Les transformacions en el paper social de l’escola - Espai de Dissidència\nEls sistemes educatius com a eina institucional de disciplina social\nEls sistemes públics d’ensenyament són una creació dels estats moderns. Per això solen actuar com a un instrument al seu servei i tendeixen a reflectir les contradiccions i tensions internes en el sí de les societats organitzades. Convé recordar a més, que els estats actuals són la forma d’organització política fonamentada en l’autoritat institucionalitzada, i per tant busquen la disciplina social mentre ostenten el monopoli de la violència.\nEncara que hi ha diversos models d’ensenyament públic, tradicionalment es considera que el model d’escola primària el marca la III República Francesa, i el de secundària, les reformes impulsades per l’estat prussià. Això no és gratuït, parlem de dos estats reeixits, generats al llarg del XIX i que acaben construint la nació allà on només hi havia un estat. Els sistemes educatius, juntament amb una administració jeràrquica i eficaç i un sistema militar obligatori són les tres potes que serveix per legitimar-los a ulls de la ciutadania, en el sentit que permet enquadrar els habitants d’un determinat territori, i inculcar determinats valors (l’obediència, el respecte a la llei o l’adscripció a una determinada llengua o cultura d’estat). De la mateixa manera, les escoles i instituts dels estats moderns també compleixen la funció de selecció i segregació social, de reproducció de diferències de classe o especialització professional. Així, al llarg del XIX i les primeres dècades del XX, l’escola primària esdevenia el sostre educatiu per a la classe obrera i pagesa; la secundària per a les classes mitjanes i l’ensenyament universitari, per a les elits nacionals.\nNo es tractava només de fer de filtre social. La institució escolar, com la fàbrica o l’exèrcit, mantenia un sistema d’organització jeràrquic, en què els alumnes actuaven com a reclutes, i el professorat com a oficials instructors. Per això es fonamentava en l’autoritat indiscutida dels docents, amb la capacitat de disciplinar mitjançant la violència vertical en un context de pressió social. Aquestes estructures d’en entorns tancats com les casernes, també implicaven una lògica de la violència dins dels propis grups d’alumnes, que tendien a reproduir estructures autoritàries en relacions competitives. En aquest sentit, cal no oblidar que no era inhabitual utilitzar els instituts de secundària per oferir certa formació militar als alumnes com a part de la seva formació.\nTanmateix, els sistemes educatius han anat variant en la mesura que els estats han evolucionat. La progressiva democratització de les societats europees, i molt especialment, la gran convergència social que es produeix a la fi de la segona guerra mundial arran del pacte socialdemòcrata i les polítiques keynesianes de benestar, van permetre democratitzar també el sistema educatiu. D’una banda, es va fer servir com a instrument d’ascensió social. La universalització de l’educació va permetre a les classes treballadores promocionar socialment. I, sense variar d’estructura tayloriana o de relacions autoritàries entre docents i alumnes, els centres educatius (alumnes agrupats per edat, en classes relativament nombroses que van avançant de curs en curs com en una cadena de muntatge, exàmens, qualificacions,…), sí que es van anivellar les relacions entre alumnes i professors. La democratització implicà una major proximitat i diàleg, no exempt, tanmateix, de conflictes, car ens trobàvem amb una certa indefinició de model, amb relacions de poder entre professors i alumnes, i sense unes funcions clarament delimitades. Al llarg dels anys seixanta, especialment amb la revolució cultural que irradia el maig parisenc de 1968, es comença a desproveir l’escola de l’antic paper autoritari i del monopoli de l’autoritat i el coneixement als centres educatius.\nCrisi dels sistemes educatius?\nEncara que l’educació ha estat en crisi permanent, la percepció social és que arran de les grans transformacions culturals de la dècada de 1960, els sistemes educatius no han sabut respondre a una manera adequada al desafiament social que representaven noves generacions amb voluntat de mantenir relacions socials i generacionals més igualitàries. En les darreres dècades ens trobem amb fornades d’alumnes i docents més ben formats i informats, i més decidits a no acatar una relació de subjugació. I les contradiccions esclaten. D’una banda, escoles i instituts continuen mantenint una estructura rígida i taylorista (grups per edat en cursos que avancen cronològicament, amb continguts preestablerts en currículums tancats i centralitzats i que contrasta amb una creixent diversitat d’alumnes en totes els nivells). De l’altra, la suposada “democratització” de l’ensenyament no va implicar altra cosa que una massificació dels nivells secundaris i universitaris, amb uns nivells educatius que en la mesura que es popularitzen van perdent valor en un mercat de treball creixentment competitiu. És el que succeeix quan es passa de tenir taxes de titulació universitària per sota del 5% de fa mig segle, a més d’un 30% actual. Tanmateix, la contradicció més flagrant, especialment a causa de l’existència d’una societat més culta i més ben formada que abans, i amb un professorat també amb major voluntat d’entendre democràticament les relacions socials, és amb un estat que no es resigna a potenciar relacions desiguals i jeràrquiques, i on la democràcia, per posar un exemple, no entra dins les empreses o en les relacions de poder entre elits i ciutadania.\nAquest conjunt de paradoxes, juntament amb uns mitjans de comunicació que fan visible allò que fa alguns anys quedava reclòs en l’àmbit privat (podria ser el cas dels programes televisius sensacionalistes com Gran Hermano que visibilitzen sectors socials desestructurats), ha suscitat grans debats socials, alguns d’aquests induïts des d’aquells sectors que, des d’una falsa nostàlgia, voldrien el retorn a fórmules de relació més autoritària. A tall d’exemple, quan se celebrava el 40è aniversari del maig parisenc de 1968, França va assistir a un intens debat social on s’associava la pulsió democratitzadora d’aquell moment com a responsable de la indisciplina familiar i escolar que, regularment, sacseja l’opinió publicada del país veí.\nAssenyala Tony Judt que el pacte socialdemòcrata, segons el qual el món obrer renunciava a la revolució socialista, mentre que les classes benestants renunciaven a un model de capitalisme despietat, havia estat l’artífex d’una transformació social ingent; allò que el cineasta Ken Loach anomena The Spirit of ’45, una voluntat de generar consensos des de la cohesió social. Tanmateix, com assenyala l’historiador britànic, la socialdemocràcia va cometre una bona colla d’errors que expliquen la seva fallida posterior. Si bé es va universalitzar l’educació i van incrementar-se els nivells educatius de la majoria de la societat, continuava mantenint una estructura rígida i continuava essent dissenyada per a una població culturalment homogènia. A mesura que la societat convergeix i s’imbueix d’un esperit més democràtic, comença a ser, més o menys conscient de les limitacions i contradiccions del sistema. Es reclama igualtat d’oportunitats, i tanmateix, les diferències de classe es mantenen, i es manifesten dins dels propis sistemes educatius que continuen exercint de filtres socials. La diversitat (cultural, ètnica, d’orientació sexual,…) comença a esclatar a les societats europees a partir de la dècada dels seixanta, i allà on es prometia igualtat, s’ofereix uniformitat. A més, el model socialdemòcrata no acaba de ser prou sòlid per atacar les desigualtats profundes. Polítiques d’habitatge públiques acaben promovent la creació de guetos; polítiques d’assistència social en comptes de democratització de les relacions laborals, acaben perpetuant la dependència i polaritzant les societats; l’excessiva rigidesa social acaba mostrant-se intolerant vers les noves formes d’expressió individual. Aquests errors, com explica Judt, acabarà tenint els seus efectes respecte a la pèrdua de suport de les polítiques d’igualtat social entre les classes mitjanes, que aniran assumint la idea de la violència i la indisciplina social com a un problema individual, medicalitzable, tractable des de l’exclusió i aïllament.\nEn certa mesura, la insatisfacció pels límits del model socialdemòcrata, acompanyada d’un increment en la capacitat de consum i la pròpia dinàmica d’ascens social de la classe treballadora empeny a bona part de la societat vers un procés d’individualisme que va dissolent les antigues solidaritats familiars, de classe, de barri. L’emergència del neoliberalisme a partir dels setanta, propicia un nou gir que també pressionarà els centres educatius vers una dinàmica negativa, els efectes de la qual resulten perceptibles en l’actualitat\nEl gir neoliberal\nEl neoliberalisme acaba colonitzant bona part del món acadèmic econòmic, primer, i a còpia de pressió política i una eficaç capacitat propagandística, anirà infiltrant-se en bona part de l’opinió pública, especialment en el món anglosaxó. Això, acompanyat d’una mentalitat protestant, acaba incrustant la creença social que associa l’èxit i el fracàs social i educatiu a la responsabilitat individual. Això és benzina per cremar els antics sistemes educatius compensadors de desigualtat i amb vocació d’esdevenir ascensor socials. La privatització dels sistemes escolars a Estats Units, Suècia, Regne Unit, Austràlia (i abans a Xile, mitjançant la dictadura de Pinochet) converteixen l’educació en una mercaderia més. Això vol dir que es legitima la idea de l’escola com a reproductora i potenciadora de les desigualtats. En aquest sentit, i amb aquesta voluntat de competició despietada (i des del principi “the winner takes it all”), el propi concepte d’escola pública esdevé un objectiu a batre, ja sigui des de la desautorització propagandística (des de diversos mitjans s’ataca l’escola i es magnifica el fracàs escolar), ja sigui des d’una desinversió endèmica, es tracta de desprestigiar la institució a ulls de l’opinió pública. Paral·lelament, a mesura que les desigualtats s’aguditzen, i acompanyat d’una creixent segregació geogràfica, les escoles acaben per reflectir la idea de gueto.\nLa guetització escolar es produeix per la part de dalt, i per la part de baix. En el primer cas, es tracta de generar espais endogàmics on les elits es relacionen entre elles per preservar i potenciar un cert capital social (les “bones escoles” resulten ser simplement un bon lloc per “construir relacions” com en el cas d’Eton, el Colegio del Pilar o Aula). En el segon cas, l’escola esdevé una mena de pàrquing informal, infradotat de recursos, massificat, i amb una clara voluntat d’establir un control social profund. És el que es pot veure, per exemple, en la sèrie de David Simon The Wire, quan dissecciona el sistema escolar públic de Baltimore, com a fàbrica de fracàs escolar i espai de confinament de les “minories perilloses”, o a la pel·lícula La Classe, de Laurent Cantet, on reflecteix la dimensió de cul-de-sac social dels centres de secundària de les banlieux franceses. En tots aquests casos, es percep que en espais socials segregats, i amb un capitalisme que nega oportunitats a la perifèria del sistema, els centres educatius van adquirint una rol d’espai de confinament, on sovint es planteja el perllongament dels horaris o períodes lectius enfront de nens i adolescents que inspiren por i recança al propi estat. És en aquesta mena de centres on cada vegada apareixen més problemes disciplinaris que sovint s’expliquen com a un xoc sistèmic entre individus i institució, entre la identitat plural dels alumnes i la rigidesa estructural dels instituts, entre les expectatives frustrades dels uns, i l’absència de projecte coherent dels altres.\nSi bé el sistema educatiu havia trobat funcions delimitades en els seus orígens (instructor bàsic, disciplinador social i homogeneïtzador nacional abans de la segona guerra mundial) i en els “trenta gloriosos” de 1945-1975 (com a ascensor social, tecnificació professional i culturització popular), el problema és que amb el gir neoliberal que vivim, no queda molt clara quina és la funció social d’escoles i instituts. O, més aviat, podríem parlar de contradiccions entre els objectius teòrics i la funcionalitat pràctica, on passaríem d’esdevenir un instrument de les famílies per assolir millors oportunitats professionals, culturals i educatives, a una mena de llimbs on bona part dels alumnes no acaben de trobar l’explicació del perquè són allà. O potser perquè sospiten que resulta un laberint sense massa sortides.\nA tot això hem d’afegir un panorama social que precisament fa devaluar l’escola als ulls dels alumnes i les seves famílies. La globalització comporta la generalització d’allò que l’antropòleg Marc Augé va definir com a “no llocs”. Un no-lloc seria un espai urbà, de transitorialitat, mancat de personalitat pròpia, un indret de pas. Si per als republicans francesos o catalans, l’escola esdevenia una mena de temple laic (s’entén per això la qualitat arquitectònica dels edificis escolars d’aquesta època), les escoles actuals sovint poden ser contemplades com una benzinera, una estació de metro, una gran superfície comercial. Aquesta és una mirada que devalua la institució, que deixa d’inspirar respecte i afecte. A tot això, ens trobem en una societat en què les velles divisions de classe aplicades per al capitalisme fabril ja no tenen massa sentit. D’acord amb el sociòleg Ulrich Beck, n’hauríem d’estar parlant d’espais protegits, d’un centre benestant acomboiat per relacions i institucions, sota paràmetres d’ordre i netedat, envoltat d’una àmplia perifèria hostil. La dinàmica social ja no s’establiria entre els de dalt i els de baix, sinó entre els de “dins”, el sistema, els “integrats” (cada vegada menys) i una porció creixent de persones “a fora”, un a fora caòtic, desregulat, desprotegit, violent. Beck anomena aquesta dinàmica com a la “brasilerització d’occident”, perquè el món cada vegada s’assemblaria més al país llatinoamericà en el sentit que les seves classes benestants opten per viure en urbanitzacions tancades, vigilades per guàrdies privats, amb les seves pròpies escoles i hospitals, en bombolles de seguretat, envoltades per un contínuum de faveles on la legislació oficial és reemplaçada per la llei del més fort, on la presència de l’estat és episòdica i repressiva. Aquesta és una dinàmica que avança també a Europa (el cas de les banlieux franceses n’és paradigmàtic) i que la crisi no fa altra cosa que accelerar.\nI per acabar-ho d’adobar, en aquesta involució social que comporta una major desigualtat i desprotecció, el capitalisme neoliberal, fonamentat més en els intangibles, les bombolles i les relacions privilegiades que en la fabricació de coses reals, en un món en què la tecnologia fa cada vegada més prescindible el treball, trobem l’afirmació del britànico-polonès Zygmunt Bauman, en el sentit que el sistema converteix les persones en residus humans, en material refusable. La brutalitat dels canvis tecnològics converteixen els treballadors en obsolets en pocs anys. Bona part dels coneixements adquirits en la formació inicial ja no resulten de gran utilitat. I fins i tot les competències adquirides i l’excel·lència ja no resulten cap garantia en un món absurdament desregulat, on les trajectòries personals i professionals resulten erràtiques, i generen angoixa als individus i propicien una mena de creixent anòmia social.\nÉs per això que l’escola perd totalment la seva raó de ser, especialment quan s’obsessiona a mantenir estructures organitzatives rígides i uniformes, d’acord amb els seus orígens dins de la societat industrial. Si aquesta havia de representar una institució que prometia l’accés a la integració dins d’un cos social, que havia de servir per inserir els individus en un sistema productiu mitjançant una tecnificació intensiva, avui es manté com a llimbs, espais de transitorietat vers la incertesa, de confinament sense motivació, més enllà d’algunes creences cada vegada més febles (com la idea d’ascensor social, que una bona formació permet seguretat laboral i estatus,…). Creences que es dissolen en la mesura que es dissol un món regulat per unes normes no escrites, i que es confronten a un capitalisme senil que empeny al caos i la precarietat. En aquestes circumstàncies, les tendències poden ser diverses: la deslegitimació del sistema educatiu als ulls d’una ciutadania més descreguda; la resistència dels alumnes enfront un entorn que ja no compleix les seves expectatives (ni funciona d’acord amb les seves pràctiques); o, encara pitjor, la inserció en una dinàmica competitiva a la recerca d’una dualització creixent entre els espais protegits (les bombolles de la seguretat) i el caos creixentment imperant a la perifèria del sistema.\nLa dissortada història de l’educació espanyola i catalana\nA tot això, el sistema educatiu espanyol té les seves pròpies singularitats que no el fan precisament més atractiu. En primer lloc, i en funció de la correlació dels poders fàctics que han caracteritzat un antic imperi vingut a menys, l’educació de les classes mitjanes i altes ha estat tradicionalment subcontractada a l’església catòlica, i hi ha hagut una endèmica desinversió en un sistema públic, sempre considerat de segona categoria. A més, les elits hispàniques, absurdament extractives, en termes de Daren Acemoglou, han mirat amb hostilitat l’educació i la cultura, perquè una població educada i culta era percebuda com una amenaça per a la seva hegemonia social. Això és el que explica el considerable retard en els processos d’alfabetització, i el gran salt endavant que va haver de fer l’ensenyament públic en les darreres dècades, que ha hagut de fer en trenta anys allò que la resta de societats europees han hagut de fer en un segle. I això, amb molts menys recursos i major desconfiança ambiental.\nTanmateix, un dels fets que més ha condicionat el present ha estat el paper que va jugar el franquisme en la configuració educativa actual. Per a l’església catòlica, l’educació va representar un botí de la guerra civil. Això va comportar una escola autoritària, on el càstig físic (i també l’abús sexual) era habitual, amb docents poc preparats, metodologies precàries, obsessió per aspectes morals, aïllament intel·lectual i un llarg reguitzell de mancances que van causar gran ressentiment entre antics alumnes, avui pares o avis, i que van suscitar una gran prevenció respecte a la institució escolar, traduït avui en la presència de certs prejudicis contra l’escola per part d’algunes famílies o sectors socials.\nParal·lelament, amb un ensenyament públic subfinançat, tradicionalment destinat a les classes treballadores (especialment a partir de la construcció sobtada i ràpida d’infraestructures a barris populars i suburbis al llarg de la dècada dels setanta) feia, a ulls de les classes mitjanes, que la pública fos contemplada com a una institució de segona categoria. La persistència d’una doble xarxa, consolidada durant la Transició, mantenia una mirada de prejudicis socials, i la inculcació d’algunes creences poc rigoroses, com el prejudici omnipresent com ara que a les escoles privades religioses hi havia més control i disciplina, al contrari del que solia passar amb la pública.\nLa insuficiència d’inversió en la pública provocava, a més, problemes de massificació. En el moment en què s’universalitza i s’amplia l’escolaritat, i alhora és perceptible la creixent diversitat cultural i social, els centres no disposen de prou recursos, ni materials ni intel·lectuals per fer-hi front. Afegir, a més, aquesta pèrdua del paper tradicional de l’educació i la desorientació creixent que aporten les transformacions derivades de la globalització, fa que, en paraules de Pasqual Maragall, “el drama estigui servit”.\nTanmateix, un fet interessant és que, precisament com a reacció a la repressiva escola franquista, hi va haver tota una generació que va creure que era possible aprovar les assignatures pendents que feien repetir una i una altra vegada els errors històrics: aquestes eren les d’una absència de llibertats personals en una societat molt autoritària, unes desigualtats socials agudes i insuportables, i una incapacitat d’establir l’encaix de la plurinacionalitat de manera acceptable. Un bon nombre de joves estudiants es van incorporar a la docència al llarg dels setanta i vuitanta del segle passat amb la intenció, no ja de millorar una educació que aleshores tenia un nivell deplorable, sinó a partir de la idea que era possible bastir una societat més justa a partir d’una educació crítica. És el que aleshores es coneix com a la renovació educativa, encara que probablement podríem parlar d’una educació en els valors democràtics i republicans. Es tracta d’una generació de docents que van acabar per eliminar el cos de directors, van democratitzar els claustres i la comunitat educativa, i van establir relacions més horitzontals amb els alumnes, amb la intenció de bastir una educació que havia d’ésser més compromesa i crítica, i intolerant respecte la injustícia. De fet, aquesta generació va ser la que aixecà en relativament pocs anys un sistema educatiu potent, encara que resistent a la desinversió i menyspreu endèmic d’una administració que no hi creia, i que castigava aquest esperit amb un corol·lari de reformes estèrils.\nProbablement, la violència present als centres, que no deixa de ser un reflex o baròmetre de la que s’esdevé fora dels recintes escolars, només pot administrar-se a partir d’un projecte autònom, d’un professorat compromès amb valors horitzontals i democràtics, on l’educació sigui un valor en sí mateixa, i que pugui fornir les noves generacions d’hàbits i actituds que permetin desafiar autoritarismes, opressions i intolerables desigualtats.\nNota: Article publicat al monogràfic que sobre violència i convivència ha publicat la revista Docència aquest mes.\nsumsi Massanet i Arbona ha dit:\n21 de maig de 2016 a les 1:44 pm\nUn article molt complet i interessant; gràcies


Serra Experiència immobiliària | Ref:3362 - VENDA - Casa Xalet - SANTA MARGARIDA I ELS MONJOS - BARCELONA\nA 2 km de Vilafranca del Penedès, habitatge amb garatge de 91 m2 i ampli jardí de 108 m2 molt adequat per a les teves vetllades amb família i amics. En la primera planta trobem una pràctica cuina i menjador amb sortida a la terrassa de 38 m2, on podràs gaudir relaxats i preciosos capvespres, un bany amb dutxa de hidromasatge i una habitació de 24 m2 amb una terrassa exclusiva de 18 m2 amb vista al carrer. La segona planta presenta tres habitacions dobles amb sostres inclinats i un bany amb banyera. Podem accedir a totes les plantes mitjançant escales i ascensor. La teva oportunitat de viure en una àmplia i tranquil·la llar prop de la ciutat.


Diagonal de Barcelona: el fracàs del referèndum.\nDiagonal de Barcelona: el fracàs del referèndum. - 05/17/2010\nEn els últims mesos, l'Ajuntament de Barcelona ha anat debatent la reforma de l'Av Diagonal, per a implantar el tramvia de punta a punta de Barcelona. Els grups polítics de l'Ajuntament no es posen d'acord sobre el tipus de projecte. Davant la falta d'acord, es plantegen un plebiscit. Opció A: fer una "Rambla". Opció B: fer un "Boulevard". El que ningú s'esperava, ha estat el triomf de l'opció C: no fer res. La crisi està servida, i ja s'ha cobrat el cap del primer tinent d'alcalde, el possible "hereu" de l'alcalde Jordi Hereu, Carles Martí.


Martínez Benazet titlla d'elevada i alarmant però no inesperada l\nLa dinàmica d'aïllaments de classes senceres i d'alguns col·lectius o empreses senceres serà habitual els propers mesos i hem d'aprendre a conviure-hi. Així ho ha dit el ministre de Salut, Joan Martínez Benazet, que assegura que l'altra alternativa seria tornar al confinament total, que no és factible. Davant aquesta realitat, recorda la importància de mantenir la distància social, l'ús de mascareta i el rentat de mans.\nAmb els darrers nous contagis comptabilitzats, prop d'un centenar, la incidència de positius diu el ministre és "elevada i alarmant" però no inesperada ja que coincideix amb el retorn de les vacances i el pont de Meritxell.\nLa taxa de reproducció del virus ha passat del 0,8 de fa uns dies a l'1,5 d'ara, però tot i això Joan Martínez Benazet confia que la rapidesa en el rastreig i el cribratge contingui els contagis. Remarca que "si guardem la distància, utilitzem mascaretes, la higiene de mans, i restringim les nostres relacions socials, la taxa de reproducció tornarà a estar per sota de l'1%".\nL'onada actual de contagis no té res a veure amb la primera, segons el titular de Salut, ja que considera que ara s'estan diagnosticant tots aquells casos que no es veien abans, que són els asimptomàtics o amb casuístiques molt lleus de la malaltia. Afegeix que "aquest diagnòstic és el que ha de permetre que no tinguem aquella punta tan virulenta i agressiva que vam tenir en la primera onada".\nConfia que a final d'any o principi del següent arribi la vacuna per a un 15% de la població. Anirà destinada "a les persones més vulnerables, els professionals de la salut i el personal dels centres sociosanitaris, és a dir, a les persones més fràgils i les que les atenen".\nFins aleshores caldrà seguir aïllant els positius i els seus contactes. Fet que suposarà haver d'enviar classes senceres a casa o fins i tot tancar algunes empreses alguns dies.\nSerà habitual fins que no hi hagi una part important de la població immunitzada. El ministre assegura que aquesta és l'única alternativa al confinament total.\nEntrevista completa al ministre de Salut, Joan Martínez Benazet, a l'Ara i Aquí:\nSis persones ingressades per la Covid-19 a l'hospital


Aparthotel Zolotoy Klyuchik Usinsk Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 19 allotjaments a Usinsk.\nUlitsa Lenina 19, Usinsk, Usinsk, Rússia, 169706 - Veure al mapa\nAl visitar Usinsk, vosté es sentirà com a casa a Aparthotel Zolotoy Klyuchik, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Aparthotel Zolotoy Klyuchik, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, habitació familiar, ascensor, servei de llançadora.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Usinsk, faci de Aparthotel Zolotoy Klyuchik la vostra llar.


Sobre “Suïcidi processal”, l’article de Laia Serra | Plataforma 3 d'Octubre\nLa Plataforma 3 d’octubre som conscients que no tan sols és important tenir el relat de cadascun dels fets repressius que vivim en el cor de les organitzacions i de la societat en general, sinó que se’ns fa palesa la necessitat d’analitzar la repressió amb una mirada calidoscòpica: les causes que la provoquen, a qui beneficia i els efectes que se’n deriven. I tot això per tal de afrontar-la individualment i col·lectivament.\nEn aquesta anàlisi també podem donar per fet que els èxits aconseguits per l’activisme social i polític, sovint, han vingut precedits per l’exercici de la repressió i que per tant aquesta ha de ser assumida com un element inevitable.\nTanmateix sorgeix la pregunta incòmoda: ¿com es pot mantenir l’exercici del dret a la protesta reivindicant drets i llibertats (ben legítims) i fer-ho violentant l’actual sistema establert, si no dotem la ciutadania d’eines polítiques sòlides per mantenir la lluita i no claudicar?\nDavant el risc d’entrar a presó o bé de les elevades multes de què són objecte tants i tants joves, molts d’ells opten pel “suïcidi processal” tal com l’anomena l‘advocada penalista Laia Serra en el l’article publicat al diari Ara.\nLa raó és molt clara: aquests joves davant de la impunitat que beneficia els repressors, senten impotència i indefensió.\nDireu que la Laia no descobreix la sopa d’all, però és innegable que l’article ens convida a conscienciar-nos de la magnitud del problema, certament pervers i, en conseqüència, a crear les estratègies pertinents. Aleshores, el clam de “No esteu sols, no esteu soles” pren tot el seu sentit.\nL'entrada va ser publicada el Opinió per webmaster2. Guarda l'enllaç permanent.


La PDM redueix el seu absentisme laboral en xifres inferiors a la mitjana del sector - Altea Digital\nImma Orozco, regidora responsable de l’Empresa Pública Municipal (PDM), ha informat sobre el balanç de l’absentisme laboral de la plantilla PDM de l’any 2016 que llença xifres molt positives. En este sentit, durant l’any passat es van reduir les baixes respecte a l’any 2015 un 32,6%, una baixada que s’ha produït sense reduir la plantilla. Les jornades perdudes durant l’any 2016 han sigut 1.088, una xifra bastant inferior a les 1.614 de l’any 2015 i 1.637 de 2014. ”El que significa que amb el mateix personal, és com si haguerem tingut dos operaris més”, explicava Orozco.\nSegons la regidora, ‘’estes dades reflecteixen l’òptima gestió dels seus recursos humans per part de la PDM, que s’aconsegueix gràcies a la professionalització que aporta el treball del Gerent’’. Una gestió que es basa en la formació continuada a través de cursos i el repartiment generalitzat dels epis. A més, cal destacar que la mitja de l’absentisme laboral del sector és d’un 5,45%, i la d’Altea es situa en un 2,57%, menys de la meitat de la mitjana.\nPer a Imma Orozco, estes bones dades no solament suposen una millora dels serveis municipals que ofereix la PDM, sinó també un important estalvi per a la pròpia Empresa Pública.\nPer últim, la regidora, en nom de tot l’equip de govern, ha agraït a les persones que treballen a la PDM el servici al poble d’Altea, ”agraïm l’esforç i implicació de tots els treballadors de la PDM, que estan posant molt de la seua part per aconseguir estes dades tan favorables”.


Numància-Barça B: La insistència no té premi (1-0) - FC Barcelona\nHomeFutbolBarça BNotíciesNumància-Barça B: La insistència no té premi (1-0)\nNumància-Barça B: La insistència no té premi (1-0)\nUn solitari gol de Gaffoor tomba el filial, que malgrat la seva lluita no puntua a Los Pajaritos\nDongou, en el partit d'anada davant el Numància / ARXIU - FCB\nEl Barça B ha perdut aquesta tarda a Los Pajaritos per un solitari gol de Gaffoor a la sortida d’un córner. L’equip de Jordi Vinyals ha tingut diverses ocasions i ha lluitat fins al final, però ha acabat encaixant una nova derrota que els deixa com a cuers de la Lliga Adelante.\nGaffoor fa l’1-0\nEl filial ha saltat al terreny de joc amb la intenció d’avançar-se al més aviat possible. Tot just al minut 6 el porter local ha evitat que Munir, primer, i després Sandro, obrissin la llauna. Abans del quart d’hora de joc una doble ocasió de Halilovic podria haver significat el 0-1.\nEl Numància, però, s’ha avançat quan Gaffoor ha rematat de cap un córner per fer l’1-0 (min 22). Abans del descans, Sergi Enrich ha estat a punt de fer el segon gol local a la sortida d’un córner, però el Barça B també podria haver marcat l’empat si un xut desviat per Gumbau hagués acabat a dins. El porter Munir, però, ha evitat la igualada i així s’ha arribat al descans.\nA la represa Patric ha estat a prop de fer l’1-1 i ja al minut 70 Dongou ha rematat de volea una centrada de Juan Cámara. El porter Munir ha tornat a estar providencial rebutjant el xut i evitant que els de Vinyals veiessin porteria. Suárez, però, també ha hagut de treure una bona mà perquè el Numància no marqués el segon gol per tancar definitivament el marcador.\nDurant els minuts finals el porter blaugrana ha pogut desviar un xut d’Íñigo Pérez, i l’última ocasió del partit ha passat per les botes de Grimaldo. La seva rematada, però, ha marxat per sobre el travesser i, d’aquesta manera, s’ha certificat una nova derrota del Barça B, que haurà de seguir lluitant per sortir de la zona de descens.\nNumància: Munir, Gaffoor (Juanma, min 65), Pedraza (Regalón, min 62), Iñigo Pérez, Julio Álvarez (Del Pino, min 73), Isidoro, Vicente, Kader, Cicinho, Sergi Enrich, Dani Calvo.\nFC Barcelona: J. Suárez, Palencia, S. Juste, Edgar Ié, Grimaldo, Gumbau, Patric (Maxi Rolón, min 77), Halilovic (J. Cámara, min 69), Adama, Sandro (Dongou, min 54) i Munir.\nGols: 1-0, Gaffoor (min 22).\nÀrbitres: González Fuertes.


Exposició "Consum Responsable" al claustre de la Diputació de Girona - Jornal.cat\nExposició "Consum Responsable" al claustre de la Diputació de Girona\nDimecres, 17 de desembre de 2008 | 00:05 h\nEl Claustre del Palau de la Diputació de Girona acull durant les festes de Nadal l’exposició "Consum Responsable". Juntament amb la mostra s’ha editat un calendari gratuït per promoure la reflexió sobre el consum sostenible durant tot l’any.\nLa mostra consta d'un seguit de fotografies i escrits que denuncien les pautes de consum a què indueixen les actuals campanyes de publicitat, especialment durant les festes nadalenques. D’aquesta manera es vol sensibilitzar els consumidors sobre la crisi mediambiental i les desigualtats socials i, a la vegada, proposar-los un canvi d’hàbits cap un consum més conscient, auster i sostenible.\nAquest és el tercer any consecutiu que se celebra aquesta campanya però enguany el seu àmbit d’acció no es limitarà només al Nadal sinó que s’estendrà durant tot el 2009. Per aquest motiu també s’ha editat un calendari de paret gratuït amb les fotografies i texts de l’exposició.\nL’exposició forma part d’un campanya de sensibilització organitzada per la Coordinadora d'ONG Solidàries i la Càtedra UNESCO de Desenvolupament Humà Sostenible de la Universitat de Girona.


Mas carrega contra el fiscal del ‘cas Palau’ i reitera que CDC no va cobrar comissions | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nMas carrega contra el fiscal del ‘cas Palau’ i reitera que CDC no va cobrar comissions\nL'expresident de la Generalitat diu que confia en el seu extresorer i no en Millet i Montull, que han pactat per no anar a la presó\nBarcelona 29 MAR 2017 - 17:41\tCEST\nArtur Mas. Albert Garcia / Vídeo: REUTERS\nL'expresident de la Generalitat Artur Mas ha carregat aquest dimecres contra el fiscal del cas del Palau de la Música de Barcelona i ha reiterat que Convergència Democràtica (CDC) no va cobrar comissions de la institució musical a canvi de la concessió d'obra pública. Durant més de mitja hora, Mas ha volgut dissipar al Parlament qualsevol ombra de dubte sobre el finançament del partit que presideix (ara anomenat PDeCAT) i ha deixat anar acusacions velades contra el ministeri públic.\nMas ha acudit a la comissió d'assumptes institucionals a petició dels grups de l'oposició després que els saquejadors confessos del Palau, Fèlix Millet i Jordi Montull, declaressin en el judici del cas l'existència d'aquestes comissions per finançar CDC: el 2,5% de l'import de les adjudicacions d'obra pública per al partit i un altre 1,5% que es van repartir tots dos directius del Palau. L'expresident no ha estalviat crítiques a tots dos acusats, dels quals ha dit que "van enganyar el Palau, van enganyar les seves famílies i han enganyat tothom".\nGordó a un licitador: “No obeeixes el president, a veure què passarà”\nConvergència s’asseu al banc dels acusats\nDavant de les confessions inculpatòries de Millet, Montull i seva filla, Gemma, Mas ha insistit que l'extresorer del partit, Daniel Osácar, "no ha canviat la seva versió ni un mil·límetre, diu el mateix que el que va dir al principi". Ell també podria haver arribat a un acord amb la fiscalia "però no ho ha fet", ha insistit Mas. "La meva confiança en Osácar era i és plena i total. Ho he dit moltes vegades. Confio més en la versió del senyor Osácar que en la de Millet o Montull", ha reiterat. "No donem credibilitat al que diuen Millet i Montull com si fos un text sagrat", ha insistit Mas en el seu segon torn.\nMas ha advertit que era la tercera vegada que donava explicacions al Parlament per aquest cas i que no hi havia cap novetat, més enllà que "determinats acusats han pactat amb la Fiscalia a canvi de modificar les seves versions inicials de les declaracions, en alguns casos per rebaixar escandalosament les penes". L'expresident ha admès que aquest pacte entre els acusats i la Fiscalia és legal, però ha insistit que "entre anar a la presó i no anar hi ha gent que canvia la versió", ha dit.\nL'expresident sí que ha admès que CDC va rebre donacions de diversos empresaris i societats que eren legals, però no ha sabut explicar d'on provenien, tal com li ha reclamat la líder de Ciutadans, Inés Arrimades."Pregunti a ells per què donaven diners a CDC, serà perquè creuen en les idees o en el model de país, no m'ho preguntin a mi", ha dit Mas.\nEn un altre moment, ha qüestionat l'actuació de l'exdirector del Palau de la Música Joan Llinares. "Ell no va trobar els convenis entre les fundacions de CDC i el Palau, els hi vam donar nosaltres", ha dit. Es tractava d'acords entre ambdues parts que van suposar uns ingressos per al partit i que després que esclatés el cas, al juliol del 2009, Mas va ordenar retornar. "Vaig considerar que això fregava la línia de la moralitat, que no és la de la il·legalitat, decidim tornar els diners", ha afegit.\nEn la mateixa línia i per estendre l'ombra de dubte, Mes ha deixat caure que "hi ha nou milions d'euros desapareguts del Palau als quals ningú els atribueix una destinació. I això res té a veure amb CDC". Per això, s'ha preguntat que no s'investigui aquesta quantitat i, per contra, el finançament de CDC "es mira al mil·límetre, però d'aquests nou milions ningú es preocupa".\nL'exmandatari català ha insistit que en el procés judicial "no hi ha ni una sola prova nova" i ha criticat que el fiscal va "intentar demostrar que les donacions a CDC són per obra pública sense investigar l'adjudicació d'obra pública". Per a Mas, aquesta investigació no s'ha produït "perquè saben que les adjudicacions estan ben fetes, no va haver-hi tracte de favor ni comissions".\nMes ha reblat que la tesi del fiscal "no es pot seguir sostenint al judici" i ha resolt aquest apartat amb una metàfora. "És el mateix que dir que hi ha goteres i no mirar al sostre. La primera obligació és mirar al sostre", ha dit.\nEn el seu segon torn d'intervenció, Mas ha evocat la cèlebre frase de Pasqual Maragall pronunciada el 2005 al Parlament i dirigida a CiU. "Vostès tenen un problema, que es diu 3%". En opinió del que llavors era líder nacionalista, Maragall, llavors president de la Generalitat, va fer aquesta afirmació perquè "hi havia una pressió terrible sobre el seu govern per la gestió per l'enfonsament del Carmel", però ha revelat que li va preguntar directament sobre el perquè d'aquesta afirmació. "Em va dir que ho havia dit perquè ho havia llegit en un diari", ha afegit Mas.\nLa compareixença de Mas ha durat tres hores i tampoc s'han pogut evitar al·lusions i crítiques al procés independentista, segons vinguessin d'uns partits o d'uns altres. Sí que hi ha hagut una picabaralla dialèctica amb el diputat de la CUP Benet Salellas, que ha resolt Mas amb una frase fora de micròfon: "Quant us molesto!"


Club EPSEB Alumni - Professionals de l’edificació. Treballar com a professional lliberal\nConeix el proper 3 d'octubre a les 19:00 a la Sala d'actes de l'EPSEB l’experiència de diferents professionals de l’edificació que tenen una cosa en comú: treballen per compte propi. En aquesta sessió els ponents convidats parlaran de com desenvolupen la seva activitat professional com a autònoms. Donaran tots aquells consells que ells mateixos haurien volgut conèixer quan van començar en l’exercici liberal i respondran les preguntes dels assistents.\nS’abordaran els temes més bàsics i pràctics sobre l’inici de l’activitat com a professional liberal, però també hi haurà temps per parlar del present i el futur de la professió, amb l’objectiu de seguir el millor camí possible i aconseguir que la vida professional sigui fructífera i satisfactòria.\nEls professionals convidats a aportar la seva experiència són:\n- Toni Floriach\n- Nandi Dorado\nClub EPSEB Alumni UPC Alumni\nEtiquetas: Club EPSEB Alumni UPC Alumni


SUITE DE NOVETATS DE NAXOS III\nNaxos és una de les principals discogràfiques mundials amb un catàleg que va saber apostar per tot el repertori, amb intèrprets solvents tot i que allunyats de l’estrellat mediàtic i jugant amb un sistema de producció empresarial deslocalitzat. Tot això li va servir per a rebentar el negoci del disc tal i com va indicar un reconegut crític internacional. No obstant, avui en dia és l’únic gran segell amb un tiratge de novetats mensuals amplíssim (segells com CPO, també molt actiu, no sobrepassa la desena mensual. Les seves aportacions abracen tots els gèneres de la música culta i quasi tots els períodes.\nMercadante i la flauta\nNaxos ha editat el segon volum de l’obra per a flauta del compositor italià Saverio Mercadante (1795-1870), bàsicament recordat com a operista dels anys daurats del melodrama italià, es a dir, la primera meitat del segle XIX. Novament és Patrick Gallois el protagonista d’aquest registre pel qual, per exemple, ha reconstruït la partichela de la segona flauta en el Concert per a dos flautes en Re major de 1816, que interpreta Kazunori Seo amb la Czech Chamber Philarmonic Orchestra de Parbudice, amb el propi Gallois a la direcció i la primera flauta. Amb pocs precedents a Itàlia -com el de Cimarosa o el de Rabboni-, per a ser un tipus de concert més valorat a França, aquest últim destaca el seu tercer moviment, a ritme de polonesa que tanca una obra amb evident estètica divuitesca, classicisme formal, un toc rococó per amb una escriptura molt cantable -belcantista- i orquestra formada per corda, dues trompes y dos oboès\nEls resultats són convincents a tot el disc pel que fa a color, idiomatisme, equilibri de textures en una captació de so molt bona en un disc amb quatre obres més com el Concert per a flauta i orquestra núm. 6 en Re major, la Introducció, llarg, tema i variacions sobre un tema de l’ària “Bell’alme generose” de l’escena final de l’òpera Elisabetta, Regina d’Inghilterra de Rossini; i els 20 capricis per a flauta, que és la més antiga de les peces seleccionades, composta entre 1811 i 1814 com a exercici per a sistematitzar diferents aspectes tècnics com els tresillos, atacs, posició dels llavis, escales, digitació, articulació, etc. Per la seva part, el Concert per a flauta i orquestra número 5 en Fa major data entre 1817 i 1819 i s’assembla més a un concertone de set minuts de duració. No posseeix la configuració tradicional en tres moviments ràpid-lent-ràpid si no un breu Allegro com a introducció, un Andante amb tres variacions i coda. En la segona de les variacions per exemple la flauta dialoga amb el clarinet i en la tercera, ho fa amb el trombó amb el clarinet en funcions de veus secundaries. La coda, també breu com les variacions segueix preceptes marcadament rossinians reafirmant l’admiració que Mercadante professava pel gran compositor en els seus anys d’estudiant a Nàpols, just en el moment en que Rossini precisament va estrenar nombrosos títols en el Teatro San Carlo.\nKozeluch: segon volum de simfonies\nEntre els molts projectes d’integrals que Naxos va satisfent de mica en mica, també cal comptar amb el segon volum de les simfonies de Leopold Kozeluch (1747-1818) que va tenir una gran incidència a la seva època i a l’Europa Central com a compositor, pianista i professor, juntament amb Dussek (amb qui va estudiar quan era jove), Myslivececk, Dittersdorf, Gluck, Vanhal, Gassmann o Rossetti. Com ells i tants altres musics txecs que varen circular per Viena i Anglaterra, va ser un formador de la simfonia potenciant el desenvolupament de la forma sonata. Després d’establir-se a Viena, entre 1779 i 1787 va llegar 17 exemples, del quals un es dóna per perdut, més dues simfonies concertants.\nLes quatre simfonies enregistrades -entre finals d’agost i principis de setembre del 2017- són entretingudes, equilibrades, clarament identificades amb l’estètica rococó, amb algunes sorpreses instrumentals (el solo de fagot doblant els violins al trio del Minuet de la Simfonia en Fa mayor PosK I:4), amb uns primers moviments que responen a una construcció sonatística basada en dissenys i idees temàtiques diferenciades i breus. No obstant, resulten considerablement modestes al davant de les composicions mozartianes i haydinianes del mateix gènere. Dues d’elles estan dividides en quatre moviments i les altres dues, les escrites en Re major, la PosK I:1 i la PosK I:D3, ho són en tres seguint la clàssica alternança ràpid-lent-ràpid. La primera de les esmentades, Simfonia PosK I:1, amb trops comuns com els ecos de caça en les trompes al Rondó en episodis encapçalats per les fustes enmig de diàlegs amb les cordes; mentre que la segona citada, compta amb un primer moviment que incorpora trompetes i timbales, jocs de crescendi i sforzandi als moviments extrems.\nL’edició segueix l’austeritat i simplicitat característica de Naxos, amb una captació de so bona que ofereix una notable presència del baix continu en les quatre simfonies. Per la seva banda, la Czech Chamber Philharmonic Orchestra Parbudice amb la participació al clavicèmbal de Jirina Dvoráková, dirigits per Marek Stilec, recrea estimablement aquestes simfonies en idiomatisme, color, vivacitat rítmica i perfils dinàmics.\nJoseph Marx i el simfonisme epigonal\nUn altre compositor que també sembla ser objecte d’una integral simfònica és l’austríac Joseph Marx (1882-1964). En aquest primer volum s’ha gravat l’ambiciosa Trilogia de la natura (1922-25) formada per tres poemes simfònics: la Symphonic Night music (1922), mística i evocativa del Jardí de l’Edèn ; Idylle (1925) i Eine Frühlingsmusik (1925), la més straussiana de les tres. Totes són un clar epígon del postromanticisme tot i que menys inspirades que les obres d’un Korngold, Casella, Respighi o Schreker. En part, es deu a una xerrameca massa abundant que li treu mèrits a un desenvolupament orgànic, de censures ben dissimulades. La música de Marx posseeix un encant indiscutible per les seves sonoritats màgiques i etèries, d’efectes embolcalladors i una instrumentació d’un ample aspecte cromàtic. Juga amb textures denses i canviants i resulta hàbil en el contrapunt, les progressions harmòniques, així com en els rampells i l’opulència característiques del post-romanticisme, sense la violència i l’heterogeneïtat expressionista. Tot plegat es banya d’un lirisme mel·liflu i d’un indubtable domini tècnic de l’orquestra com a instrument, encara que lluny de l’irresistible melodisme d’ Strauss o Puccini, o l’extrema sensualitat i delicadesa de Debussy. Aquests darrer, per cert, inspira Idylle i el seu solo de clarinet en la secció central. A més hi ha un motiu que apareix en les tres obres, que inicia la primera i clou la tercera, reforçant la cohesió d’aquest tríptic que Clemens Kraus va estrenar el 1926 a Frankfurt i Viena.\nResumint, un bon compositor amb una música bella i agradable d’escoltar que, com tants altres recuperats per Naxos o altres segells centreeuropeus (CPO, MDG, BIS, Timpani,...), no ha resistit el pas del temps i les derives estètiques i tècniques del segle XX. La recreació de les tres obres compta amb el detallisme, l’equilibri i la solidesa de l’alemanya Bochum Symphony Orchestra dirigida per Steven Sloane que configura un d’aquells tàndems d’orquestres de mitjana qualitat -mediocre pels snobs del món musical- els resultats globals dels quals sorprenen i satisfan. Sens dubte, un disc per a que els romàntics empedreïts gaudeixin.


Les obres d'enderroc\nL'Ajuntament de Mataró enderroca les naus industrials del carrer Miquel Biada, a la cantonada amb el carrer Tetuan, on s'ha de reconstruir l'antiga nau de Can Fàbregas i de Caralt per albergar la Casa de la Cultura Popular de Mataró. El projecte està lligat a la transformació urbanística de la zona on també està previst que pròximament s'hi aixequin uns grans magatzems del Corte Inglés. De fet, és l'empresa qui ha de pagar els prop de 3 milions que costa la reconstrucció de Can Fàbregas, segons estableix el contracte signat amb l'Ajuntament. L'obra, però, no començarà fins que es desencalli la construcció dels grans magatzems, que està encallada als jutjats per un contenciós de l'Assemblea Pagesa.\nL'Ajuntament vol tenir el sòl a punt per al moment en què el Corte Inglés decideixi començar a fer els pagaments compromesos per tirar endavant aquesta obra, valorada en gairebé 3 MEUR. En paral·lel, els serveis tècnics municipals treballen en la redacció del projecte executiu de la reconstrucció, així com de construcció d'una sèrie d'annexos. Els terminis de l'obra definitiva, els marcarà, però, el Corte Inglés, que no farà cap avançament de diners fins que tingui totes les garanties jurídiques per poder aixecar els grans magatzems.\nPossible aparcament provisional\nLa regidora d'Urbanisme, Núria Calpe, ha explicat que es va reunir amb l'alcalde, David Bote, i amb representants de l'empresa que van reiterar el seu interès per instal·lar-se a Mataró. A més, també els haurien explicat que quan hi hagi totes les garanties jurídiques per tirar endavant el projecte, la Casa de la Cultura Popular es podria executar abans per motius econòmics. Mentre això no passi, l'Ajuntament podria plantejar-se aprofitar el solar per donar-li un ús provisional, com ara un aparcament en superfície.


Fundació Andreu Nin: d’agost 2010\nCarrer dedicat a un milicià del POUM\nLa mobilització dels veïns ha tingut èxit i després de més d'un any de demanar-ho, Paisatge Urbà, de l'Ajuntament de Barcelona, ha restaurat i protegit les lletres de l'antic carrer Miquel Pedrola. Caldrà celebrar-ho. De momemt, el col·lectiu La Conga ha realitzat el següent video en col·laboració amb els veïns de la Barceloneta. Mireu i escolteu:\nPublicat per Fundació a 12:48 Cap comentari:\nMemòria revolucionària i actualitat del llegat del POUM\nLa Fundació Andreu Nin és un punt de trobada per a la gent d'esquerres que reivindica el llegat del Partit Obrer d'Unificació Marxista, el POUM, una organització comunista, profundament democràtica i revolucionaria, que va jugar un paper clau a Catalunya i Espanya durant la segona meitat dels anys 30.\nAquesta tardor, en ocasió del 75è aniversari del naixement d'aquest partit, la Fundació Andreu Nin convoca unes jornades dedicades a la reflexió i el debat sobre la revolució espanyola. Actes dedicats al rescat de la memòria del POUM, però amb la vista posada en les necessitats actuals de la classe treballadora. Unes jornades que es celebraran en un context de mobilització social. Tindran lloc després de les manifestacions de l'onze de setembre i immediatament després de la vaga general convocada pels sindicats en contra de la reforma laboral i les mesures destinades a fer recaure tot el pes de la crisi econòmica sobre les esquenes de qui no l'ha provocat: treballadors i pensionistes.\nPublicat per Fundació a 11:12 Cap comentari:\nMemòria revolucionària i actualitat del llegat del...


Juga net, amb tu tots guanyem\nNúm habitants: 28.772\nEntitat organitzadora: Ajuntament de Martorell\nAquesta campanya pretén donar continuïtat a la campanya global que es va dur a terme a Martorell el 2018 sota el lema ‘Juga NET, amb tu tots guanyem’. En aquest cas, a més a més de sensibilitzar la ciutadania sobre els impropis que contenen les diferents fraccions reciclables, es vol conèixer quins són els hàbits de recollida selectiva i el grau de satisfacció de la ciutadania a partir d’enquestes.\nAmb aquest objectiu, un equip d’educadors ambientals itinerants enquesta la ciutadania i transmet informació sobre reciclatge durant tres setmanes. Cada unitat familiar que respon l’enquesta rep una bossa plegable com a reclam.\nA més a més, s’entrega un díptic que conté un plànol del municipi amb la ubicació de tots els mitjans de recollida selectiva de residus al servei de la ciutadania amb pictogrames.\nL’equip d’educació també compta amb materials sobrant de campanyes anteriors per entregar a la ciutadania que vulgui ampliar la informació. A les famílies amb infants també se’ls ofereixen els jocs que s’han fet en anteriors campanyes.\nImatges de la campanya d’educació ambiental itinerant\nDíptic informatiu per a les persones enquestades\nJocs per a les famílies amb infants


Carrer de l'actor teatral Joan Santacana | Mapes de Patrimoni Cultural\nCarrer de l'actor teatral Joan Santacana\nCarrer de l'actor teatral Joan Santacana El Papiol\nA la vessant sud del municipi, en un replà\n08158 - 139\nCarrer d'interès des d'un punt de vista de l'evolució de l'arquitectura popular al municipi. D'una manera especial destaquen la masia que finalitza pel sud el vial (Cal Xullo) i la major part dels edificis que corresponen al flanc de números parells. En general es tracta d'habitatges mitganers d'un i dos pisos.\nAquest carrer correspon a la part de les edificacions del poble que estaven relacionades amb l'explotació pagesa de la vessant del municipi que domina la vall del Llobregat. Estan situades en una curva de nivell topogràfic que permet la construcció en replà.\nPels volts de 1900 el carrer es deia de la Creu, després es va anomenar de Salvador Seguí, dirigent obrer conegut com el "noi del sucre" i posteriorment, de l'actor teatral Joan Santacana (Faura Arís, 1996: 161).


24 d'octubre de 2020 - Balaguer Televisió\nDaily Archives: 24 d'octubre de 2020\nUn cop analitzades les propostes presentades als Pressupostos participatius, la Paeria de Balaguer les ha donat a conèixer aquest vespre en la Sessió de propostes, que s’ha pogut seguir pel canal de Youtube de la Paeria de Balaguer. A l’acte...\nEl sector de la restauració de Balaguer afronta una situació complicada amb les darreres restriccions imposades pel Govern. Els bars i restaurants només poden mantenir la seva activitat si serveixen menjar per emportar o a domicili. Això els permet salvar...\nL’Associació Espanyola Contra el Càncer (AECC) celebra del 25 al 31 d’octubre la cursa En Marxa a Balaguer, que té l’objectiu de recaptar fons per lluitar contra aquesta malaltia. Enguany la prova solidària es farà al llarg de la setmana...


Ara cuina: Carré de porc a la taronja\nCarré de porc a la taronja\nSi voleu que unes simples llonces es transformin en un plat que entri pels ulls i amb una textura de carn ben diferent de l'habitual, no dubteu en fer aquest plat. La salsa de taronja acompanya aquest plat d'alló més bé. El fet de coure la peça d'un sol cop, fa que la carn quedi molt melosa i agradable, a part com totes les coccions al foc és ben senzilla. Us la recomano per a un dia especial!!\nUn carré de porc\nEl suc de 3 taronges\nPreescalfeu el forn a 190º. Expremeu les taronges i barregeu el suc amb les dues cullerades de mel. Poseu el carré en una plata apte per anar al forn. Salpebreu la carn i poseu per sobre la salsa de taronja. Poseu-hi una mica d'oli per sobre i poseu-la al forn.\nDeixeu que cogui entre una hora i una hora i mitja. Cada quart d'hora, aneu regant-lo amb el suc de taronja del fons de la plata. Per calcular bé la cocció, si teniu un termòmetre de carn, introduï-lo dins la carn, quan arribi a una temperatura interna de 71º voldrà dir que ja estarà cuita. Serviu-la en una plata i acompanyeu-la amb una salsera amb la salsa a part.\nPublicat per Ara cuina a 20:14\nEtiquetes de comentaris: Carn, Tupper\nTapa't de tapes 26 de gener de 2014, a les 20:24\nUn plat fàcil de fer i molt gusós, sussi. Boníssim!!\nAra cuina 27 de gener de 2014, a les 21:33\nSi m'ha sorprés. petons!\nLa Núria 27 de gener de 2014, a les 0:13\nQuina pinta! Després del cap de setmana intensiu amb el "porc" com a protagonista... ens hi haurem d'animar! Nyam!\nNo tot són postres 27 de gener de 2014, a les 10:01\nque gustós ha de ser. m'agrada.\nAra cuina 27 de gener de 2014, a les 21:35\nSi que n'és, petons!!!\nPalmira POM 27 de gener de 2014, a les 11:21\nL'aspecte és boníssim, una presentació genial amb un ingredient i una recepta ben senzills, m'encanta la carn de porc amb taronja, m'apunto l'idea per un cap de setmana!\nAra cuina 27 de gener de 2014, a les 21:36\nGràcies Palmira, petonets!!\nGemma 28 de gener de 2014, a les 10:05\nEl carré és una part del porc que no faig mai, però ara que tinc aquesta recepta la provaré.\nI tens raó que la salsa de taronja combina super bé amb el porc.\nAra cuina 4 de febrer de 2014, a les 9:24\nJo tampoc l'havia fet mai i val la pena!!\nMaría 29 de gener de 2014, a les 19:23\nQue carne mas rica, y mas sencilla de hacer, tomo buena nota de ella. Besicos\nSencilla y con resultados estupendos!!\nUnknown 30 de gener de 2014, a les 2:35\nAra cuina 4 de febrer de 2014, a les 9:25\nBienvenida Naroa, me encanta recibir visitas de Sudamerica!!! un beso\nGotets de fruita de la passió i pannacotta


Appartamento Mare Sardegna Siniscola Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Gramsci 36, Siniscola Town Center, Siniscola, Itàlia, 08029 - Veure al mapa\nMés informació sobre Appartamento Mare Sardegna\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Siniscola, no busqui més enllà de Appartamento Mare Sardegna. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Siniscola. Lloguer de cotxes, servei de llançadora, lloguer de bicicletes, àrea de fumadors, cuina compartida són només algunes de les comoditats que fan que Appartamento Mare Sardegna sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara balcó/terrassa, ventilador, nevera, plat de dutxa, rentadora per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Appartamento Mare Sardegna la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Siniscola.


Touristforum - Setmana Santa a l'Alemanya Romàntica\n08, 09 i 10 d'Abril\nAnimeu-vos aquesta Setmana Santa a recórrer una de les regions més famoses del país: l'Alemanya Romàntica. Aquest complet viatge us portarà a navegar en un creuer per la famosa vall del Rhin, descobrir els paisatges replets de vinyers de la vall del Mosel·la i conèixer ciutats plenes d'encant com a Colònia, Coblenza o Trier.\n1. Descobrireu els bells paisatges formats per les valls dels rius Rin i Mosel·la.\n2. Coneixereu algunes de les ciutats més boniques d'Alemanya: Colònia, Trier i Koblenz\n3. Recorrereu el Rin en un vaixell turístic passant pels encantadors poblets de la vora del riu.\nPresentació al teu aeroport d'origen 90 minuts abans de l'hora prevista de sortida del vol destinació a Düsseldorf (o Colònia). Tràmits de facturació i embarcament en el vol a Alemanya. A l'arribada trasllat en tren des de l'aeroport fins a la ciutat de Colònia. Check-in a l'hotel i resta del dia lliure (segons l'hora d'arribada del vol) per començar a gaudir d'una de les ciutats més boniques d'Alemanya. Nit a Colònia.\nDia 2. Colonia-Coblença\nAvui disposes de gairebé tot el dia per visitar la ciutat de Colònia, on destaca la seva Catedral gòtica, els museus i les esglésies romàniques. No deixis de provar la "Kölsch", típica cervesa de Colònia, en alguna de les acollidores tavernes que envolten la plaça Heumarkt. A mitja tarda sortida amb tren a Coblença (poc menys d'una hora de viatge). Arribada i check-in a l'hotel seleccionat. Primera nit en aquesta bonica ciutat, situada en un lloc molt estratègic, on conflueixen les aigües de l'Rhin amb les de l'Mosel·la.\nDia 3. La Vall del Rin i Rüdesheim\nAvui visitareu la bella vall del Rhin, carregada d'història, d'espectaculars castells i de bonics pobles típics envoltats de vinyes. El dia comença a Rüdesheim, considerat uns dels pobles més bonics d'Alemanya. S'accedeix amb un tren que triga aproximadament 1 hora des de Coblença. Us recomanem contemplar les vistes de les vinyes des del telefèric del poble. Recorreu els estrets carrers de casc antic d'aquesta bonica població fins arribar a la famosa Drosselgasse, el carrer més emblemàtic de Rüdesheim on abunden les tavernes amb música en viu, ideals per dinar. A les 14: 15h embarcament en un creuer amb el que navegareu durant una mica més d'una hora i mitja pel tram més pintoresc del Rhin fins a arribar a St.Goar. Temps lliure en aquesta encantadora població on us recomanem visitar el magnífic castell de Rheinfels. A les 17: 55h sortida del creuer que, navegant pel Rin, et portarà de tornada a Coblença (2 hores 15 minuts). Nit a Coblença.\nDia 4. La Vall del Mosela i Trier\nAl matí sortida amb tren regional (recomanem seure al costat esquerre del tren) cap a Trier. El recorregut, d'una mica menys d'una hora i mitja, va seguint la bonica vall del riu Mosela. Durant el viatge podreu gaudir de bells paisatges de riu, vinyes i turons coronats per històrics castells. Passareu la major part del dia a la ciutat de Trier (Trèveris). Amb més de 25.000 estudiants, Trier és una de les ciutats històriques més boniques d'Alemanya. Patrimoni de la humanitat per la Unesco des de 1986, és molt coneguda pel seu patrimoni romà, dins del qual destaquen la Porta Nigra, les termes imperials i l'Amfiteatre. Però Trier té molts més monuments d'interès més "recents" com la bellíssima Plaça del Mercat o la Catedral romànica. A última hora de la tarda, tren de tornada a Coblença. Nit a Coblença.\nDia 5. Tornada des de Dusseldorf\nTemps lliure per a les últimes visites fins l'hora indicada per agafar el tren a l'aeroport. El trajecte us deixa a l'estació de tren del mateix aeroport de Düsseldorf (o Colònia). Tràmits de facturació i sortida en vol de tornada al vostre aeroport d'origen. Arribada i final de el viatge.\nEl preu de "Setmana Santa a l'Alemanya Romàntica" inclou\nVols d'anada i tornada a Düsseldorf (o Colònia) amb Taxes d'Aeroport\n1 nit a Colònia a l'hotel i règim seleccionat\n3 nits a Coblença a l'hotel i règim seleccionat\nTren Aeroport de Düsseldorf (o Colònia) - Colònia ciutat\nTren Colònia - Coblença\nTren Coblença - Rüdesheim\nKD Rhine Pass d'1 dia, amb accés a tots els vaixells de la companyia KD (excepte el Rheinjet), vàlid per als trajectes en vaixell de Rüdesheim a St Goar, i de St. Goar a Coblença\nTren Coblença - Trier - Coblença\nTren Coblença - Aeroport de Düsseldorf (o Colònia)\nPlaça del Mercat, Trier © GNTB - Germany Travel\nCastell de Rheinstein © GNTB - Germany Travel


L'Ajuntament de Tarragona ja té les claus per fer de la Tabacalera un gran complex cultural\nL'alcalde Ballesteros va confirmar que a l'edifici noble, de més 34.000 m², s'hi situarà el Museu Nacional Arqueològic\nEl tancament de la representativa fàbrica de Tabacs d'Altadis a Tarragona, el març de l'any passat, accelerava el procés per al traspàs de la titularitat de les instal·lacions a l'Ajuntament de Tarragona, que en aquell moment ja va anunciar que es reconvertiria en el gran complex cultural de la ciutat. Ahir culminava aquest procés amb un acte simbòlic d'entrega de les claus a l'alcalde, Josep Fèlix Ballesteros, que va confirmar que a l'edifici noble, de 34.000 metres quadrats, s'hi situarà el Museu Nacional Arqueològic, i els altres sis edificis de la part posterior, de més de 3.000 m² cadascun, seran també espais culturals. De moment només n'hi ha dos amb el destí concretat: l'un per al Centre de Creació i Pensament Contemporani, i l'altre per a l'arxiu i biblioteca.\n+ A dalt, l'interior d'un dels tallers de l'antiga fàbrica de tabacs, amb alguns extreballadors. A baix, edificis de la part posterior i l'entrega de les claus. Foto: J.F.\nEl traspàs de la Tabacalera a l'Ajuntament «ha estat com un part molt llarg». «Tant, que fem l'entrega de les claus quan el nen ja quasi ha fet la primera comunió», va dir ahir l'alcalde de Tarragona, Josep Fèlix Ballesteros, durant l'acte protocol·lari de lliurament d'unes claus que simbolitzen la presa de posició del consistori de l'impressionant complex urbanístic del segle XIX que queda com a testimoni de l'antiga fàbrica de tabacs.\nEl seu destí ja està concretat: serà el gran complex cultural de la ciutat: a l'edifici noble, de més de 34.000 metres quadrats, s'hi situarà el Museu Nacional Arqueològic de Tarragona, tal com va acordar el gener passat Joan Manuel Tresserras, conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya, l'administració que gestiona el MNAT, tot i que la propietat encara és de l'Estat (de fet, aquest és l'únic museu català que continua sent de titularitat estatal). I els sis edificis de la part posterior, cadascun dels quals té quatre plantes de 760 metres quadrats, tindran també un ús cultural. De moment, n'hi ha dos de concretats: un serà per al reivindicat Centre de Creació i Pensament Contemporanis; i un altre per a l'arxiu i la biblioteca municipals. Per als altres quatre edificis, la regidora de Patrimoni, Rosa Rossell, va dir que caldrà esperar a tenir enllestit el pla d'equipaments culturals, que en aquests moments està en procés d'elaboració.\nPerò el calendari d'actuacions a la Tabacalera no es fixarà fins que no s'hagi acordat el traspàs a la Generalitat del MNAT. I la comissió bilateral Estat-Generalitat que ha de negociar aquest traspàs, que s'havia de reunir aquesta setmana, ha estat ajornada un altre cop. L'alcalde de Tarragona va dir ahir que és a aquestes dues administracions a qui ara toca moure fitxa. «I per respecte institucional des de l'Ajuntament no podem anar més enllà», va explicar. Amb tot, Ballesteros confia que «abans de final d'any» hi hagi el «compromís» per al traspàs de l'Arqueològic.\nPel que fa al finançament, encara no s'han concretat quantitats, però l'alcalde va reiterar que té el compromís del Ministeri de Cultura de finançar el trasllat del MNAT. En les pròximes setmanes, l'Ajuntament farà, només, tasques de «manteniment» de les instal·lacions de l'antiga fàbrica, que en els últims mesos han passat per un procés de degradació.\nL'empresa Altadis ha cedit la Tabacalera al consistori a canvi d'«unes compensacions»: uns terrenys adjudicats en la reparcel·lació de l'antiga Sofrera i d'altres pròxims al pàrquing del carrer Francesc Bastos. El director general d'Altadis, Andrés Pérez, va dir ahir durant l'entrega de les claus a l'alcalde que «de la mateixa manera que al llarg de la seva història milers de tarragonins han estat vinculats a la fàbrica de tabacs, ara el complex ha de ser gaudit per tots els tarragonins». També en record dels treballadors d'Altadis, Ballesteros va anunciar ahir que estudien canviar el nom del passeig de la Independència, on hi ha la Tabacalera, pel de «passeig de les Tabaqueres». «No volem que es perdi la memòria», va dir Ballesteros.\n>La Tabacalera ja és de Tarragona.


CREURE EN EL DEMÀ: BARÇA, CAMPIÓ DE LLIGA 2009 - 2010\nBARÇA, CAMPIÓ DE LLIGA 2009 - 2010\nEl Barça ha guanyat la millor i més disputada lliga de la història amb noranta-nou punts. Messi, amb trenta-quatre gols és bota d'or. Valdès premio Zamora.\nMés de noranta-vuit mil seguidors a l'Estadi. Pot ser que tinguin raó els mitjans i el cule ha deixat de ser negatiu perquè, sens dubte, ningú temia per la consecució d'aquesta lliga. Ningú patia i tothom estava segur que, els nostres jugadors, l'assolirien. Només els primers deu minuts han estat dubitatius, després tot ha estat domini del Barça. Resultat final: Barça 4 - Valladolid 0.\nUna altra nit màgica i una altra lliga al sarró. Amb una mica de sort s'hagués pogut guanyar algun títol més però... I millor no pensar què hagués passat amb l'Eto'o al equip. Una llàstima que això no va està possible.\nLo millor de tot són les sensacions que ens deixa aquest equip i, sobre tot, l'entrenador, en Pep Guardiola. Quin gran entrenador i, quina gran persona!. D'on venien, i assolir quatre títols aquesta temporada, ha estat memorable. Podem ser optimistes perquè segur que continuarem gaudint del millor equip, dels millors jugadors del món i de més títols.\nEl Madrid només ha pogut empatar el seu partir contra el Màlaga i ja fa dies que estan parlant d'un nou projecte i serà el... Naturalment el primer pas serà acomiadar a Pellegrini, un entrenador que ha aconseguir noranta-set punts, tot un record. És la bogeria de la directiva blanca que s'han gastat milions d'euros i no poden acceptar que el seu etern rival li hagi passat la mà per la cara, amb un equip ple de joves del plante.\nEls mitjans de comunicació espanyols; molts d'abast nacional, i alguns pagats també per nosaltres, els culés; han estat tota la temporada ensenyant el que tothom sabem, els seus colors... el blanc. Però no només s'han dedicat a animar a l'equip de la capital sinó que , com és habitual en ells, han atacat sistemàticament al Barça. Quina poca professionalitat! No s'han sortit amb la seva i, per a la seva ràbia, el Barça a guanyat la lliga.\nDiuen que l'omnipotent Florentino Pérez, a la primera part, l'han agafat les càmeres de televisió , quan llegia un missatge de mòbil i, amb cara de circumstàncies, bufava. A la segona no ha sortit ni una sola vegada. Sembla ser que ha donat ordres perquè no el tornessin a enfocar.\nI la Cibeles es queda un altra any amb tanques i sense títols...\nPublicat per Manel a 22:16\nEtiquetes de comentaris: actualitat, Barça, esports\n«La independència de Catalunya serà un gran negoci...\nAznar Receives UN Watch Guardian of Freedom Award\nBANKSY. MURS I GRAFITS\nLLIBRE D'ABSÈNCIES. EN RECORD D'EN DAVID.\nMes enllà de l'Arc de Sant Martí ....\n"VIVA JUPITERRRR Clarament que sense cinturó est...\nAUTORETRAT ALS SEIXANTA-SET ANYS\nEL FETS DEL PALAU. 50è ANIVERSARI.\nHISTÒRIES DE LA PUTA MILI. Deu anys sense servei m...\nUTRECHT (PAÏSOS BAIXOS) I LA DIAGONAL DE BARCELONA...\nManuel Fraga: "Hare todo lo posible para evitar qu...\nGIRONA. TEMPS DE FLORS.\n'LET IT BE' - QUARANTA ANYS DESPRÉS.\nCATALUNYA NORD. ARGELERS, COTLLIURE, CERET\nU.S.A.'S ARMY - NO TOT ÉS EL QUE SEMBLA.\nEL JARDÍ DE LES DELICIES - HIERONYMUS BOSCH


El grup PSOE de Santa Eulària denuncia que el pressupost 2021 deixa sense dotació econòmica l’increment de places de personal. Vicent ‘Benet’ critica que els comptes de l’ajuntament “no responen a les necessitats actuals del municipi, en uns moments molt difícils per la pandèmia.” – Federació Socialista d'Eivissa\nEl grup PSOE de Santa Eulària des Riu ha votat en contra de la proposta de pressupost municipal per al 2021, ja que “no respon a les necessitats actuals del municipi, en uns moments molt difícils per la pandèmia.” El portaveu del PSOE, Vicent Torres ‘Benet’, ha criticat que els pressupostos “no tenen una veritable política social que contempli polítiques de funció pública adequades per a un municipi de 40.000 habitants i no tenen polítiques socials per una població que està sofrint una pandèmia sense precedents”. A més a més, la proposta de l’equip de govern “no contempla veritables mesures per a la tan necessària reactivació econòmica que necessita el municipi”.\nVicent ‘Benet’ ha dit que “no pot ser que d’un pressupost global de més 43 milions d’euros, només es destini una partida que no arribi al milió d’euros (969.360,34 €) per als col·lectius amb més necessitats”. Com ha dit, “això no són veritables polítiques socials”.\nEl portaveu del PSOE ha advertit que “no només estam davant d’una greu crisi sanitària, sinó també davant d’una greu crisi econòmica i social, sense precedents. Crisi que afecta de ple a la principal indústria que sustenta l’economia d’aquest municipi, que és el turisme, i per tant aquí és aquest ajuntament hauria de fer un esforç més gros per ajudar a tots aquells col·lectius que estan sofrint en primera persona i per reactivar l’economia del municipi al més aviat possible.”\nEl portaveu del grup PSOE s’ha mostrat especialment crític amb els “enganys” de l’equip de govern de Santa Eulària respecte al capítol de personal, que continua, un any més, sense dotació econòmica per a la creació de noves places: “En el pressupost 2020 es va aprovar una despesa de capítol I amb un total de 34 places sense estar dotades pressupostàriament. Per al 2021, arribam a un total de 52 places sense dotar. “És a dir, tenim un total de 18 places més sense dotar”, ha criticat ‘Benet’, qui ha preguntat a l’equip de govern de Carmen Ferrer “on és la incorporació anunciada?” Es tracta de “places importants, com són un arquitecte, TACs, tècnic de joventut, subinspector de policia… sense dotar pressupostàriament”, ha criticat.\nVicent ‘Benet’ també ha manifestat que “el personal és el motor que mou la corporació i es mereix la màxima atenció”. Les polítiques en matèria de personal “han de ser prioritàries i aquí les trobem a faltar”. El grup PSOE seguirà reclamant la corresponent RLT, que es posi en marxa la corresponent carrera professional dels treballadors i de les treballadores de l’ajuntament, i un conveni que contempli equiparacions salarials dins del marc legal establert, així com un pla d’igualtat d’oportunitats, tal com estableix la normativa vigent, ha explicat.\nEl grup PSOE critica que l’equip de govern de Santa Eulària confia en la incorporació dels romanents, respecte a les inversions a realitzar en 2021. No obstant això, “el compte anual no serà aprovat fins, almenys, el març de 2021, i, per tant, el dia d’avui no poden comptar amb aquesta partida a efectes d’equilibri pressupostari.” El portaveu socialista ha manifestat que “ens preocupa molt aquest optimisme en la previsió d’ingressos”.\nVicent ‘Benet’ ha insistit que “des del nostre grup apostam perquè l’obra pública sigui motor que reactivi l’economia”, però el capítol d’inversions “s’incrementa només en un 2,01 per cent”. En el pressupost no hi ha “cap projecte d’escoleta pública, cap projecte de centre de dia, cap projecte on realment es vegin intencions clares de reactivació”. Com ha insistit el portaveu del PSOE, Santa Eulària té una població de quasi 40.000 habitants i són moltes les necessitats que no recullen aquests pressupostos”.\nNotícia anterior\tPSOE-Reinicia vota en contra dels pressupostos del 2021 per l'eliminació de les inversions del Pla Estratègic de Sant Antoni. "Marcos Serra renuncia al canvi de model turístic del municipi", lamenta el portaveu progressista, Simón Planells.\nNotícia següent\tAprovada la proposta socialista per assegurar la liquiditat de pimes i autònoms en condicions avantatjoses


POLÍTICA DE PRIVACITAT - El Cèntric\nFesta privada a Manresa, EL CÈNTRIC\nLa finalitat d’aquest fitxer serà la de prestar-li els nostres serveis i comunicar-nos amb vostè. També s’utilitzaran per enviar-li informació comercial si així ho ha manifestat. Aquestes dades no es cediran a tercers excepte per obligació legal o per donar compliment a l’objecte d’un contracte.\nL’USUARI podrà exercir els drets d’accés, rectificació, cancel·lació, supressió, oposició, limitació, i portabilitat, dirigint a l’efecte un correu electrònic a l’adreça info@elcentric.com indicant la referencia RGPD. Pot consultar la resta d’informació relativa a la protecció de dades al web https://elcentric.com/avis-legal/


L’entrevista amb aquest jove basc de 26 anys (li doblo l’edat), que viu de lloguer a la luxosa casa en la qual va residir l’exjugador de Barça Samuel Eto’o, es va emetre a principis de març de 2021, entre la de José María Aznar i la de Fernando Simón. Les xifres d’audiència, per sobre dels dos milions d’espectadors i un 12,5% de share, van ser notables i bastant similars a la d’un expresident de govern i la de la cara visible d’una pandèmia. Parlo d’audiència en un sentit tradicional, en un sentit que Ibai consideraria probablement un vestigi del passat i –entre nosaltres– obsolet. L’entrevista és sens dubte interessant, centrada, això sí, en algunes preguntes comunes sobre ingressos i el fenomen individual, des de la perspectiva d’un personatge mediàtic que prové d’un context diferent. A mi personalment el que em va fascinar van ser els plans entre pregunta i pregunta, estampes quotidianes en un entorn estrany amb Ibai però també amb els seus col·laboradors (i una silenciosa treballadora de la llar), dos mons aparentment aliens, contradictoris, desconcertants de vegades, subratllats amb els coneguts compassos del Bolero de Ravel.\nI qui és Ibai? Mmm, aquest és el tipus de pregunta que costa fer per no semblar desconnectat del món, però és la pregunta que em vaig haver de plantejar en un moment determinat. Se’m va aparèixer per primera vegada, si no recordo malament, fa una mica més d’un any a través d’un vídeo de YouTube que ens va posar la filla de la meva parella (quinze anys). No en vaig fer gaire cas... Uns mesos més tard la meva filla petita (tretze anys) em va ensenyar un vídeo d’Auronplay, un gameplay francament divertit al joc Among Us i en el qual participava Ibai. No tenia clar el que estava veient, però em va capturar aquesta energia i desvergonyiment espontani i divertit tan típicament youtubers, en un context diferent d’allò que coneixia.\nRealment no vaig obrir els ulls fins a una conversa que vaig mantenir amb un jove col·laborador docent que vaig triar per a una assignatura pràctica del Grau en Comunicació de la UOC. Per a Andreu Fullana, que té més o menys la mateixa edat que Ibai, és tot molt clar: no ens trobem simplement davant de l’última celebritat de l’ streaming, canviant Youtube per Twitch, la plataforma audiovisual de moda centrada en els directes. Va més enllà, perquè aquests directes juguen fort amb els codis i les franquícies televisives. Un exemple molt popular van ser les seves campanades de Cap d’Any 2020, via Twitch, que van superar el seguiment de les de Cuatro. El llavors ministre de Sanitat del Govern d’Espanya va fer viral un tuit en el qual deia que havia entrat al 2021 amb Ibai. Aquest és el tipus de moments que fa que la vella guàrdia presti atenció, perquè s’expressa en un llenguatge que entenen. Un paio a Internet munta les seves pròpies campanades i supera un canal d’una cadena privada. I de cop i volta figures públiques en parlen. Això és alguna cosa.\nI el 2021 ha estat un no parar. El febrer de 2021, Ibai va començar un experiment: el seu First Dates (Buscando el amor en Ibailand) en col·laboració amb la productora del format, tal com ell explica, «amb tota la seva realització, però a Twitch i amb la nostra gent». Al gener, Ibai s’estrenava com a comentarista de la Lliga de futbol espanyola a Movistar; però a l’abril és ja la Lliga que es desplaça a Twitch, de manera que Ibai retransmet un partit en el seu propi terreny, a Twitch, gratuïtament. El fet que sigui, a més, el derbi basc dona una idea de la seva capacitat d’elecció.\nLes corporacions televisives i les empreses estan mirant. Saben que amb aquest tipus d’oportunitats poden arribar a un tipus de públic que ha abandonat la televisió convencional, però no poden fer-ho pel seu compte. I és aquí en què el paper de figures com Ibai són essencials, però no són només intermediaris per utilitzar. No es tracta només que Ibai tingui ganxo amb la seva audiència, o que faci servir una plataforma en expansió. Ibai ve dels videojocs, feia vídeos ja en els inicis de YouTube, s’ha foguejat durant anys com a narrador i presentador de la Lliga de Videojocs Professional, coneix molt bé el que implica l’streaming. I com a streamer (s’ha acabat la vinculació amb el nom d’una plataforma en concret) que és present dia a dia entén la relació amb els seus seguidors, sap que es juga cada dia la seva credibilitat a través de la interacció contínua i l’autenticitat. Tal com es comenta en l’entrevista amb Évole, una part important dels seus seguidors paguen una subscripció mensual per accedir a un contingut i contacte extra, i això es basa en la percepció de l’streamer com a algú proper, imperfecte (com ells, encara que també per això mateix és un model aspiracional), autèntic, atent i proper als seus seguidors, en què la barrera de la quotidianitat, el que és personal i el que és públic s’estreny. Res de semblant a la relació distant, despersonalitzada, condescendent i anònima de la televisió tradicional. Si Ibai no té problemes a manifestar ser reticent a patrocinar un determinat tipus d’empreses com els bancs –cosa que difícilment altres estrelles mediàtiques diran públicament– és perquè sap que mostrar-se com algú clar, directe i cruament honest és el que sosté la seva credibilitat davant d’un públic crític, altament connectat i que pot ser volàtil.\nContradictori tenint en compte que la Lliga està en mans del Banc Santander? És cert, però és el tipus de contradicció que un streamer pot assumir. Totes aquestes qüestions sobre la credibilitat, la interacció, la proximitat i la quotidianitat van sorgir també durant l’entrevista que vaig tenir l’oportunitat de fer a un altre youtuber molt actiu a Twitch, Outconsumer (Roc Massaguer), que tindreu disponible al nostre podcast Parenthesis. L’interessant és que ja no és l’streamer qui va cap a la televisió, sinó la televisió cap a l’streamer i aquest és un gir radical dels esdeveniments, perquè és la televisió que es mou, encara que amb cautela, a rebuf, a la recerca de l’audiència perduda, i probablement aquells de nosaltres que hem crescut amb la televisió començarem a valorar el plaer del directe, sense filtres, sense –tanta– falsa espontaneïtat, amb vídeo però també amb converses en directe. Una cosa que la televisió simplement va optar per no ser. El principi d’una bola de neu.\n«El debut de Ibai Llanos como narrador de La liga no defrauda»: https://www.lavanguardia.com/television/20210125/6195662/debut-ibai-llanos-narrador-liga-futbol-movistar.html\n«Ibai Llanos confirma una nueva edición de IbaiLand First Dates»: ttps://www.marca.com/videojuegos/lo-mas-gaming/2021/03/08/604652bfca474179598b45ef.html\nROIG, Antoni. Allò d’Ibai: Twitch i, de nou, el futur de la televisió. COMeIN [en línia], abril 2021, no. 109. ISSN: 1696-3296. DOI: https://doi.org/10.7238/c.n109.2125\ntelevisió; entreteniment; mitjans socials; cultura digital;


Santa Eulària, quartó de\nS SA 10 Imatges 1 Col·laborador/a 152 Visites Bústia de suggeriments\nSanta Eulària, quartó de HIST Circumscripció feudal de l´illa d´Eivissa, creada arran de la conquista catalana de 1235 a partir de la configuració geogràfica del districte andalusí de Xarc (Xarc, juz, districte o quartó de ). Va perdurar fins a la reforma de la divisió administrativa de l´illa de 1833. El topònim Santa Eulària apareix per primera vegada en els documents l´any 1276. Aleshores es referia en concret al lloc del curs baix del riu de Santa Eulària, allà on hi havia els molins fariners. Amb el temps, el topònim va passar a designar tot el quartó, sempre en convivència amb la designació que feia referència a qui detenia el senyoriu feudal del quartó, el rei, i per això, quartó del Rei. El quartó de Santa Eulària o del Rei limitava amb el quartó de Balansat al cap Bernat de Benirràs; la divisòria es dirigia al S per dalt dels puigs que tanquen per llevant el pla Roig, deixant a aquell vent Santa Eulària i a ponent Balansat. En terres de la molt posterior parròquia de Santa Gertrudis la senyoria del Rei entrava dins el pla de Vila i hi continuava fins a la badia d´Eivissa deixant dins de la jurisdicció reial el poble de Jesús. Això no obstant, el quartó pròpiament dit restava fora del pla de Vila i la divisòria, passant per terres de Can Llàtzer, des de la creu des Rieres es dirigia cap a llevant fins a la part S del port de Cala Llonga, on es conserva l´anomenada fita de ses Monges o de sa Cova Negra. En un principi, el senyoriu del districte de Xarc va pertocar a Pere, infant de Portugal, un dels promotors de la conquista de 1235 juntament amb Guillem de Montgrí i Nunó Sanç . Els primers dies de setembre d´aquell any l´infant de Portugal ja sabia que Xarc era seu i inicià el seu repartiment d´alqueries, trossos d´alqueries i rafals entre els membres de la seua mainada o aquells a qui devia serveis prestats en la conquista. Necessàriament, Guillem de Montgrí ja havia de tenir clar que li pertocava el districte de Benissamit (després Balansat) i al-Garb (després les Salines); entre els dos, Portmany va pertocar, segurament en un sorteig a l´atzar, a Nunó Sanç. Pere de Portugal va morir el 1256 i va deixar hereu el mateix Jaume I. El mateix any o molt poc després, el rei va traspassar els drets senyorials que Pere tenia sobre Eivissa i Formentera al seu fill, l´infant Jaume, futur Jaume II de Mallorca a partir de 1276. L´infant Jaume va visitar Eivissa el 1260 i durant la seua estada va confirmar tots els establiments, les donacions i les franqueses fetes per Pere de Portugal i els seus procuradors o batles (batle ) fins a aquella data. L´entrada del quartó de Santa Eulària en el reialenc fou un fet històric cabdal i motiu, al llarg del temps, de continuats enfrontaments a causa de la preeminència jurisdiccional amb la resta de senyories eclesiàstiques de l´arxipèlag pitiús; va ser especialment així durant el període de vigència del regne de Mallorca (fins al 1343), en què els senyors eclesiàstics (arquebisbe i paborde de Tarragona) eren súbdits del rei d´Aragó, casal monàrquic obertament enfrontat al de Mallorca. El pas dels drets feudals de Pere de Portugal a l´infant Jaume va ocasionar que el batle que durant la senyoria de Pere de Portugal havia estat un més en igualtat de condicions que el batle de Nunó Sanç, i fins i tot per davall del batle de Guillem de Montgrí, passàs a ser el batle reial i d´aquest càrrec a lloctinent del rei i després a governador. Aquells oficials reials mostraren sovent pretensions d´hegemonia total sobre la resta de senyories de l´illa i arran d´això sorgiren moltes de les mencionades disputes. L´esment del topònim Santa Eulària el 1276 ha de tenir a veure amb la construcció d´una capella dedicada a aquella santa de Barcelona i patrona d´aquella ciutat en l´edat mitjana. L´indret elegit fou prop dels molins, on molta gent tant del quartó com de la vila i, com s´ha dit, del quartó de les Salines, acudia a moldre. Amb el temps aquell lloc va ser on es formà i cresqué el principal nucli urbà del quartó, elevat a capital de municipi el s XIX amb el nom de vila de Santa Eulària. L´antiga capella de Santa Eulària erigida probablement a mitjan s XIII o fins i tot abans, va convertir-se en temple sufragani de l´església parroquial de Santa Maria d´Eivissa. El 1309 Llorenç de Mansella, hereu de Berenguer sa Coma (o Sacoma), va disposar en el seu testament que dels seus béns es pagàs un ciri que “per tots temps estia e servescha en l´esgléya de Sancta Eulàlia de la present illa, tota vegada que missa hi diguen”; és clar que el temple tenia certa capacitat i que s´hi celebraven oficis religiosos. El 1338 Ramon Arabí fundà un benefici en aquella església i el juny de 1342 Arnau ses Comes, arquebisbe de Tarragona, nomenà Bernat de Quart regent de la capella de Santa Eulària: “en la dita capella continua residència façats, celebrant missas e altres divinals oficis”. El mateix any els jurats de la Universitat protestaren l´ordre del paborde, Ramon de Pollac, de traslladar a Santa Eulària un dels domers de l´església. Probablement el paborde obeïa el designi arquebisbal d´aquell mateix any. La dignitat de domer de l´església parroquial d´Eivissa va ser creada el 1235 arran del document de dotació de l´església de Santa Maria. Els jurats es mostraren fermament contraris a aquell trasllat i en l´al·legat qualificaren la capella del quartó del Rei de “deserta e eremitana”. El 1373 es documenta un tal Coselles ocupant el càrrec de prior de Santa Eulària, el 1392 ho era Antoni Joan i el 1410 el problemàtic Bernat Cocorella. El 1493 es documenta per primera vegada el topònim l´església Vella en el llibre de clavaria d´aquell any perquè dos homes hi feren escolta i descoberta durant dinou dies mentre es feia la recol·lecció de la sal; al mateix temps, el quartoner Antoni Serra va fer escolta a l´església de Santa Eulària. És clar, per tant, que eren dos llocs diferents i es pot deduir que la primera església de Santa Eulària se situà on el s XXI designa el topònim església Vella i que al llarg del s XV es mudà de lloc al posteriorment anomenat puig de Missa. El 1543 aquella església ja mudada de lloc respecte de la primitiva va patir un fort atac dels turcs desembarcats de sis galeres: “los enemigos combatían la iglesia de Santa Olaya y una torre que está junto con ella, en la qual se avían retraído cinco hombres y en la torre veynte y cinco ánimas, todo mugeres y muchachos. Y los enemigos con muchas trancas, azadones y picos ya tenían minada la torre por tres partes quando nuestro socorro hallegó”. Aquell atac es recordà durant anys i el 1555, quan es pensava fer una nova fortificació que milloràs l´antiga església, se´l mencionà: “y si conviniere hazer otro recogimiento para los labradores más fuerte que la hermita o yglesia de Sancta Eulalia, que scrivistes donde se defendieron las mugeres y niños de los turcos y ellos derribaron parte del muro matando tres hombres y tomaran la yglesia si el tiempo les diera lugar a ello”. Molt probablement la llegenda que dóna lloc a la festa del Primer Diumenge de Maig rememora aquell atac turc de 1543. Segons el mateix document de 1555, la conveniència de fer una nova església fortificada havia de ser decidida per un enginyer, sens dubte, aquell any, Gianbattista Calvi. El nou refugi tardà uns anys, el 1561 es mencionen uns diners destinats a l´església nova, mentre que el 1568 una nota dels Llibres d´Entreveniments sembla que marca la data de la consagració del nou temple: “Nota com vuy, dia de la gloriosa Sancta Aulària, que contam 12 de febrer, se digué missa cantada en lo cortó del Rey, en la yglésia nova, se·s feta a hon stava primer.” Així doncs, tres temples successius ha conegut el quartó del Rei. El de 1568 és el que ha arribat al s XXI, crescut sobretot al final del s XVII, amb les capelles laterals cobertes de cúpula, els porxos i altres detalls. La colonització del quartó després de la conquista de 1235 es va fer lentament i va tenir com a llocs de poblament preferent els antics espais irrigats d´origen andalusí; per això molts d´aquells topònims d´arrel àrab i berber que designaven grans alqueries es conservaren entre els colons cristians, fixats pels documents de donació i establiment emfitèutic de terres: Morna, Atzaró, Arabí, Safragell, es Boletar, Labritja, Benisait, etc. El mateix 1235 es documenta l´establiment de famílies andalusines captivades en la conquista en unes alqueries i un rafal del quartó. Mai més no se´ls torna a mencionar, probablement l´alta exigència de renda a què els va sotmetre Pere de Portugal els va resultar insuportable i s´extingiren. Altres donacions del mateix període inicial de la colonització són la de l´alqueria de Benissomada al pla de Vila al cavaller Pere de Cervera, que també rebé una part de l´alqueria de Benimoni; o la de Pere Romeu i la seua esposa, que foren beneficiats amb part de l´alqueria de Benirràs, etc. Aquestos personatges no eren pagesos sinó, justament, els encarregats, arran de les donacions que reberen, de portar-ne des del continent. Però la primera dada directa i relativament fiable sobre el poblament del quartó de Santa Eulària la proporciona el 1392 l´arquebisbe visitador Joan de la Mata. Segons ell corresponien al rei uns 125 focs, altres tants al paborde de Tarragona i el doble a l´arquebisbe de Tarragona. Cal tenir en compte que aquestos comptes aproximats comprenen les porcions del pla de Vila assignades a cada senyoria. Si es multiplica el total de focs o famílies que de la Mata estimava que hi havia en el quartó pel nombre hipotètic de membres de cada unitat familiar, un nombre que l´experiència ha mostrat que per a l´occident medieval es pot situar entre 4 i 5, el resultat és el següent tenint en compte que es refereix als habitants del quartó i a la part assignada del pla de Vila: 500, 563 o 625. La primera xifra prové de multiplicar 125 per 4, la segona per 4,5 i la tercera per 5. Tanmateix, aquesta comptabilització s´ha d´agafar amb tota cautela. Documents de l´any 1490 ofereixen una nova dada, també molt relativa i indirecta atès que fa referència als habitants dels quartons de Balansat i de ses Salines, a les seues parts corresponents del pla de Vila i als vassalls de la vila, però que té el seu valor per al càlcul de la població de Santa Eulària; és la llista de caps de família que acudiren a prestar sagrament i homenatge —cerimònia pública de vassallatge a un senyor feudal— a l´arquebisbe Dionís Verdú durant la seua visita a l´illa. S´hi presentaren 235 caps de família corresponents als seus vassalls de la vila i dels esmentats territoris de Balansat i de ses Salines; si el 1392 es calculava en 125 el nombre de focs existents a cada quartó, en aquella ocasió els focs de Balansat i de ses Salines hauria estat més baix: 118 a cada un, xifra de la qual s´ha de col·legir que la població havia experimentat una davallada en el quasi centenar d´anys transcorregut entre 1392 i 1490; tanmateix la primera dada, de 1392, és prou insegura com per treure´n conclusions. El fogatge de 1545, conservat a l´Arxiu de la Corona d´Aragó, aporta dades sòlides; s´hi esmenten 109 persones al quartó, de les quals 102 són caps de família, dels quals 9 eren dones. Si s´apliquen els coeficients estàndard (4, 4,5 i 5) per fer una aproximació al nombre total d´habitants en aquell moment, el resultat és 408 / 459 / 510, respectivament. Cal tenir en compte que segons la font esmentada el nombre total de caps de família de l´illa era de 726. El quartó de Santa Eulària (sense la part corresponent del pla de Vila), per tant, representava el 14% de la població total. De donar per correcte aquest percentatge i conjecturar que era igual per a cada quartó, a la pagesia residia més del 55% de la població de l´illa i la resta al pla de Vila i a la vila mateixa. Una altra font que aporta dades d´interès demogràfic també és de naturalesa fiscal, es tracta de la sèrie d´estims de l´Arxiu Històric d´Eivissa. Aquelles fonts permeten una aproximació detallada a la distribució de la població, a les diferències econòmiques entre unes i altres famílies i a l´onomàstica dels habitants de l´illa. La Universitat elaborava aquells anomenats estims, consistents en llistes en les quals es recollien els càlculs o estims de les rendes anuals superiors a les 50 lliures de cada cap de família per fer-los contribuir de manera proporcional en les despeses extraordinàries del comú, en el cas que fos necessari, mitjançant les taxes. També per dur a terme el repartiment proporcional a la riquesa de cada família de la collita de la sal. S´han analitzat els estims de 1568, de 1680 i de 1730. En el primer, el nombre de caps de família estimats a Santa Eulària fou de 152. Si es multiplica el total de caps de família llistats aquell any de 1568 pel ja utilitzat nombre hipotètic de membres de cada unitat familiar, el resultat és el següent: 608 / 684 / 760 habitants a tot el quartó, sense el pla de Vila. Es poden comparar aquestes dades amb les que es calculen fent la mateixa operació amb les xifres de l´estim de 1680 (337 caps de família): 1.348 / 1.516 / 1.685. I amb les de 1730 (540 caps de família): 2.160 / 2.430 / 2.700. Aquestes magnituds de població es refereixen al quartó de Santa Eulària estricte, sense tenir en compte la part del pla de Vila que li va ser agregada, ja que s´estimava a part. Pel que fa a l´antroponímia, els noms que s´esmenten a les fonts són els que s´ofereixen als quadres adjunts. Cal tenir en compte que les dones viudes que actuen com a caps de família no apareixen generalment pels seus noms, sinó com a “dona de”. S´ha elaborat també un quadre pel que fa als llinatges i la seua freqüència en el quartó de Santa Eulària, sempre referit a les dades dels anys 1545, 1568, 1680 i 1730 i respecte dels caps de família obligats al pagament del morabatí per al primer any i d´aquells amb rendes anuals estimades superiors a 50 lliures (1568 i 1730) i 200 lliures (1680). Una altra dada d´interès, tot i que la font no sempre l´ofereix, són els llocs de procedència i els motius familiars que hi figuren. Amb aquestes dades s´ha elaborat un altre quadre. La finalitat fiscal dels llibres d´estims permet visualitzar en forma de taula la diferència de renda anual que existia entre els habitants del quartó. La tabulació d´aquestes dades trenca amb qualsevol idea d´homogeneïtat o pretesa igualtat entre la pagesia i posa de manifest les grans diferències de riquesa que hi havia fora de la vila d´Eivissa entre unes i altres famílies. Aquestes diferències devien manifestar-se en tots els àmbits i especialment en els béns materials (robes, cases, eines, mitjà de transport, animals, joies...) de cada grup familiar. Pot observar-s´hi clarament com la majoria de les famílies del quartó posseïen una riquesa mitjana-baixa el 1568 i una mica més alta el 1680. Arran de l´inici del funcionament, a partir de 1785, de la Junta d´autoritats manada crear per la Corona amb la intenció de reformar la capacitat productiva de l´illa, el quartó de Santa Eulària, va ser objecte d´especial atenció per estar sota la jurisdicció directa del rei d´Espanya. Per via de l´assessor del governador d´Eivissa, Miquel Caietà Soler i Rabassa, es portà a terme la recerca de les línies divisòries exactes amb la resta de quartons i es posaren noves fites. També s´aclariren i es fità de nou la part corresponent al rei en el pla de Vila i, dins del quartó de Santa Eulària, es delimitaren precisament les cavalleries de Labritja i de Peralta. Arran d´aquelles noves fitacions s´elaboraren diferents mapes que acompanyaven un document que contenia la proposta de millores a executar, titulat Plan instructivo de la agricultura, industria y policia de campaña de las islas de Ibiza y Formentera. Tot seguit es procedí a elaborar un capbreu de la totalitat de les possessions reials, tant les del quartó de Santa Eulària, com les del pla de Vila com les de la llavors ja ciutat d´Eivissa i de l´illa de Formentera. L´extens document s´anomenà Real capbrevación i es conserva a l´Arxiu del Regne de Mallorca. La voluntat d´aquelles reformes era incrementar els ingressos a les arques reials per tal d´aclarir per quin dret els tinents de terres i immobles de jurisdicció reial les posseïen (aquesta era la finalitat del capbreu); també per tal d´incrementar l´activitat productiva i, d´aquesta manera, les rendes reials que gravaven el comerç i les collites agrícoles (Æ Il·lustració, la). Tot aquell esforç donà uns fruits de discutida magnitud, però el cert és que la feina per recuperar i aclarir els límits de les jurisdiccions reial i del bisbat d´Eivissa —hereu de l´Església de Tarragona— tengué vigència només fins a la creació dels termes municipals a partir de 1833. [AFA]