žádný antagonismus mezi tím a oním, žádné já a ty, ale my všichni – naše handrkování, které odvádí naši pozornost od toho, že se nám s každým dalším egoistickým výlevem víc a víc prohýbají rozvrzané trubky v našem společném domě, že nám málem padá střecha nad hlavou.”\nV žádném případě nejde o příklady, které by tento způsob kritické reflexe jakkoli vyčerpávaly. Záměrem tohoto textu ani nebylo předepisovat striktní pravidla a celé téma uzavírat. Šlo spíše o nastínění principů, které jsou v současné (nejen) feministické kritice přítomné pouze minimálně, a přitom má podle mého velký smysl o nich dále uvažovat a rozvíjet je. Není to přitom samozřejmě jen otázka samotného kritického psaní, či chcete-li recenzenství. Je to také záležitost politiky jednotlivých redakcí a systémového nastavení institucí, které mohou, anebo nemusí takový typ kritiky podporovat. Je to zároveň otázka typů médií, v nichž se kritika praktikuje - určité možnosti nabízí tištěný magazín, jiné zase formát videorecenze, rozhlasového pořadu nebo podcastu. Digitální éra ostatně otevírá celou řadu možností, jak s kritickou subjektivitou pracovat mnohem vědoměji a systematičtěji než dosud. A nejen feministická kritika, ale jakákoli ideologická kritika může z těchto možností pozitivně těžit, opouštět svoji chronickou podezřívavost a stávat se více vstřícnou.


Praha - Tasmánie po zemi\nZ Prahy na Tasmánii po zemi\nTak, a jak mám teď stlačit do jediné webové stránky více než dva roky plně prožitého života na cestě? Každý den se dělo něco jedinečného a neopakovatelného. Jak rozhodnout, co je důležité a zajímavé, a co naopak není? Ale hlavně: jak to napsat tak, aby i dnešní člověk, který je jistě velmi zaneprázdněný, měl vůbec chuť a náladu si něco takového přečíst? Člověk, který je navíc každodenně zahlcen neuvěřitelným množstvím krátkých a náhodných informací, které k ničemu nepotřebuje. Jak začít? Takhle asi ne, že?\nTato cesta byla odjakživa mým snem. Mnoho let jsem ji plánoval a vymýšlel, svým způsobem to byla moje životní pouť. Dlouho mi však v uskutečnění takové cesty bránily různé okolnosti, jako například nedostatek peněz anebo partnerka, která se na velkou cestu vydat nechtěla. Ale potom, jednoho dne, nadešla konečně ta nadešla ta správná chvíle.\nCelé se to ale začalo rýsovat mnohem dřív, dokonce aniž bych o tom věděl. Tři roky jsme s mou tehdejší přítelkyní v létě vydělávali peníze pouličním hraním v Německu a v zimě jsme podnikali kratší výlety, vždy jen na pár měsíců (Austrálie, Nový Zéland, Fiji, Mexiko - Yucatán, Guatemala, USA). Byly to však kompromisy, které rozhodně nebyly tím, po čem jsem toužil.\nPo poslední sezóně hraní v Německu jsme se rozešli a já jsem odjel pracovat do USA, abych si vydělal na tuto dlouho plánovanou cestu. Začátek nebyl lehký, jednou jsem si dokonce sáhnul až na úplné dno. Pak se na mě ale konečně usmálo štěstí (no, trošku jsem mu pomohl a koupil jsem si inzertní noviny, zvednul telefon a začal obvolávat všechny možné i nemožné inzeráty...)... a našel jsem si zajímavou a dobře placenou práci, která vše vyřešila. Staral jsem se o ochrnutého člověka na invalidním vozíčku, 24 hodin denně ve službě, 7 dní v týdnu, žádné volno. Ale člověk zase nic neutratí, postel a strava byly přirozeně „v ceně”. Vydržel jsem to deset a půl měsíce, a konečně jsem měl dost peněz na celou cestu. Osmnáct tisíc dolarů..... nikdy předtím jsem tolik peněz pohromadě neviděl.\nCESTA - ODJEZD\nPři důkladných přípravách cesty jsem si dlouho lámal hlavu jak projet Evropou. Logická (a obvyklá) cesta vede přes Rumunsko a Bulharsko. V obou zemích jsem už předtím byl a podruhé se mi přes ně vůbec nechtělo. Po dlouhém přemýšlení mě nakonec napadla mnohem zajímavější trasa přes země bývalé Jugoslávie, Albánii a Řecko.\nMěl jsem v plánu vyrazit sám, ale na poslední chvíli se ke mně přidala jedna kamarádka, která se mnou dojela až do Indie. Odjížděli jsme koncem září a Evropou jsme jeli většinou stopem a jen když to z nějakého důvodu nešlo (tma, déšť, špatné nebo nebezpečné místo atd.), tak i autobusem nebo vlakem. Nejdříve vedla naše cesta do Drážďan, kam mě pozvali mí přátelé, které jsem předtím potkal v Indonésii. Potom už to šlo rychle, přes celé Německo, se zastávkou na nádherném Königsee v Bavorsku, kam jsme dříve taky jezdívali hrát. Potom přes Salzburg a relativně snadno napříč celým Rakouskem do Slovinska.\nUž v chorvatském vnitrozemí jsme zastavili na Plitvických jezerech. Tam nás naložil Zvonimir, který jel až do Šibeníku na Jadranu. Po cestě zastavil v nějaké drahé restauraci a pozval nás na oběd. A že žádné odmlouvání. Tak jsem aspoň upozornil, že jsem vegetarián. On a má kamarádka dostali snad celé pečené sele (nebo co to bylo - normálně porce, řekl bych, tak pro 8 lidí) a já dva (!) smažené sýry se smaženou rýži. Není nad improvizaci.\nDále pak přes celé krásné Chorvatsko a ne tak krásnou Černou Horu do Albánie. Tam jsme přijeli pro Albánii typickým, starým a čoudícím Mercedesem, poté, co jsme v křoví vyzvedli kontraband! Albánie mě překvapila, taková mini skoro-Asie v Evropě. Taky je prý velmi nebezpečná, my jsme však potkávali jen samé milé lidi. Nejraději vzpomínám na jednu restauraci v Tiraně. Jedlo tam spousta místních, my byli hladoví jako vlci, jenže nikdo nemluvil jinak než albánsky. A protože jsem vegetarián, trochu se domluvit potřebuji. Milý pán, co tam obsluhoval to ale vyřešil parádně. Dovedl mě do kuchyně, a s úsměvem pozvedal všechny pokličky... Výborně jsme se najedli.\nNa řecké hranici stopaři asi moc často k vidění nejsou. Všichni nám svorně tvrdili, že nemáme žádnou šanci, protože tady v albánském pohraničí je spousta problémů s kontrabandem a zbraněmi... Asi za půl hodiny nás vzal jednoruký chlápek, Albánec. Anglicky uměl jen dvě slova, my čtyři albánsky, on uměl ještě řecky. My ne. Dlouho jsme nemohli přijít na to, kam vlastně jede, ale na jméno prvního řeckého města kývnul. Pořád ale říkal „atin atin”. Až asi po padesáti kilometrech mi došlo, že atin budou Atény. Po osmi hodinách nás tam v přístavu vyložil. Paráda, lehli jsme si na lavičky a v pohodě se vyspali. Ráno jsem se vzbudil, otevřel oči a koukal jsem na velikou loď, která kotvila přímo přede mnou (spíš „nade” mnou) a z jejích útrob zrovna vycházeli lidé, někteří s batohama. Tak jsem se jich šel zeptat odkud přijeli, říkali že z Kréty. Super, jeli jsme na Krétu.\nNásledoval Egypt, který jsme projeli celý vlakem, až dolů k přehradě Asuán a zpět. Potom přes Sinaj a lodí přes Rudé moře do Jordánska, s nezbytnou (mou už druhou) třídenní zastávkou v nádherné Petře. Dál zase vesměs stopem napříč Sýrií do Turecka. Tam jsem si musel zajet až do Ankary, abych před další cestou na východ vyřešil problém s fotovýbavou. V Egyptě, při noční jízdě na koních k pyramidám, se mi totiž při divokém cvalu něco „utřepalo” v objektivu. Trvalo to a nakonec jsem stejně musel koupit nový objektiv a ten můj poslat domů na opravu.\nTurecko je jednou z mých oblíbených zemí, ale zima nám začala šlapat na paty; v Erzurumu bylo koncem listopadu -10°C! Ale východní Turecko je nádherné, a ta zima tu syrovou krásu snad ještě i umocnila. Poznali jsme skvělé lidi a taky tradiční turecké topení - žhavé uhlíky v kovové nádobě se dají pod stůl, který je přikrytý těžkými ubrusy až po zem. Horší je pak jít do studené postele...\n3. prosince vjíždíme do úplně jiného světa - Iránu. Máme jen pětidenní transitní vízum, a tak je to stylem: ve dne vidět, v noci přejet. Rád vzpomínám, jak jsme se v Širázu u autobusáku ptali jedné dívčiny jak se dostaneme do centra, ona zavolala tátu, který byl poblíž..... a byl z toho výlet na celé odpoledne, kdy nás vozili po pamětihodnostech Širázu. Strašně fajn lidi.\nPo čaji a pokecu u ohně nám pákistánští celníci dávají razítko a jsme..... no přece v Pákistánu! Trochu divočina, ale to jsme chtěli, anebo ne? Vzali jsme to přes Baluchistán do Karáči, a to i přesto, že nás všichni důrazně varovali, že nás v Karáčí určitě zabijou. Nezabili, a ani se o to nějak výrazněji nesnažili, ale Karáčí... to se nedá popsat, to je třeba vidět. A já si až do té doby myslel, že Dháka (a celý Bangladéš) nebo Kalkata při mé dřívější cestě byly divočina!\nPo měsíci v Pákistánu byl příjezd do Indie příjemnou změnou. Na Silvestra jsme byli ve Zlatém Chrámu Síkhů v Amrítsaru, dokonce jsme tam potkali dva Čechy. Byli jsme tam jediní čtyři cizinci. Bylo příjemné povídat si s krajany, a tak jsme šli spát až ve čtyři, přestože jsme měli vstávat v šest na vlak.\nJenže od 4:10 nás co 15 minut až do šesti budil starostlivý hlídač, abychom nezaspali.....\nV Indii jsem byl už podruhé. Po měsíci se ode mne odpojila kamarádka a dál si jela svou cestou. Po dalším asi měsíci jsem dojel na úplný jih Indie. Původně jsem měl v plánu jet zase na sever a pokračovat dál do Nepálu a Tibetu, jenže mě začalo lákat podívat se na Srí Lanku. Tak jsem si řekl „Proč ne?” a jel jsem. Strávil jsem na tomto krásném ostrově měsíc běháním po památkách a focením slonů na východním pobřeží.\n(Tady jsem musel cestu po šesti měsících přerušit, protože mi Austrálie dala vízum, které platilo pro příjezd do země do pouhých šesti měsíců, místo obvyklého roku. Pěkná čára přes rozpočet. Vysvětlení, proč se tak stalo, mi odmítli dát a vztekat se na australské ambasádě ve Vídni nikomu moc nepomůže. Mohl jsem si tedy vybrat: letět do Austrálie, anebo nechat těžce nabyté vízum propadnout. Vybral jsem si pozemní cestu přerušit a odletěl do Austrálie.\nPo třech měsících v Austrálii jsem se vrátil na Srí Lanku; jen proto, abych zjistil, že Indie mezitím změnila pravidla pro Českou republiku a nedá mi vízum. Čechům teď nově vydávají víza jen v Praze!\nHádal jsem se s nimi téměř dva týdny, ale i přes podporu českého Ministerstva zahraničních věcí, honorárního konzula v Colombu a české ambasády v Bangkoku jsem neuspěl. Takže jsem měl opět na výběr: letět do Bangkoku, pak by to ovšem nebyl pozemní přejezd a navíc bych se už stejně nedostal znovu do Austrálie, anebo..... Vymyslel jsem nový plán: poletím do Anglie, přes léto budu pracovat a vydělám si zpátky to, co mě budou stát letenky. Potom se vrátím zpátky na Srí Lanku s čerstvými indickými a taky novými australskými vízy. Po návratu pak můžu pokračovat tam, kde jsem před 8 měsíci skončil.....)\nV listopadu téhož roku jsem se tedy vrátil z Anglie zpět na Srí Lanku. Celé to nucené přerušení mělo i své výhody: vyhnul jsem se monzunu (který byl v plném proudu, když jsem v červenci ze Srí Lanky odlétal do Británie) a měl jsem na všechno dost času, nemusel jsem nikam spěchat. Taky jsem mohl posunout příjezd do Nepálu až na jaro, kdy v horách kvetou rhododendrony a orchideje.\nPokračováním byly tři krásné měsíce v Indii se všemi obvyklými strastmi a slastmi této nádherné země plné úžasných lidí a kultur. O vánocích jsem na jihu Indie potkal Martinku, která se přidala ke mně a dál jsme už jezdili všude spolu; až do naší poslední společné expedice na Papuu v říjnu 2012. Bylo to velmi zajímavé setkání: ona byla na svém prvním, tříměsíčním výletě (chtěla se učit jógu) a vůbec nebyla připravena ani vybavena na dlouhou cestu přes Himaláje a Tibet až do Austrálie. Přesto chtěla jet. Naštěstí všechno, co s ní bylo špatně..... se dalo koupit! Vzácná shoda.\nVzali jsme to přes úžasné chrámy Ellory a Hampi, fotili tygry v Kanha NP, asijské lvy v Sasan Gir NP v Gujaratu, dojeli až do Assámu, kde v NP Kazíranga žijí vzácní nosorožci indičtí, zastavili se v Sikkimu, abychom se poklonili Kangčhendzönze (8585 m. n. m.), bohyni pěti pokladnic věčného sněhu...\nV Nepálu jsme Martince nakoupili nezbytné vybavení do hor: sandály (vždyť ona měla jen žabky!), boty, batoh, spacák, bundu atd... a vydali se na dva dlouhé treky do Himálaje. Nejdříve jsme za 23 dní obešli Annapurnu, i se zacházkou k jezeru Tilicho (kde jsem, stejně jako před léty, viděl stopy sněžného levharta!) a s vyběhnutím do ABC - Annapurna Base Camp, neboli základního tábora Annapurny. Potom jsme se přemístili přes Káthmandú do vesnice Jiri, odkud se vychází na klasický pochod k Everestu. Tehdy tudy kvůli obavám z maoistických nepokojů nikdo nechodil, všichni létali do Lukly, den pochodu pod Namče Bazarem. Byl to nádherný trek a neuvěřitelně nám přálo počasí. Jako zázrakem jsme měli celé (!) dva dny pod Everestem slunečno: na vyhlídce Kala Patar i v základním táboře. Dokonce jsme měli i vzácnou čest vidět západ slunce, při němž se Mt. Everest, jako poslední vrchol, zabarví nádherně do červena.\nPočasí nám ještě vydrželo krásné, když jsme přecházeli přes vysoký průsmyk Cho La do údolí Gokyo, a taky další den na vyhlídce Gokyo Ri a při celodenním výletu pod osmitisícovku Cho Oyu. Když jsme se z pod Cho Oyu pozdě odpoledne vraceli, začalo pršet, a pršelo už pořád - přišel monzun. Celý týden v dešti cestou dolů do Jiri jsme se museli smát a já si pořád říkal: co by se stalo, kdyby monzun přišel o čtyři dny dříve, anebo my prostě vyšli o čtyři dny později?! Neviděli bychom z celé té krásy vůbec, ale vůbec nic! Byl to prostě zázrak! Že by to bylo tím, že jsme se už v Indii dohodli na tom, že Martinka bude zodpovědná za počasí a já za ten zbytek.....?\nDo Tibetu jsme se museli vydat poloorganizovaně, protože nijak jinak se nedala dostat čínská víza s povolenkou pro Tibet. Legrační bylo, že vízum bylo jen na papíře, marně byste hledali Čínu v našich pasech. Cena zahrnovala dopravu z Káthmandú do Lhasy ve 4x4 Toyotě Landcruiser a čtyři noci ubytování po cestě. Jinak jsme byli volní a mohli si zastavit kdekoliv jsme chtěli. Vše bylo příjemné a dobře zorganizované. Celé to stálo jen 125 USD na osobu, těžko bychom to zvládli stopem levněji při těch obrovských vzdálenostech.\nOpravdová sranda začala až ve Lhase, když jsme začali zjišťovat, jak se dostat přes zcela zavřený východní Tibet po Sichuan a Yunnan Highways do Číny - podle knižních průvodců prý „nejdivočejších a nejnebezpečnějších cestách světa”. Hmm, asi nebyli v Kongu. Ale divoké a neuvěřitelně krásné to rozhodně bylo. Ve Lhase však všichni svorně tvrdili, že to projet nejde, ledaže bychom se stali Číňany, anebo získali asi šest různých, zcela nezískatelných propustek.\nNakonec to šlo i bez propustek a stopem, ale lehké to rozhodně nebylo. Po dnech tápání a nevědění jak na to, se nám ve Lhase stal další zázrak. Potkali jsme Švýcara, který přes zakázaný východní Tibet právě přijel z Kunmingu na kole. Ilegálně. Díky němu jsme měli podrobný popis cesty a informace, na kterých kilometrech jsou čínské kontroly, a výborné rady jak je ve tři ráno potichu procházet. Bez něj a jeho skvělých rad bychom asi neměli šanci. Díky. Naše čínská víza byla naprosto neprodlužitelná, a tak jsme čínským Yunanem jen prosvištěli. Taky koho by po skoro třech týdnech v Tibetu bavila a zajímala Čína? Naopak, bylo těžké nemít k Číně averzi.\nNásledoval příjemný Laos se svými chrámy a tehdy ještě i džunglí. Výborné bagety na každém kroku a všude pohoda a relax. Totální. Občas jsme museli dokonce počkat, až bude v televizi reklama, než nás byl někdo vůbec ochotný zapsat do hotelu. Do Kambodži jsme dojeli po Mekongu lodí. V přístavu se na nás seběhli různí naháněči, normálně nás to štve, ale tady jsme měli po Laosu radost, že si nás konečně někdo všímá. V Kambodži se nám líbilo, Phnom Phen je plný života a Angkor..... ten je nádherný. Běhali jsme (a jezdili na kolech) po ruinách chrámů plné tři dny od rána do večera.\nDále jsme pak pokračovali přes východní Thajsko a Bangkok dolů na Malajský poloostrov, navštívili několik krásných ostrůvků a projeli Malajsií. V Kuala Lumpur jsme vyřídili dvouměsíční indonéská víza a z Penangu přejeli rychlou lodí do Medanu na Sumatře. Indonésií jsme projeli přes celý jižní řetězec ostrovů. Po přejetí celé Sumatry ze severu na jih, následovala Jáva a Bali, potom celá Nusa Tenggara: Lombok, Sumbawa, Flores a Timor. Cestou na Flores jsme zastavili na Komodu a Rince a vydali se za známými komodskými varany. Taky mám v živé paměti plavbu lodí z ostrova Flores do Kupangu na Timoru. Kromě té krásné romantiky otevřeného moře v odlehlých končinách jsme viděli delfíny, létající ryby a taky obrovské hejno lovících tuňáků. Nezapomenutelné.\nZ Kupangu jsem musel pokračovat do Austrálie sám, protože Martince zamítli víza (a tak se rozhodla jet pracovat na ty tři měsíce do Anglie). Taky jsem musel ten kousek do Darwinu přeletět (jediný nezbytný let na celé cestě), jinak by mě do Austrálie nevpustili.\nI tak to byl problém: drželi mě na letišti přes čtyři hodiny a byl jsem podroben křížovému výslechu, vyskládali mi všechny věci, prolistovali deníček, prohledali peněženku... Nakonec mi, ve 4 ráno, došla trpělivost poté, co na mě nastoupil další chlápek (babě, co mě vyslýchala předtím, asi právě skončila šichta). Hned jsem mu řekl, že už o Austrálii nestojím, a ať mě klidně vyhostí, že si i letenku rád zaplatím sám. On mi ale oznámil, že se rozhodli mě pustit. Ani jsem nevěděl, jestli mám mít radost, nebo ne. No rozhodně jsem jim neděkoval.\nPřitom celý problém byl v tom, že se jim zdálo, že nejsem „genuine traveller”, neboli opravdový cestovatel. A taky si mysleli, že 2400 USD je málo na tři měsíce.....\n(Normálně mi to stačí skoro na rok!)\nZ Darwinu jsem už potřetí stopoval tu dlouhou štreku do Queenslandu (asi 2800 kilometrů), do města Cairns. Projel jsem si mým oblíbeným severním Queenslandem až po Cooktown. Uvažoval jsem pokusit se o Cape York, ale stop se moc nedařil (no, spíš jsem v Cooktown hledal po kempech, jestli se na Cape York nechystá někdo, kdo by mě vzal), a tak jsem od tohoto záměru upustil.\nByl čas vydat se na jih. Neuvěřitelně, za necelý týden jsem odstopoval těch asi 3500km až do Melbourne, se zastávkou u kamaráda v Sydney (čtyři dny z Cairns do Sydney a pak za jeden den těch 1000 kilometrů do Melbourne).\nTASMÁNIE - ZAVRŠENÍ\nNa Tasmánii jezdí z Melbourne lodě, ale jen v noci, takže stejně není nic vidět. Navíc letadlo stálo jen polovinu, a tak jsem radši popoletěl. Objel jsem celou Tasmánii, prošel známý Overland Track v Cradle Mountain - Lake St Clair NP, viděl tasmánského čerta, ježury, vombaty a klokany. Ukázalo se, že Tasmánci jsou neuvěřitelně příjemní lidé, na divoko venku jsem snad (kromě treku) spal jen asi dvakrát, jinak mě vždy někdo pozval k sobě domů. V tomto Tasmánci vedou i před Australany a Novozélanďany, anebo kýmkoliv jiným.....\nPo všech těch nádherných místech a úžasných lidech následovalo drama na rozloučenou při odletu ze Sydney. Imigrační úředníci museli mít z Darwinu hlášení a příkaz zjistit, co jsem v Austráli tak ilegálního dělal (přece nikdo normální nemůže být v Austrálii už po třetí a pořád jezdit za přírodními krásami). Jen jsem jim předložil pas, hned: „Půjdete se mnou!” Donesli mi můj už vysypaný a zcela rozhrabaný batoh.\nTo mě pěkně vytočilo. A tehdy jsem si řekl (a jim taky), že už nikdy do Austrálie nepojedu. Zatím jsem to neporušil a ani to nemám v plánu.\nZ Austrálie jsem se vrátil do Kuala Lumpur, kam za mnou zase přiletěla Martinka z Anglie, a vydali jsme se spolu do Barmy (Myanmaru). Po cestě z Indie na východ jsme Barmu vynechali, protože je stejně přístupná jen letecky. Je to velmi zajímavá země s extrémně příjemnými lidmi. Strávili jsme tam měsíc a projeli všechny důležité památky (jako třeba Bagan) v centrální části země, kam mají turisté přístup; velké části Barmy byly a stále jsou zavřené - celý sever, pohraničí s Thajskem a taky většina jihu.\nCelá cesta nakonec trvala téměř dva a půl roku (včetně osmiměsíčního měsíčního „přerušení”) a stála celkem něco kolem 12.000 USD - ale už to je pěkných pár let.\nV tom nejsou započítány letenky ze Srí Lanky do Anglie a zpět, na které (a něco navíc) jsem si tam vydělal.\nTato cesta pak měla (po dalším pracovním pobytu v Anglii, tentokrát devítiměsíčním) volné pokračování. Z Indonésie, kde jsme se tentokrát zaměřili na Borneo, Papuu a Sulawesi, jsme se vydali přes Nový Zéland na Tahiti a se zastávkou na Velikonočním ostrově do Chile.\nZ Chile jsme pak projeli přes náhorní planinu Altiplano do Bolívie a dál do Perú. Tam se nám zalíbilo, a tak jsme se rozhodli, po dlouhém uvažování na brazilské hranici, nevydat se na dlouhý a uspěchaný přejezd přes Brazílii, Venezuelu a Kolumbii. Raději jsme strávili tři měsíce v Perú, velkou část tohoto času v Amazonii.\nNávratem z Jižní Ameriky přes Madrid do Berlína a stopem do ČR se tak pro nás dovršila cesta kolem světa.\nFotogalerie Obrázků z cest\nRád bych tady poděkoval všem těm skvělým lidem, kteří mě na této dlouhé cestě podpořili, poradili, vzali mě stopem, pozvali na oběd anebo rovnou k sobě domů. Celou cestu jsem potkával úžasné a milé lidi - všem patří můj veliký dík a obdiv!


Problematika prostupů střešním pláštěm Jedním z často podceňovaných detailů při realizaci střešního pláště je problematika prostupů. Přitom právě správné vyřešení prostupů má rozhodující vliv na dlouhodobě správné fungování střešního systému.\nProstupové tašky pro pálené a betonové krytiny jsou dnes již nedílnou součástí doplňků pro střešní systémy, stejně jako prostupy pro profilované plechové krytiny. Na trhu lze získat tašky tvarované přímo pro konkrétní krytinu, případně je možné využívat univerzálních typů, které jsou vhodné pro všechny typy krytin. Na tyto prostupové tašky lze aplikovat\nširokou řadu nástavců podle konkrétních potřeb zákazníka – například sanitární odvětrání, adaptéry na turbokotel, anténní nástavce či doplňky pro solární a fotovoltaické systémy.\nDalší řešení se nabízí v podobě těsnicích manžet, které jsou opatřeny akrylovým lepidlem\npro snadné napojení na stávající hydroizolační membrány. Manžety jsou v nabídce v několika průměrech, a proto lze získat řešení pro různé typy kabelů v závislosti na jejich tloušťce.


Keri Lynn Taboo porno videa FamilyPorner.com\nKeri Lynn Taboo porno\nBlonďatá matka vysaje obrovský kmotr svého kmotřence\nUrčitě chcete, aby byla Keri Lynn vaší nevlastní sestrou nebo nevlastní matkou, že? Bohužel to nemůžeme uskutečnit. Ale můžeme vám sloužit se stovkami jejích tabu a rodinných porno videí! Užijte si Keri Lynn jako mámu, která uspokojuje svého nekvalifikovaného syna. Pravděpodobně byste chtěli vidět Keri Lynn jako nadrženou sestru v prdeli její nevlastní bratr v pokoji její dívky. To vše je k dispozici zdarma přímo na této stránce! Užijte si její sladkou kočičku v rodinné akci. Ale nebojte se, má anální videa i horké lesbické akce. Keri Lynn je prostě univerzální herečka, která vás může přimět, aby předstírala, že je vaše malá sestra nebo horká nevlastní matka.


laSaponaria Repelentní olej ve spreji BIO , 100ml - BrainMarket.cz\nDomů / Kosmetika / laSaponaria Repelentní olej ve spreji BIO , 100ml\n100% přírodní repelentní suchý olej ve spreji, který se velmi rychle vstřebává a poskytuje účinnou ochranu proti komárům a ovádům. Je šetrný i k té nejcitlivější pokožce a zároveň vám umožní strávit noc bez obav venku. Tu nejlepší péči vám dá díky oleji z karapy guayanské, citronelly, čajovníku, levandule a eukalyptu.\nlaSaponaria Repelentní olej ve spreji BIO\n100% přírodní repelentní suchý olej ve spreji, který se velmi rychle vstřebává a poskytuje účinnou ochranu proti bodavému hmyzu. Je šetrný i k té nejcitlivější pokožce a zároveň vám umožní strávit noc bez obav venku. Tu nejlepší péči vám dá díky oleji z karapy guayanské, citronelly, čajovníku, levandule a eukalyptu.


Irácké zásoby ropy jsou ohromné a nevyužité - Našepeníze.cz\n24. 4. 2007 05:58 - Naše peníze autor: Redakce NašePeníze.cz\nPodle studie analytiků IHS má Irák další ropné rezervy ve výši 100 miliard barelů což je celkově téměř dvojnásobek původního odhadu.\nPokud by je Bagdád využíval mohl by objemem produkce předstihnout největšího světového producenta Saudskou Arábii. Studie IHS která komplexně analyzovala irácké ropné rezervy ropy před i po svržení Saddama Hasajna ukazuje že Irák měl prokazatelné rezervy ropy ve výši 116 miliard barelů ale současně má na svém území dalších 100 miliard barelů. Současná produkce ve výši 2 mln b/d je nižší než na začátku roku 2003 kdy těžil více než 3 mil b/d a tařka poloviční než v roce 1979. Podle prezidenta IHS R. Mobeda je to pro Irák “jedinečná příležitost“podle něho jsou “irácké rezervy pozoruhodné“. Jsou však zapotřebí velké zahraniční investice. Ty ale nepřijdou pokud bude hrozit v zemi občanská válka. Irácké ministerstvo ropného průmyslu očekává že země zvýší objem výroby do roku 2012 až na 4 mil b/d a dále pak na 6 mil b/d. Vláda rovněž schválila návrh zákona jak rozdělit ropné bohatství mezi etnické skupiny v zemi ikdyž kurdská oblast některé z nich odmítla.. Pokud by návrhy prošly parlamentem mohly by významně podpořit nové investice. Zpráva rovněž ukazuje že dvě hlavní ropná pole v Kirkuku na severu a v Rumaila na jihu země těží pod svými kapacitami. - zdroj: IQ-TRADE -


Seiko 5 Sports Brian May SRPE83K1 Red Special | HELVETIA\nDomů / Magazín / Seiko 5 Sports Brian May SRPE83K1 Red Special\nSeiko 5 Sports Brian May SRPE83K1 Red Special\nSeiko představilo novinku, která bude uvedena na trh v květnu 2020- Seiko 5 Sports Brian May Limited Edition SRPE83K1 Red Special. Red Special nyní inspiruje nové hodinky Seiko 5 Sports, jejichž ciferník odráží design kytary, kterou Brian a jeho otec postavili na počátku 60. let.\nBěhem své dlouhé rockové kariéry se Brian May spoléhal na svou elektrickou kytaru (Red Special), aby vytvořil zvuk, díky kterému se Queen stala jednou z nejslavnějších rockových kapel světa. Zároveň se také spoléhal na značku Seiko, kterou nosil více než 40 let. Brian si své hodinky Seiko koupil na prvním turné v Japonsku v 70. letech 20. století.\nRed Special nyní inspiruje nové hodinky Seiko 5 Sports, jejichž číselník odráží design kytary, kterou Brian a jeho otec postavil na počátku 60. let. Kytara byla vyrobena ručně, pouze pomocí ručního nářadí. Krk byl vyřezáván ze dřeva starého krbu, tehdy 100 let. Tělo bylo vyrobeno z laťovky se starou dubovou vložkou a pokryto mahagonovou dýhou, kterou Brian zabarvil a vyleštil. Inovativní systém tremolo navržený společností Brian představoval ručně vyřezávanou kolébku z měkké oceli, která se otáčí na okraji nože, přičemž tah strun je vyvážen pružinami motocyklových ventilů.\nBrian May tuto spolupráci komentoval: “Jsem poctěn, že tyto hodinky spatřily světlo světa a hrdý na to, že moje a otcova práce (na kytaře) inspirovala tuto spolupráci. Miluji moje Seiko hodinky, které mi sloužily skvěle po mnoho let. Tento nový model budu nosit s velkou hrdostí."\nHodinky Seiko 5 Sports Brian May SRPE83K1 Red Special mají číselník, který imituje barvu a strukturu kytary. Nato řemínek má představovat popruh na kytaru. Na dýnku hodinek je podpis Briana Maye. Hodinky jsou uloženy ve speciálním boxu, který napodobuje pouzdro kytary Red Special. Nedílnou součástí je i pamětní mince, kterou Brian během sví kariéry používal jako trsátka.


Popelka a dalsi pohadky neuveden | Sleviste.cz\nPopelka a dalsi pohadky neuveden\nHansel and Grethel/Jeníček a Mařenka a/č\nPublikace obsahuje šest anglicko-českých pohádek, které jsou určeny pro čtenáře na úrovni mírně pokročilých.\nSněhurka a další pohádky - neuveden\nPohádky o zvířatech - Cvrček a mravenec a další pohádky - neuveden\nPohádky o zvířatech - Zajíček a ježek a další pohádky - neuveden\nPohádky o zvířatech - Sova a sysel a další pohádky - neuveden\nPopelka a další pohádky (978-80-256-1809-7)\nPohádky o princeznách - neuveden\nV této bohatě ilustrované knížce najdete nejen mnohé ze svých oblíbených příběhů o princeznách, ale také další překrásné pohádky, které jistě potěší nejednoho malého čtenáře. Proto neváhejte a hurá do\nKouzelná hůlka, Báječná oslava, Studánka přání, V sedle, Potíže s dvojčaty, Čokoládové nebe, Koláčkové víly a další. Kniha, kterou právě držíte v ruce, je plná vzrušujících dobrodružství, do kterých s\nJeníček a Mařenka a další známé pohádky - neuveden\nPohádky mají rádi malí i velcí čtenáři. Těm malým se díky jim otevírá svět fantazie, který se mnohdy prolíná se světem skutečným. Ti starší rádi zavzpomínají na bezstarostné dětství, kdy jim pohádky četli rodiče či prarodiče. Ti z Vás, kteří už trochu anglicky umějí, si jistě rádi přečtou známé pohádky v angličtině. V publikaci jich najdete šest v anglicko-české podobě. Dětem můžete pohádky pouštět z CD namluveném anglickým rodilým mluvčím. Budou si tak zvykat na výslovnost i intonaci angličtin...\nMoje první pohádky - neuveden\nKniha – 80 stran, česky, spirálová, kroužková Pohádky a hry o princeznách. Kniha obsahuje dvě barevné pohádky, ke každé pohádce je další pracovní část, kde jsou úkoly, hádanky a hlavolamy. Jde o příjemný menší formát, vhodný na cesty. Kroužková vazba a pevné desky usnadnují psaní a kreslení.\nTiše se posaď a pojď s námi do světa klasických animovaných pohádek, jak je umí vypravovat jen naše kouzelná babička. V prvním dojemném příběhu o Čarovném zvonku se dozvíte jaké to je mít zlou macechu. Přesto je pracovitá Mařenka odměněna dárky a zlá macecha a její dcera jsou za svou černou závist a zlobu zaslouženě potrestáni. Cestou na kluziště se Děd a vnuk se rozhodnou navštívit svého kamaráda medvídě, kterého ale najdou, jak tvrdě spí ve své postýlce. Kamarádi jsou pobouřeni a rozhodnou se...\nTiše se posaď a pojď s námi do světa klasických animovaných pohádek, jak je umí vypravovat jen naše kouzelná babička. V prvním dojemném příběhu o Čarovném zvonku se dozvíte jaké to je mít zlou macechu. Přesto je pracovitá Mařenka odměněna dárky a zlá macecha a její dcera jsou za svou černou závist a zlobu zaslouženě potrestáni. Cestou na kluziště se Děd a vnuk se rozhodnou navštívit svého kamaráda medvídě, kterého ale najdou, jak tvrdě spí ve své postýlce. Kamarádi jsou pobouřeni a rozhodnou s...\nVraťte se zpátky do časů klasických animovaných pohádek. Tiše se posaď a pojď s námi do světa klasických animovaných pohádek, jak je umí vypravovat jen naše kouzelná babička. Hned v první pohádce je mladík jménem VALIDUB obdařen neuvěřitelnou sílou a sní o tom, jak by statečným činem okouzlil krásnou Maryšku. ZLATÁ ANTILOPA tě zavede do daleké Indie, kde zlý rádža chytí antilopu, která svými kopýtky razí zlaté mince. V třetí pohádce statečný pastýř Bair zachrání divotvornému ptáku život a za od...\nAnglické pohádky / English Fairy Tales - neuveden\nV tomto výbor nazvaném Anglické pohádky se objevují poprvé v českém překladu pohádky sebrané etnologem a sběratelem lidové tvořivosti Josephem Jacobsem, původně vydané ve dvou knihách: jako English Fairy Tales (Anglické pohádky) (1890) a More English Fairy Tales (Další anglické pohádky) (1894). Výběr zahrnuje jak pohádky u nás již v podobných verzích dobře známé („O třech medvědech“, „Tomík Paleček“), tak i pohádky méně známé, s nimiž se český čtenář setká poprvé. Mohou být tedy stejně tak obje...\nNejlepší pohádky Josefa Lady - CD - neuveden\npopelka a dalsi pohadky neuveden  •  popelka a dalsi pohadky  •  popelka a dalsi pohadky se sam  •  popelka a dalsi pohadky se samolepkami  •  osklive kacatko a dalsi pohadky neuveden  •  popelka a dalsi pohadky neuveden  •  zlaté hodinky  •  kreslo iberis  •  masazni pas na hubnuti  •  brother mfc 7820n  •  popelka 3 ztracena v case se dvd  •  popelka 3 ztracena v case se kol  •  popelka 3d magnety  •  popelka 70 dilku  •  popelka a dalsi pohadky  •  popelka a dalsi pohadky se sam  •  popelka a dalsi pohadky se samolepkami  •  popelka a jine pohadky  •  popelka a princ  •  popelka a princ mattel  •\ncervena karkulka a dalsi pohadky neuveden  •  snehurka a dalsi pohadky neuveden  •  popelka a jine pohadky  •  kraska a zvire a dalsi pohadky  •  skaredo kacatko a dalsi pohadky  •


Kontroly ČOI prokázaly 9 případů diskriminačního jednání | ParlamentniListy.cz – politika ze všech stran\nParlamentníListy.cz » Zprávy » Tiskové zprávy » Kontroly ČOI prokázaly 9 případů diskriminačního jednání\nČOI se ve 3. čtvrtletí 2018 zaměřila i na kontroly § 6 zákona č. 634/1992, o ochraně spotřebitele, který zakazuje prodávajícímu diskriminovat spotřebitele při prodeji výrobků nebo poskytování služeb. Nedodržení tohoto paragrafu zjistila v 9 případech. Nejčastěji se jednalo o diskriminační jednání na koupalištích, více o tom zde.\nDalší porušení právních p?ředpisů:


Plavecký výcvik 2. ročník - ZŠ Gabry a Málinky Štítná nad Vláří\n- napsáno 24. března 2015 v kategorii Ostatní autorem Mgr. Jitka Tkadlecová\nV pondělí 23.3.2015 ukončili žáci 2.třídy plavecký výcvik. Naučili se splývat, základy znaku a kraula. Většina z nich plavala bez desek. Všichni se na bazén těšili, nikdo se nebál. Na závěr žáci soutěžili v netradičních disciplínách a zapojili se do plaveckých soutěží o medaile a odměny. Tentokrát to byly jen čokoládové medaile, ale možná za pár let budou i skutečné. Všichni dostali „Mokré vysvědčení“.\nzpráva „Plavecký výcvik 2. ročník” již byla zobrazena 721x


WANT 2649 Kachní stehýnka calcium 250 g - Pesan-Krmiva - obchod s chovatelskými potřebami\nDomů - PSI - WANT 2649 Kachní stehýnka calcium 250 g\nWANT 2649 Kachní stehýnka calcium 250 g\nDoplňkové krmivo je určené pro pejsky a kočičky\nPamlsek je vyrobený ze 100% čerstvého kachního masa. Výtečný pamlsek, který nejen vypadá, ale i chutná jako kachní stehýnko!\nPamlsek je vhodný jako odměna při výcviku, nebo pokud svému mazlíčkovi chcete udělat radost. Je zcela bez chemických konzervantů a nadupaný pořádnými bílkovinami. Stehánka jsou tvrdá a díky tomu posilují dásně i chrup psa a eliminují zápach z tlamiček.\nSložení: Kachní maso 70%, kukuřičný škrob 10%, mouka 10%, calcium laktát 5%, glycerin 2%, přírodní sladidlo (maltitol) 0,9%, vinný ocet 0,1%\nJakostní znaky: vlhkost 18%, hrubý protein 25%, obsah tuku 1%\nKrmný návod: Podávejte jako příležitostný pamlsek.Zajistěte zvířeti přístup k čerstvé vodě. Skladujte při teplotě do 20 °C a relativní vlhkosti vzduchu do 60 %, zabraňte přímému slunečnímu světlu. Po otevření co nejdříve spotřebujte. Není určeno k lidské spotřebě.


Nejlepší služby pro nákup potravin online? - TopSluzba.cz\nHledáte nejlepší službu pro nákup potravin online? Vybrali jsme a srovnali nejlepší online supermarkety na trhu, přičemž jsme porovnávali rozsah nabídky, zákaznickou podporu, oblast rozvozu a v potaz jsme brali také recenze, zkušenosti a reference zákazníků. A tady je výsledek: 5 kvalitních služeb pro nákup potravin až domu – tzv. VOLBA REDAKCE.\nSrovnání TOP 5 nejlepších online supermarketů\nNejlepší pro Prahu a další velká města\n✔ Široký výběr produktů\n✔ Nakupování skrze mobilní aplikaci\n✔ Doprava zdarma při nákupu nad 1200 Kč\n✔ Minimální objednávka 500 Kč\n❌ Vyšší cena produktů\nKvalitní rozvoz pro téměř celou ČR\n❌ Vyšší cena produktů Vyzkoušet\nNejlepší pro levnější nákupy\n✔ Produkty z řetězce Tesco\n✔ Nižší ceny produktů oproti konkurenci\n❌ Horší uživatelská přívětivost webu i nakupování Vyzkoušet\nNejlepší pro kvalitní potraviny (BIO,EKO)\n✔ Bedýnky ovoce a zeleniny od farmářů + další zboží\n✔ Doprava zdarma při nákupu nad 1000 Kč\n✔ Minimální objednávka 400 Kč\n❌ Vyšší cena produktů, vykoupena kvalitou Vyzkoušet\nNejlepší pro trvanlivé potraviny\n✔ I velká balení trvanlivých potravin\n✔ Rozvoz po celé ČR\n✔ Bez minimální objednávky\n❌ Omezený sortiment na trvanlivé potraviny\nRecenze služeb pro nákup potravin online podle naší redakce\nJak vybrat službu pro nákup potravin online?\nJsme u části, ve které se ve zkratce podíváme na doporučené online supermarkety.\nNejlepší online supermarket pro Prahu, Brno, Ostravu a další velká města\nKam rozváží: Okolí Prahy, Liberce, Plzňe, Brna, Ostravy, Olomouce, Zlína či Mladé Boleslavi\nZajímavosti: Bistro Chef – hotovky k ohřátí k vám domu, produkty Marks & Spencer v nabídce či koutek s BIO potravinami\nVčetně mobilní aplikace pro Android a iOS\nDoprava zdarma: při nákupu nad 1200 Kč zdarma, jinak od 29 Kč\nMinimální objednávka: nad 500 Kč (nebo 100 Kč při doručení na Rohlík Point)\nOnline obchod s lákavým a příznačným názvem Rohlik.cz je jedním ze dvou nejvýznamnějších online „supermarketů“ působících v České republice. Rohlik.cz vznikl už v roce 2014 a skrze většinového majitele Tomaše Čupra je tak trochu příbuzný s dalšími úspěšnými a známými projekty, jako je DameJidlo.cz nebo Slevomat.cz.\nRohlik.cz zažíval od jara 2020 krušné, ale současně úspěšné chvíle, když čelil náhlému a mnohanásobnému nárůstu objednávek. Musel dokonce sáhnout k omezením počtu objednávek na osobu a den a položek nákupu (říjen 2020: max. 35 položek). Tento krok nelze vzhledem k situaci obchodu nijak vyčítat, je pochopitelné, že kapacity nemohou růst neomezeným tempem. K podobným omezením navíc sahají i některé jiné online obchody s potravinami.\nRohlik.cz nabízí komplexní sortiment potravin, který zahrnuje pečivo a cukrářské výrobky, maso, uzeniny, mléčné výrobky, ovoce a zeleninu, chlazené, mražené i trvanlivé potraviny, nápoje a mnoho dalšího. Najdete zde i výběr kosmetiky, drogerie, dokonce i domácích a kancelářských potřeb nebo potřeb pro domácí zvířátka. Rohlik.cz se tudíž „chová“ jako typický hypermarket, ale s tím rozdílem, že výběr je několikanásobný oproti běžné provozovně.\nStránky jsou velmi dobře zpracované a nabízejí spoustu originálních vylepšení a pomůcek. Za zmínku stojí například „Rohlík Chef“, kde jsou rozepsány zajímavé recepty a všechny potřebné suroviny můžete ihned nakoupit bez hledání. Praktická je i pomůcka „Můj regál“, kde najdete základní výběr potravin, abyste se v širokém sortimentu neztratili. A to není zdaleka vše.\nRohlik.cz rozváží svými vlastními vozy s chlazením potraviny v okolí většiny velkých měst a síť stále rozšiřuje. Taky je možné bezplatné vyzvednutí v tzv. „Rohlík pointech“. V rámci Prahy vám Rohlik.cz objednávku doveze už do 2 hodin nebo si můžete čas dodání sami vybrat. Za nevýhodu lze považovat snad jen poměrně vysoké ceny, kvalita zboží je ale zpravidla vysoká (zahrnuje i Bio a lokální produkty).\nPřejít na web Rohlik.cz\nNejlepší i pro zbytek republiky\nOblasti rozvozu: celá Česká Republika\nZajímavosti: v nabídce produkty z Kauflandu, Delmartu či Icelandu, hotová jídla k ohřátí až k vám domů, některé potraviny vám doručí bez obalu v papírových sáčcích, podpora farmářských potravin a EKO drogerie\nDoprava zdarma: při nákupu nad 1200 Kč zdarma\nOnline supermarket Kosik.cz nastoupil na trh o rok později než jeho úhlavní konkurent Rohlik.cz. Tuto společnost zaštiťuje skupina Mall Group, takže má silné zázemí. Kosik.cz na první pohled vypadá velmi podobně jako již recenzovaný Rohlik.cz, částečně se podobají i designem – a ještě více sortimentem, který zahrnuje všechny potraviny, ale i drogérii, domácí potřeby apod. Kompletní výběr čítá více než 15 tisíc položek.\nKosik.cz nabízí rozvoz zboží kompletně po celé ČR, což je oproti Rohlik.cz jistá výhoda. Faktem však je, že v mnoha hůře pokrytých oblastech má doprava ještě jisté mezery. To je samozřejmě dané i současnými zátěžovými okolnostmi, ke kterým je třeba přihlížet s jistou shovívavostí.\nKosik.cz nabízí kromě četných slevových a výprodejových akcí i několik speciálních možností. Za zmínku stojí například „Hotovky“. V rámci této kategorie můžete za velmi výhodné ceny nakoupit balená hotová jídla. Obecně vzato se dá říct, že Kosik.cz nabízí více levnějších potravin a cenové hladiny jsou oproti Rohlik.cz nastaveny níže. Cílí tedy více na lidi, kteří si při nákupech počínají spíše úsporněji.\nPřejít na web Kosik.cz\nNejlepší pro nákup levnější nákup\nOblasti rozvozu: hlavně větší města ČR a díky službě Tesco zásilka i do vzdálenějších oblastí\nZajímavosti: zahrnuty především produkty z řetězce Tesco\nCeny rozvozu: nepodařilo se nalézt\nDalším významným online prodejcem potravin je iTesco.cz, které spolu s předchozími dvěma firmami tvoří ve své kategorii nejsilnější trojici v rámci naší země. Zřejmě nikomu neunikne, že iTesco.cz je přímo napojeno na řetězec kamenných super a hyper marketů Tesco, které jsou u nás velmi rozšířené. Nás však nebude zajímat řetězec jako takový, ale především služby, které nabízí jeho online pobočka. Stojí za to zmínit, že iTesco.cz je takovým průkopníkem online nákupů potravin u nás. Funguje už od roku 2012.\nStránky iTesco.cz jsou na první pohled podstatně jednodušší, spíše strohé oproti předchozím dvěma e-shopům. První dojem není příliš přívětivý, ale s prvním dojmem si rozhodně nevystačíme. Ale i na ten druhý iTesco.cz trochu pokulhává. Navigace a orientace na webu není (velmi mírně řečeno) nijak zvlášť intuitivní. K normálnímu sortimentu se musíte proklikat skrze záplavu pro běžného nakupujícího podružných informací. Ani poté není procházení „online regálů“ nic, co by ani vzdáleně připomínalo příjemný zážitek. Z uživatelské přívětivosti pro nás tedy iTesco.cz propadá na celé čáře.\nTento e-shop nabízí pochopitelně především sortiment, který najdete v jeho kamenných pobočkách, ale i něco navíc. Pokud jste zvyklí nakupovat v Tescu, bude pro vás možnost online nákupu jistě vítanou možností. Ceny jsou navíc relativně dobré, blízké těm v kamenných prodejnách. Zpracování obchodu od orientace až po popisky zboží je ovšem poněkud zoufalé.\nPřejít na web iTesco.cz\nNejlepší pro pravidelnou dávku ovoce, zeleniny a produktů vyšší kvality\nOblasti rozvozu: vlastní rozvoz po Praze + kurýrní službou DPD po celé ČR\nZajímavosti: bedýnky s ovocem a zeleninou přímo od farmářů až k vám domu, produkty z oblíbené sítě obchodů Sklizeno, rozvoz ryb a EKO produktů\nDoprava zdarma: při objednávce nad 1000 Kč\nZatím jsme se věnovali především obchodům s širokým a komplexním sortimentem. Tedy skutečně jakýmsi obdobám kamenných hypermarketů. Freshbedynky.cz už spadají do trochu jiné kategorie a nabízejí omezenější sortiment výběrovějšího zboží. Najdete zde totiž především BIO a kvalitní farmářské potraviny. A věci jsou to opravdu pěkné, ať už hledáte maso, sýry, uzeniny, něco trvanlivějšího do spíže nebo třeba i bylinky či houby. Obchod nabízí i speciální sezónní bedýnky zeleniny nebo ovoce. Do vratných bedýnek jsou ovšem baleny všechny objednávky.\nTento e-shop nabízí rychlý vlastní rozvoz po Praze a okolí anebo kurýrní rozvoz prostřednictvím DPD po celé republice. Minimální hodnota objednávky je 400 Kč a nad 1000 Kč máte dopravu zdarma.\nFreshbedynky.cz jsou obchodem, který zaujme spíše náročnější a ekologicky smýšlející zákazníky, kteří nejdou po nejnižší ceně, ale hledají BIO kvalitu, lokální výrobky a dodavatele s přístupem šetrným k životnímu prostředí.\nPřejít na web FreshBedynky.cz\nNejlepší pro BIO potraviny vyšší kvality\nOblasti rozvozu: zjistíte zadáním vaší adresy (možnosti nechat si nákup dovézt, vyzvednout nebo doručit do auta)\nZajímavosti: vlastní značky potravin jako Navařeno, Vejce ze Dvora či Happy Chips\nDoprava zdarma: aktuálně bez\nMinimální objednávka: 150 Kč\nObchod Sklizeno.cz je e-shopem skupiny Sklizeno Food, která provozuje i výše recenzované Freshbedynky.cz. Souvislost je patrná na první pohled. Oba obchody mají podobně přívětivě laděný design a vykazují silnou orientaci na kvalitu, šetrné zpracování a environmentální přístup. Sortiment je tedy opět výběrový, zahrnuje potraviny vysoké kvality bez genetických úprav, zbytečné chemie, hormonů a dalších nešvarů, které se pojí s moderní průmyslovou výrobou a zpracováním potravin.\nStejně jako Freshbedynky.cz je tedy i Sklizeno.cz destinací pro náročnější a kvality dbalé zákazníky, kteří chtějí něco víc než levné potraviny ze supermarketu plné éček a barviv. S tím se ovšem pochopitelně pojí vyšší cena. Pokud jde o dopravu, vybrat si můžete dovoz domů anebo si objednávku vyzvednout na některém z výdejních míst.\nPřejít na web Sklizeno.cz\nNejlepší pro zdravé trvanlivé potraviny\nOblasti rozvozu: využitím kurýrních služeb po celé ČR\nZajímavosti: zdravé potraviny, ořechy a sušené ovoce, nápoje i přírodní kosmetika\nDoručení zdarma: při nákupu nad 1500 Kč, poté od 59 Kč, přes 20 výdejních míst po celé ČR\nDalším zajímavým obchodem se specifickým sortimentem bude e-shop Grizly.cz. Tento online obchod není tak známý jako ostatní dosud recenzované, ale naši pozornost si zaslouží. Už proto, že se těší velmi vysokým uživatelským hodnocením, která zásadně neklesají ani v současné, náročné době – na Heureka.cz má 96 % a zákazníci oceňují kvalitu zboží, rychlost doručení i komunikaci obchodu.\nGrizly.cz nabízí především velký výběr sušených potravin (ovoce, ořechy, semínka,…), zdravých potravin trvanlivého charakteru (mouky, oleje, másla, luštěniny, konzervy, jamy apod.) a zdravých pochoutek (speciálních tyčinek, čokolád,…). Obchod má i výběr nápojů (kávy, čaje, džusy,…), přírodní kosmetiky, vitamínů nebo stravovacích doplňků. Sortiment je tedy jednoznačně zajímavý, neotřelý a stojí za prozkoumání.\nPřejít na web Grizly.cz\n7. Alza.cz – trvanlivé potraviny\nZajímavosti: především trvanlivé potraviny včetně výhodných balení po více kusech\nDoručení zdarma: sledujte akce na webu alza.cz\nBez minimální objednávky\nE-shop Alza.cz, který je nejvýznamnějším tuzemským prodejcem (především) elektroniky snad není třeba blíže představovat. Tento obchod rozšiřoval postupně sortiment o hobby a sportovní vybavení, hračky, potřeby pro zvířátka, kosmetiku a drogérii, tisk – a žhavou novinkou jsou i potraviny. Není tajemství, že tento segment vznikl flexibilně právě v reakci na aktuální poptávku. Alza se nicméně zatím omezuje na trvanlivé potraviny. Výběr je ovšem opravdu pěkný.\nNajdete zde zcela běžné produkty, ale taky spoustu specialit. Ceny jsou přitom poměrně příznivé (zejména u základních potravin). Nakupovat můžete i velká zvýhodněná balení. Alza nabízí i nápoje, včetně alkoholických, taky dětskou, sportovní a zdravou výživu anebo sladkosti.\nPřejít na web Alza.cz\nOnline prodej potravin zažil obrovský, raketový nárůst. Nestalo se to sice žádným přirozeným vývojem, nýbrž v důsledku pandemických opatření, to však nic nemění na faktu, že online obchody tohoto druhu se stávají předními hráči na trhu. Dá se docela dobře očekávat, že zájem o nakupování jídla přes internet zásadněji neopadne ani po kýženém zlepšení situace a zrušení různých přísných opatření a karantén.\nK tomu tak jako tak nemusí dojít nijak brzy. Tyto obchody proto navyšují své kapacity a snaží se důstojně ustát přílivy nových zákazníků a objednávek. Některým se to daří lépe, jiným zatím hůře. Značná proměnlivost situace nedovoluje vynášet fatální soudy. Přesto se vyprofilovalo několik nejlepších služeb pro nákup potravin online.\nMy se podíváme, které to jsou, a představíme vám je ve zkrácených recenzích. Možná taky odhalíte kouzlo nákupu potravin z domova.\nUž víte, ve kterém online obchodě nakoupíte zásoby? Náš žebříček samozřejmě není kompletní, obchodů, které nabízejí prodej potravin online, je mnohem víc. Vybrali jsme pouze nejvýznamnější nebo nějakým způsobem zajímavé zástupce.\nPři výběru obchodu vycházejte z toho, zda stojíte spíše o dostupnější ceny (např. Kosik.cz, Alza, iTesco) anebo raději sáhnete po vyšší nebo BIO kvalitě a zajímavém výběru (Rohlik.cz, Freshbedynky.cz, Sklizeno.cz, Grizly.cz).\nRovněž se vyplatí zohlednit velikost výběru. Pokud chcete nakoupit kompletní zásoby různorodých potravin a dalšího zboží, vyplatí se navštívit e-shop s širokým sortimentem (dominuje Rohlik.cz a Kosik.cz). Jestliže naopak hledáte spíše něco speciálního, uspějete možná lépe v menších e-shopech (Freshbedynky.cz, Sklizeno.cz nebo Grizly.cz).\nVždy je třeba si všímat podmínek dopravy. Zjistit, zda obchod doručuje u vás a za jaké ceny. Většina e-shopů s potravinami má taky stanovenou minimální objednávku, ale zároveň nabízí možnost dopravy zdarma od jisté hodnoty nákupu. Za současných okolností je nutné brát v potaz i možná omezení (počtu položek, objednávek) anebo počítat s možnou delší lhůtou dodání. Zde ovšem velmi záleží na konkrétním e-shopu a jeho vytíženosti.


Novou dráhu pražského letiště soud z územního plánování nevyňal — ČT24 — Česká televize\nZdroj: ČTK Autor: Jakub Moravec\nNejvětší letiště v zemi by v budoucnu mělo mít třetí runway, která bude souběžná s hlavní dráhou 06/24. Od podzimu již nová přistávací dráha figuruje v zásadách územního rozvoje, které stanoví, kde budou stát nejvýznamnější infrastrukturní stavby.\nMěstské části Dolní Chabry, Ďáblice, Lysolaje, Nebušice, Satalice a Suchdol, ke kterým se ještě připojily čtyři ústavy Akademie věd, podaly kvůli dráze žalobu, protože se obávají, že se na jejich území výrazně zhorší životní podmínky. Především podle nich hrozí zvýšení hluku. Radnice také kritizovaly proces přijetí aktualizace zásad územního rozvoje.\nSoud však žalobu odmítl. „Na zásady územního rozvoje je třeba nahlížet jako na akt, který je do značné míry ovlivněn politikou. V hierarchii aktů jsou druhý nejvyšší po politice územního rozvoje a jsou konkretizací jejího záměru,“ řekla v odůvodnění rozsudku předsedkyně soudního senátu Ivanka Havlíková. Městské části podle ní měly námitky podávat při projednávání zásad.\nSpor o novou runway ale nejspíše rozhodnutím městského soudu nekončí. Městské části budou zvažovat podání kasační stížnosti k Nejvyššímu správního soudu a podle starosty Suchdola Petra Hejla (STAN) ji nejspíš podají.\nLetiště Václava Havla má v současnosti dvě provozované přistávací dráhy, které se vzájemně kříží. Na letišti je i třetí dráha 04/22, která ztratila svůj význam po otevření novější a delší 06/24 a v současnosti slouží jako odstavná plocha. Podle expertů ale letiště třetí dráhu potřebuje. Po jejím dokončení letiště předběžně počítá s maximální kapacitou 820 vzletů a přistání za den.\nMinisterstvo se plánu na vyvlastňování pozemků pod letišti úplně nevzdalo


Sumavou kvetouci II.\nŠumavou kvetoucí - II.\nNad Šumavou se probouzí další den. Slunce vychází nad Medvědí horou a začíná prozařovat les v místech, kde stávala obec Lipová. Tehdy ale o necelé dva kilometry níže nešplouchaly vlnky našeho horského moře - přehradního jezera Lipno.\nJe konec srpna, léto již tady na horách pomalu přechází v časný podzim. Fialové hlavičky bodláků se mění v načechrané chumáče chmýří, ráno ozdobené nespočetnými perličkami z rosy; ta zviditelňuje i pavučiny a propůjčuje jim podobu náhrdelníků a broží, jako kdyby právě vyšly z dílny mistra šperkaře.\nKapky rosy jsou pomíjivé a setkání s paprsky Slunce dlouho nepřežijí. Proto, chceme-li vodu, musíme se za ní vydat. Kolik takových kapek z bodláku by se asi vešlo do vod Lipna. Na přehradní jezero se spolu díváme z místa zvaného Cikánský hrad - vlevo se tyčí vrcholky Svatotomášského pohoří a vzadu, v letním oparu, prosvítají vrcholy hor, v jejichž klínu leží Plešné jezero. Tam někde Lipno, zhruba po čtyřiceti kilometrech odsud, končí.\nA protože se budeme opět sklánět k zemi, abychom se potěšili s drobnými květinkami, neuškodí se občas narovnat a potěšit se pohledem na vodní hladinu ...\nVlevo je kytička, kterou znáte určitě i z nížin - ale i na Šumavě se jí daří moc dobře. Jmenuje se čičorka pestrá a - podržte se - její květ a semena jsou považovány za slabě jedovaté! Tahle vykvetla poblíž Prášil - stávala tam kdysi obec Slunečná ...\nNa druhém obrázku je chrastavec lesní - ten má rád spíše horské lesy (tenhle jsem fotografoval v údolí Roklanského potoka), ale s kolegou chrastavcem rolním se můžete hojně setkat na kvetoucích loukách v nížinách.\nA tohle je klenot šumavských květin - hořec šumavský (panonský). Říká se, že je vlastně symbolem Šumavy. Pozůstatek doby ledové, tak zvaný glaciální relikt. Byl sbírán pro svůj kořen, který byl vyhledávanou součástí lihových extraktů, čímž byla ohrožena jeho samotná existence. Vznik železné opony, tak špatné pro lidi, se této rostlině stal naopak dobrodiním. V zakázaných oblastech se mohla znovu rozšířit a dnes se vrací i na své původní stanoviště. Teď je ovšem, jako všechny hořce, chráněný !!! Jejich květy mě vždy potěší kolem Modravského potoka ...\nJestřábníků je celá spousta druhů, takže ten žlutý, na jehož nektaru si pochutnává bělásek, si netroufám ani pojmenovat. Vím o něm jen to, že rostl kousek od Rybárny, poblíž Roklanského potoka. To jeho oranžový kolega vlevo to má jednodušší. Jeho jméno odpovídá vzhledu - zkrátka jestřábník oranžový. Tenhle rostl pod Březníkem, u odbočky vedoucí k Černé hoře. Není sice ze zákona chráněný, je ale u nás na červené listině ohrožených druhů.\nDoslova bufet pro motýly ... sadec konopáč. Skupinu těchto rostlin jsem nalezl na úplně opačném konci Šumavy, kde již je na dohled rozhraní s Novohradskými horami. Stávala tu poblíž obec Frantoly a je to pod hřebenem, kde se poblíž vrcholu Hvězdné (Sternstein) otáčí vrtule asi sedmi větrných elektráren - ty nemůžete přehlédnout. A pokud někdo tvrdí, že tyhle elektrárny jsou přívětivé k životnímu prostředí, má možná pravdu - ale jen co se týče exhalací ... kdybych měl doma poslouchat ten protivný svist, co se vtírá do podvědomí na kilometry daleko, asi se zblázním. Ale těm motýlům to naštěstí nevadilo ...\nTeď se na chvilku narovnejme, jak jsme si na začátku slíbili, aby nás nebolela od prohlížení kytiček záda. Nooo ... tipl bych si, že málo kdo ví, co je tohle za jezírko. Ale nenechte se mýlit. Není to přírodní jezírko, je to vesnický rybník. Vpravo je vidět jeho hráz. Tam nahoře, jak je les, stávala prastará obec Kapličky (Kapellen) - býval tam i velký gotický kostel ze 13. století. Tady dole bývala vesnička Dobau. No a tohle byl prostě rybník. Říká se tu U překopané hráze - a je to pravda. Po likvidaci pohraničních obcí komunisté zničili i ten rybník, prostě mu prokopali hráz. Ale teď je hráz opravená a je tu nádherné romantické lesní jezírko.\nA zase se skloníme ke kytičkám. Kopretinu jistě netřeba představovat ... Jen snad, že tu není těch květin zase až tak moc, všimněte si toho čilého ruchu na květech. Modrý mléčivec alpský o nejhezčí část svého květu přišel - nějaký bezohledný turista ho prostě a sprostě urval a zahodil ... Ale i tak má krásné květy. Rostl poblíž Ptačí nádržky pod Černou horou, jedné z tzv. klauzur, tedy nádrží shromažďujících vodu pro plavení dříví (zde pro Vchynicko-Tetovský kanál).\nNo a tahle zajímavá květina rostla pod bývalým Zhůřím kousek od břehu Křemelné ... a budete se mi asi smát, ale nepodařilo se mi objevit, jak se jmenuje. Ale ty květy jsou při pohledu z blízka opravdu krásné, ne?\nNáprstníky ... rostliny doslova s aristokratickým držením těla; k nim se opravdu ohýbat nemusíme. Jsou krásné, ale prudce a většinou i smrtelně jedovaté. Ten růžový rostl při cestě na Hofmanky nad Železnou Rudou. Žlutý je z druhého konce Šumavy, od Lipové a ten bílý ... jistě za ním poznáváte Velký Javor (Großer Arber)), nejvyšší horu Šumavy. Je vysoká 1 456 m a leží v Bavorsku, nedaleko od Železné Rudy.\nKontrast mezi zdánlivě obyčejnou pomněnkou lesní a vzácnou protěží (plesnivec alpský). Ale každá má svou krásu. Ale počkat - protěž na Šumavě? No .. je to tak. Fotografovaná ovšem byla v botanické zahradě v Prášilech, kde se jí, jak je vidět, daří velice dobře.\nTo sluníčko také znáte - pupava, květ který se dá velmi dobře usušit jako dekorace - prostě sluníčko do zásoby, na temné zimní dny. Tahle rostla pod Hvězdnou a dívala se do kraje směrem na Novohradské hory. Jako děti jsme jídávaly zdužnatělé květní lůžko - má chuť podobnou kedlubně, ale za ty popíchané ruce to snad ani nestojí ... každý se brání, jak umí - i ty květiny. No a ten řebříček - roste si všude, u nás na zahrádce, stejně tak jako kousek od Modravy. Sbírá se a suší jako léčivka se širokým spektrem použití.\nSlzičky panny Marie ... hvozdík kropenatý ... krásný malý karafiátek, všichni ho znáte. Preferuje chudé a kyselejší půdy; tenhle rostl na břehu Schvarzenbeského kanálu nad Novou Pecí. Silenka dvoudomá, také růžové barvy, je častým hostem podhorských luk. Zde na okraji polní cesty při zaniklé sklářské osadě Starý Brunst.\nRostlin se jménem starček je celá řada (píše se, že 1 300 druhů!) ... podobně jako jestřábníků. Tyhle rostly na břehu Modravského potoka, na polovině cesty mezi Modravou a Březníkem. Pozor na ně, jsou jedovaté ... naštěstí ne pro oči.\nStarček je vyšší, takže se k němu příliš sklánět netřeba ... ale opět udělejme oddechový čas pro záda unavená ohýbáním. Stojíte nad Plešným jezerem poblíž "jehly" Stifterova pomníku a díváte se dolů na jezero a ještě dále, kde mezi horami prosvítají vody Lipna.\nV místě, které se jmenuje Nový Brunst, stávala kdysi velká sklárna. Dnes tu po ní zůstala jen budova velké stodoly - a kvetou tu tisíce vrbovek úzkolistých. Možná proto, že tato rostlina patří mezi rostliny antrakofilní ... to divné slovo prostě znamená, že se té hezké léčivce daří obzvláště dobře na spáleništích ... což je tady splněno. Soukromě mohu říci, že je zde nejkrásněji v podvečer, když Slunce zapadá nad Pancíř a jeho již červené paprsky se mísí s červenofialovou barvou květů ...\nKeříky vřesu neodmyslitelně patří k sluncem prohřátým vřesovištím i lesním pasekám a jsou spolehlivým indikátorem kyselých půd. Krásné vřesoviště je vpravo u cesty vedoucí z Modravy na Javoří pilu, a to kousek za Rybárnou, kde odbočuje cesta na Tříjezerní slať. Ale setkáte se s ním všude možně - snímek vpravo by pořízen přímo na hrázi již zmiňovaného jezírka u Kapliček.\nDíváte se na českou orchidej zvanou Prstnatec Fuchsův. Zástupci rostlin vstavačovitých skutečně patří mezi orchideje a jsou ohrožené a chráněné - podle druhu, jichž u nás roste celá řada. Krása a mnohotvárnost jejich květů vynikne při pohledu zblízka.\nZvonce, zvonky a zvonečky ... dodávají lučnímu kvítí do jeho spektra barev tu správnou modrou. Ten vlevo rostl pod Prášilským jezerem a ten vpravo - broskvolistý - byl jedinou květinou kvetoucí na krásném místě zvaném Maria Rast am Stein nad Vyšším Brodem.\nDíváme se na Jelení jezírko; najdete je v oblasti Jeleních vrchů nad stejnojmennou osadou. Nádherné místo, kde se zastavil čas. Ale ani tohle není výtvor přírodní, ale nádrž, od které začínala tzv. Jelením smykem stará část Schwarzenberského kanálu. Dnes již jezírko zapadlo do krajiny, jako by tu bylo odjakživa. Ale bylo vytvořeno v roce 1835 jako umělá nádrž s kapacitou kolem 9 000 m3 vody. Plnilo se deset dnů - a pak bylo schopné po dobu pěti hodin dodávat do kanálu 400 litrů vody za sekundu.\nMagická rostlina vratič ... najdete ho na Šumavě na mnoha místech. Ten dosud plně nerozkvetlý byl v místě zvaném "U obrázku" nad Starým Brunstem. Na rozkvetlejším si pochutnává motýl pod bývalým Zhůřím.\nA o měsíc později - již v plném květu - vratič poblíž Kapliček.\nNad Svatotomášským pohořím nad vodami Lipna zapadá Slunce. Nadešel čas se rozloučit. Ale ještě před tím si něco slibme ... odvděčme se Šumavě ... a nejen jí ... za tu krásu, co nám nabízí. Chraňme ji jako oko v hlavě.\nJL (Vlk Samotář)


Kontrolovaný diskomfort — Hive\nŽijeme v době fenomenálního komfortu. Jasně, teď tu teda máme krizi, kterou je třeba řešit, ale ve svý podstatě si žijeme nejlíp, co si kdy lidstvo žilo. Na dosah ruky máme jídlo z druhýho konce světa, který nám dovezou přímo pod čumák, jedním tlačítkem se dostaneme do mysli miliónů lidí díky sociálním sítím, za chvíli za nás budou nejspíš řídit auta, teplá voda nám z kohoutku teče lusknutím prstů a máme zdravotnickej systém schopnej dostat nás z úplně otřesnejch chronickejch a akutních stavů. A tohle všechno je super! Má to ale i svou druhou stránku. Zpohodlněli jsme...\nA to nejen naše mozky, ale i naše těla. Jakmile se nám lehce zvýší tepovka, už máme pocit, že na nás přichází infarktovej stav. Bolest na těle po fyzický aktivitě si div ne diagnostikujeme jako artrózu třetího stupně. Máme tendenci zveličovat jakejkoliv lehkej diskomfort, do kterýho se dostaneme. A začíná to často už v dětství tím, že nám rodiče říkali, že když si nevezmeme bačkůrky, tak nastydneme a budeme mít rýmičku. Nebo musíme jídlo hezky dopapat, protože jinak budeme mít hlad. Ven nesmíme, než přestane pršet, protože bychom mohli zmoknout... Není divu že je pak dospělej člověk často takovej uzlík nervů, kterýho úplně vykolejí neočekávaná změna počasí a pokazí mu víkend.\nDřív než kdy jindy je tak podle mě třeba vystavovat se vědomě určitý dávce diskomfortu. Slovo vědomě jsem přitom nepoužil náhodou. Jde totiž o to, aby člověk tu dávku určitých ztížených podmínek kontroloval a nedostal se do stavu "odezdikezdismu", kdy totální komfort obrátí ze dne na den naruby. I na to je samozřejmě jistej čas a prostor, ale teď nám jde o kontrolu, aby nás ty nahodilý stavy, který kontrolovat nemůžeme, úplně nerozházely... Typicky vídám třeba to, že člověk bez předchozí zkušenosti po tom, co si posledních 10 let napouštěl výhradně horkou vanu skočí jen tak v listopadu do ledový řeky někde uprostřed hor, protože chce bejt cool a hodit si to na ty svý internety.\nJá samozřejmě nemám nic proti otužování. Sám se po každý sprše nebo vaně opláchnu studenou vodou. Ale celou situaci mám komplet pod kontrolou. Vim, kam otočim kohoutek, dokážu odhadnout čeho je moc, a čeho je zase málo. Hraju si s tím. Ne snad proto, abych jednou mohl vlézt do ledový řeky uprostřed zimy, ale jedním z důvodů je, abych si vytvořil určitou robustnost a v případě takový situace nepanikařil. Není to tím pádem tak cool jako napustit si ledovou vanu a na instáčích a faceboocích tím asi followery nenahonim, ale zase mi to umožní něco poměrně dlouho zkoumat.\nMá to samozřejmě i zdravotní důvody, proč se vystavovat jistýmu druhu diskomfortu právě třeba v otázce otužování. Tělo je totiž naprosto dokonale přizpůsobivá mašina. Dejte jí teplo a jenom teplo a (zjednodušeně řečeno) ho přestane tvořit. Dejte mu ale tu a tam chlad (a nemusí se jednat zrovna o studenou vodu, ale třeba o míň vrstev oblečení, chůzi naboso...) a naučí se udržovat nějakou vnitřní homeostázu za různých podmínek. Celej oběhovej systém bude "pružnější", bude rychleji reagovat na změny...\nTo samý se de facto týká i fyzický aktivity. Pohybujete-li se například jenom a výhradně pod 50% vaší maximální tepový frekvence, vaše anaerobní pásmo bude hodně nízko a rozhází Vás i výstup po schodech do 1. patra. Proto není od věci občas vědomě a kontrolovaně zadržet dech (ne do maxima), vzít to pár pater místo výtahu po zmíněných schodech, občas udělat pár rychlých kroků na tramvaj, nebo si dát ostřejší procházku.\nZkrátka tvořit trochu robustnější tělo, který trochu toho nepohodlí zvládne. Protože ta Talebova Černá labuť jednou přijde (svým způsobem je covid krize pro spoustu lidí právě tou pomyslnou labutí) a pak se vyplatí bejt trochu připravenej. A to nejen fyzicky, ale i mentálně (a samozřejmě ideálně i finančně a jinak). Kolik z nás dneska vydrží 10-15 minut sama se sebou? V tichosti? Než nám začne hrabat? Z mojí zkušenosti plyne, že opravdu málokdo... hlavně ale že chceme mít padesátiletý dlouhotrvající a šťastný vztahy. Přitom to hodinu nevydržíme sami se sebou v zavřený místnosti bez vnějších podnětů. Jak to potom má vydržet někdo tak dlouho s náma, že jo? :)\nTakže vystavujme se riziku - vědomýmu, kontrolovanýmu. Nebojme se mít hlad, zvýšit si tepovku, vydržet chlad... Protože až přijde situace, kterou nemáme pod kontrolou, může se to bohatě vyplatit. Jak daleko ve zkoumání zajít? To záleží jak hluboko do králičí nory chce každej z nás vlézt... :)\n#cesky #komfort #pohyb #riziko\nŠkoda, že už sem nechodí @kekos, to je mistr diskomfortu :) Půsty všeho druhu, otužování, týden ve tmě (navíc bez jídla :D), zadržování dechu, extrémní sportovní výkony... Mám ho fakt rád, ale chodit s ním trénovat (cokoliv), je občas za trest :D\nTak to je škoda, že odpadl :)


Belgie je téměř půl roku po volbách stále bez vlády — ČT24 — Česká televize\nBelgie je téměř půl roku po volbách stále bez vlády\nBelgie – Belgie nemá ani pět měsíců po volbách vládu. Od června se předáci liberárních a křesťanskodemokratických stran snaží sestavit kabinet, ale rozpory v názorech valonských a vlámských politiků na fungování země způsobily, že každé jednání zatím skončilo neúspěchem. V souvislosti s neshodami se objevily i snahy, především vlámských politiků, o rozdělení země.\nOde dne konání voleb 10. června uběhlo už více než 150 dní. Tím byl překonán dosavadní rekord při sestavování vlády. Její ustanovení trvalo v letech 1987/1988 belgickým politickým představitelům 148 dní. Sestavit vládu se vlámským a valonským stranám dosud nepodařilo kvůli rozporům, které vznikají kvůli vymezení hranic jazykových oblastí, právům francouzsky hovořící menšiny ve Vlámsku a přesunu pravomocí z federální úrovně na jednotlivé země.\nZa současné nedořešené povolební situace je stále u moci odcházející kabinet liberála Guye Verhofstadta. Předseda vlámské liberální a demokratické strany (VLD) byl premiérem po dvě volební obdobní od roku 1999. V červnových volbách ale získala VLD pouhých 18 mandátů ze 150. Faktickým vítězem voleb se stali křesťanští demokraté (Křesťanská demokratická a vlámská strana - CD&V NVA) s 30 poslaneckými mandáty. V parlamentu by měli také zasednout poslanci jejich sesterské valonské křesťanskodemokratické strany - Reformního hnutí (MR), které má mnoho přívrženců především v Bruselu, s 23 křesly. Poslanecké mandáty získali také socialisté, kteří tvořili minulou vládní koalici společně s liberálním VLD, valonský Demokratický a humanistický střed a extrémně pravicový Vlámský zájem a několik menších stran.\nŽádná formace nemá ale v parlamentu tak silnou pozici, aby mohla vytvořit vládu bez podpory ostatních stran. V úvahu přichází více koaličních variant, za nejpravděpodobnější se považuje spojení křesťanských demokratů s liberály.\nBelgický král Albert II. oslovil v patové situaci po volbách politického zprostředkovatele, který měl vést jednání s představiteli jednotlivých formací a napomoci k vytvoření koalice pod vedením vítěze voleb, vlámského křesťanského demokrata Yvese Laterma. O sestavení nové belgické vlády ho král požádal v povolební době dvakrát, podruhé koncem července. Na první jmenování Laterme po pěti týdnech rezignoval, protože se mu nepodařilo kabinet sestavit. Ani při současných vyjednáváních nejsou vlámské a valonské strany schopné vyřešit sporné klíčové otázky, a zemi tak po pěti měsících hrozí hluboká krize.\nPokud by jednání o vládě zkrachovala, bylo by třeba vytvořit další možné alternativy. Uvažuje se například o vytvoření vlády národní jednoty, do které by byly zapojeny i strany, které ve volbách prohrály.\nV minulých měsících také zesílily debaty o možném úplném rozdělení země. Belgie je konstituční monarchií, od 60. let také federací, kterou tvoří vlámská část na severu a frankofonní valonská na jihu. Hlavní město Brusel je dvojjazyčné. Přibližně 60 procent Belgičanů se hlásí k vlámské, 40 procent k valonské komunitě. Monarchie je od roku 1993 doplněna strukturou tří společenství a tří regionů, přičemž každý z nich má svůj parlament a vládu.\nSeparatistické tendence posiluje spíše vlámský sever, kterému se nelíbí, že z jeho daní je dotována chudší valonská část. Nicméně podle průzkumů je většina Belgičanů proti sjednocení. Dosvědčuje to i demonstrace za zachování jednoty země, které se účastnily desetitisíce lidí. 21. listopadu pořádají valonští a vlámští studenti z lovaňské univerzity „mazlivou“ demonstraci proti rozpadu státu. Prostřednictvím projevů vzájemnosti chtějí protestovat proti úvahám o rozdělení Belgie.\nautor: GEERT VANDEN WIJNGAERT,\tzdroj: ČTK


Byli jsme v domě muže, který sháněl miliony pro Obamu - Aktuálně.cz\nByli jsme v domě muže, který sháněl miliony pro Obamu\n26. 12. 2012 16:05\nGary Hirshberg se jako americký milionář podílel na kampani Baracka Obamy za opětovné zvolení prezidentem\nPodnikatel Gary Hirshberg, který byl jedním z nejvýznamnější sponzorů Baracka Obamy v New Hampshire. | Foto: Pavel Tomášek\nConcord - Přijeli jsme k domu, kde začínala kampaň prezidenta Spojených států, amerických senátorů, kongresmanů i guvernérů. K domu politicky nejangažovanějšího milionáře v New Hampshire Garyho Hirshberga.\nAniž by o tom člověk hloubavě přemýšlel, očekává honosné a prostorově rozkročené sídlo, ale je to úsporný, dřevem obložený a nevelký dům, umně zapracovaný do prostředí lesa tak, že z něj nijak nevystupuje.\nJeho majitel pomohl Baracku Obamovi do Bílého domu hned při jeho prvním pokusu a vlastními i vybranými miliony dolarů přispěl také letos k jeho opětovnému zvolení.\nProjděte si v grafice výsledky prezidentských voleb v USA\nTehdy poprvé - v roce 2008 - před demokratickými primárkami sice Gary Hirshberg podporoval současného ministra zemědělství v Obamově administrativě a exguvernéra Iowy Toma Vilsacka, ale ten se nakonec necelý rok před hlasováním rozhodl svůj boj o prezidentskou nominaci vzdát.\nFotoreportáž: Jak Clinton umluvil kozu, aby volila Obamu\n"Devadesát sekund poté mi na mobil zavolal Barack Obama a požádal mě o podporu," oživuje pro Aktuálně.cz vzpomínky Hirshberg. "Hned další den jsme se potkali tady u nás doma a já jsem okamžitě věděl, že je to můj člověk."\nOd té doby se s Obamou sblížili. Mnohokrát se potkali jak u něj doma, tak v Bílém domě: "Barack je můj osobní přítel," říká Hirshberg a v rozhovoru popisuje, jak se platí prezidentská kampaň a proč by měl nyní Obama ve Washingtonu nakopat více lidí do zadku.\nDelší rozhovor s Gary Hirshbergem čtěte v placeném deníku Insider:Devadesát sekund, které rozhodly pro Obamu\nzahraničí Aktuálně.cz Amerika zprávy USA volby Prezidentské volby USA 2012 Ročenka 2012 Barack Obama