Les Amèriques | Món Empresarial\nPer Món Empresarial el 20 de gener de 2016 Món Global Història del Món\nText: Ricard Paradís. Llicenciat en Història, Màster en Estudis Històrics i Diplomat en Comerç.\nPrimera destil·leria Bacardí a Santiago de Cuba.\nEl rom és un destil·lat que procedeix de la fermentació de la canya de sucre i va arribar al continent americà de mans dels colonitzadors europeus. Al seu torn, la canya de sucre és un vegetal oriünd del continent asiàtic –ja els antics egipcis el cultivaven i n’obtenien productes alcohòlics, i també està present a la Bíblia, on el mateix rei Salomó en dóna a provar a la reina de Saba–, que necessita un clima càlid i amb abundant aigua, fet que encaixa perfectament amb les latituds tropicals del continent americà, especialment amb les Antilles.\nPer a l’elaboració del rom es necessiten els sucres i les melasses fermentades que s’extreuen de la canya de sucre. Un sucre que fou molt apreciat ja des d’un inici fins al punt d’anomenar-lo or blanc o moreno, i que es va convertir en un dels primers productes globalitzats des del segle XVII. I és que aquest or generava comerç i riquesa, però també amagava un cantó fosc: la utilització de mà d’obra esclava en la seva producció.\nAnunci de Bacardí de la dècada de 1930.\nAmb tot, el rom com a destil·lat es popularitzà al Carib com a pla B. D’una banda, els vins eren difícils de portar des d’Europa, pel seu alt cost i perquè s’avinagraven durant el transport. De l’altra, el comerç de productes alcohòlics d’alta graduació que va sorgir com a alternativa al del vi també es va interrompre aviat per raons econòmiques (el seu preu es disparava fruit de les càrregues del transport, els aranzels, la pirateria i altres conceptes impositius). Així els destil·lats de la canya de sucre ràpidament van aparèixer com a producte alcohòlic alternatiu que rebé diversos noms; rom, rhum, cachaca, guaro, guildive o seco, segons la zona d’elaboració o el tipus. Primer eren simples destil·lats de roms blancs, però posteriorment van sorgir diferents sistemes d’envellir els roms per donar-los millor gust. Quant als sistemes d’envelliment, eren en bóta i segons el sistema de soleres i criances.\nL’oportunitat de negoci que oferien els destil·lats ràpidament es convertí en un incentiu per als catalans que anaven a “fer les Amèriques”, alguns amb coneixement en licors, destil·lació i l’art de l’alambí per a la producció d’aiguardents. Entre ells, Facundo Bacardi i Massó (1814-1886), fundador de Rom Bacardí a Santiago de Cuba el 1862. Nascut a Sitges, al Garraf, una població característica per l’elaboració de malvasies, vins, licors i aiguardents, i d’on van emigrar molts dels seus habitants a Amèrica fugint de la misèria econòmica que es vivia a les viles marineres catalanes, Bacardi i Massó va arribar a Cuba a mitjan segle XIX.\nFacundo Bacardi i Massó va començar a destil·lar rom en un alambí de 30 barrils per lot que li va permetre iniciar la producció comercial.\nDesprés de diverses experiències comercials, es va dedicar a la fabricació de rom, fent molt popular aquest producte pel seu boquet suau i la seva marca diferenciada pel símbol del ratpenat. De fet, el rom de Bacardi es caracteritzà de seguida per la seva capacitat de mescla amb sucs i altres begudes, creant combinats alcohòlics i còctels de gran renom internacional (Mojito, Daiquiri, Mai Tai, Caipirinya, Blue Hawai, etc.). Avui dia, però, aquesta és una marca exiliada: la companyia va donar suport a la independència de Cuba, per la qual cosa va haver de fugir de l’illa després de la Revolució Castrista. L’any 1936, l’empesa va obrir una planta de fabricació a Puerto Rico, i es va establir en diferents punts de producció al Carib, com les Illes Bermudes, Bahames, Mèxic, Puerto Rico i Florida, convertint-se en un dels símbols de l’anticastrisme (d’aquí sorgeix el combinat alcohòlic més famós de tots els temps, el Cuba Libre: rom Bacardí amb cola i una rodanxa de llimona o taronja). La casa catalana és actualment la primera companyia internacional productora de rom i la més consumida.\nPel que fa a Rom Brugal, per conèixer els seus orígens cal saltar d’illa i anar a la República Dominicana, tot i que sense deixar Cuba del tot, ja que el seu fundador, el també sitgetà Andreu Brugal i Montaner, primer va arribar a Santiago de Cuba. Allí aprengué l’elaboració de rom per instal·lar-se posteriorment a Puerto Plata ja com a fabricant des del 1888, sent un referent industrial en aquesta illa i posicionant-ne com a tercera marca de rom del món.\nFinalment, sense deixar la República Dominicana, Rom Barceló es va crear en els anys trenta del segle XX de la mà del mallorquí Julián Barceló i ha arribat a ser un dels roms més reconeguts pels seus tastos.\nAnunci publicat a la revista Life (maig, 1966). El combinat Cuba Libre fou creat una tarda de calor del mes d’agost de 1900. Una colla de soldats del Grup de Senyals nord-americà es va reunir per prendre una beguda al Bar American a l’Havana. El Sr. Russell va demanar un Bacardí amb Coca-Cola, gel i una mica de llimona espremuda. Els seus soldats van provar la beguda, els va agradar i van demanar una ronda per a tothom. Llavors, un del grup va suggerir un brindis per Cuba Lliure.\nA l’Amèrica continental\n“Mirant el futur”, escultura de Lorenzo Quinn. Tribut de Sitges al fundador de Bacardí.\nAltres exemples de negocis d’elaboració de rom creats per catalans que van “fer les Amèriques”, en aquest cas, a l’Amèrica continental, són els casos de Rom Clarós, fet a Colòmbia i Panamà per la família Clarós de tradició licorera a Badalona, i el gran Rom Pujol. Aquest darrer és el rom català per antonomàsia, el degà, creat el 1818, i portat a Catalunya pels emigrants que retornaven de les Antilles, els mateixos que integraren en la nostra cultura aquesta mescla de cants i danses antillanes amb cançons marineres catalanes que són l’Havanera i la Rumba, i amb el qual ens fem els cigalons o cremats a l’estiu a la vora del mar, mentre les cantem.\nGrases, P., i Moles, P. ().200 catalans a les Amèriques, 1493-1987: mostra del diccionari de Catalunya i Amèrica. Barcelona: Comissió Catalana del Cinquè Centenari del Descobriment d’Amèrica\nTags: CatalunyaCatalunyaHistòria del mónHistoria del mundoLes Amèriquesimmigració catalanaAmèricaproducció aiguardentscomerç aiguardentsdestil·leries de romCubaRom BacardíRepública DominicanaRom BrugalRom Barcelócontinent americàcolonitzadors europeuscomerç productes alcohòlicsFacundo Bacardí i MassóSitgesSantiago de CubaSegle XIXfabricació de romAndreu Brugal i MontanerSegle XXJulián BarcelóMallorcaAmèrica continentalRom ClarósColòmbiaPanamafamília ClarósRom PujolHavaneraRumba catalana\nArticle anteriorRestaurant Fermí Puig Cuina cinc estrelles a preu fet\nArticle següent Entrevista a Josef Ajram, day trader


10 consells sobre com apretar la pell després de la pèrdua de pes | CAT.MichaelrMccartySpalmBeach.com\nJust quan creus que ho has trencat i que ha perdut el pes, vostè comença a notar un nou problema - la pell fluixa! la pell fluixa després de la pèrdua de pes pot ser un problema enutjós i trencar els seus somnis a la fi de ser capaç d'anar de vacances a la platja sense cap temor o ansietat.\nQuan es perd pes ràpidament, els nivells inferiors de la pell, coneguda com la dermis i la dermis sub, de vegades no pot mantenir-se al dia amb el canvi en la seva forma i deixar de contractar juntament amb la seva pèrdua de greix, que pot conduir a la pell solta sota la braços o al voltant de l'abdomen. Vostè pot prémer la pell encara que amb aquest exercici, la nutrició i cremes, així que no reservar la cita amb el cirurgià plàstic encara!\nLa pell és un òrgan viu i serà, en la majoria dels casos, reformar-se per adaptar al seu nou cos, però aquest procés pot durar fins a dos anys, així que aquí hi ha algunes maneres que vostè pot accelerar aquest procés:\n1. No es perd pes massa ràpid\nEl nostre primer consell sobre com tensar la pell fluixa després de la pèrdua de pes és - no perden pes ràpidament. Si vostè està llegint aquest article, llavors aquest consell pot ser una mica com tancar la porta de l'estable després que el cavall s'ha escapat, però si vostè està a punt de començar a perdre pes constant prendre-ho! La seva pell és elàstica, però pren temps perquè pugui ajustar i pèrdua de pes extremadament ràpid no és bo per a vostè de totes maneres.\nAigua 2. Beguda\nMantenir-hidratat és fonamental per retenir l'elasticitat de la pell, així que recordi les directrius: vostè ha de beure al voltant de dos litres d'aigua cada dia.\n3. Utilitza cremes reafirmants de la pell i locions\nUna altra cosa que pot ajudar en la forma de tensar la pell fluixa després de la pèrdua de pes és una crema reafirmant de la pell. Vostè pot comprar cremes dissenyades específicament per ajudar a millorar l'elasticitat de la pell. Busqui els que contenen àloe vera, vitamina A i vitamina I, aquests són els ingredients que augmentaran el col·lagen i elastina en la pell.\nEl nostre següent consell sobre com tensar la pell fluixa després de la pèrdua de pes és - s'adhereixen a una dieta sana i equilibrada, ja que és una altra manera d'obtenir el col·lagen i l'elastina que necessita la seva pell. Aliments rics en proteïnes, com llet, formatge cottage, fesols, nous i llavors contenen tots els components necessaris per al col·lagen i l'elastina per formar.\n5. Per estar fora del sol\nLimitar la seva exposició als raigs del sol i romandre fora de la cabina de bronzejat! La sobreexposició al corrent de fet pot fer que la pell encara més fluix, igual que el clor de les piscines, així que vés amb compte.\n6. Matolls minerals\nL'ús de minerals o sals exfoliants de forma regular és una altra gran consell sobre com tensar la pell fluixa després de la pèrdua de pes. Els científics creuen que un dels efectes de l'ús de matolls és augmentar el flux de sang, el que ajuda a promoure una pell sana i elàstica.\n7. L'entrenament amb peses\nUna altra de les recomanacions sobre la manera de tensar la pell fluixa després de la pèrdua de pes és - prova d'entrenament amb peses. Si no s'ha utilitzat pesos per perdre el greix en el primer lloc, ara és el moment per començar. Tonificació dels músculs ajudarà a reemplaçar el greix amb un aspecte prim, atlètic i ajudar a omplir l'espai deixat per tots que la dieta dur.\nAfegir alguns molins de vent i salts al seu entrenament per ajudar a la seva pell readaptar-se a la seva nova forma, ajudar a construir múscul nou i donar-li al seu cor una obra massa. Incloent cal·listènia en la seva rutina d'exercici regular és un altre consell sobre la forma efectiva per tensar la pell fluixa després de la pèrdua de pes.\n9. Cuida la teva pell\nSimplement nutritiva i la cura de la pell de recórrer un llarg camí per desfer-se aquests plecs addicionals de la pell que queden després de la seva pèrdua de pes. Exfoliar diàriament per eliminar les cèl·lules mortes de la pell, utilitzeu massatges i regularment prendre un bany amb minerals i sals marines per ajudar a millorar l'elasticitat de la pell i la textura.\n10. La cirurgia estètica\nEn casos extrems, la cirurgia estètica pot ser l'única resposta. Si heu fet excessiu pes extra durant molts anys, la seva pell pot haver perdut la seva capacitat de recuperar la seva forma i pot ser que necessiti una cirurgia estètica per eliminar part de l'excés de pell. Consulti al seu metge i fer una àmplia investigació abans de prendre qualsevol decisió de fer una cirurgia estètica.\nLa seva pell és elàstica i, naturalment, amb la hidratació i una dieta adequada, serà a, de moment, la majoria dels casos, reajustar-se a la seva nova forma. La pell no perd part de la seva elasticitat amb l'edat, però no es pot tornar enrere el rellotge, de manera que concentrar-se en mantenir aquesta dieta sana i un règim d'exercici en el seu lloc!\nTé alguns consells sobre com tensar la pell fluixa després de la pèrdua de pes? Posi compartir els seus pensaments i consells en la secció de comentaris lliures.


HUMANA - Notícies-97\nPrimers resultats del projecte de cultura i desenvolupament a Sud-àfrica\nDesprés de sis mesos des de la seva posada en marxa, aquest projecte, finançat per la Unió Europea, i que compta amb la col·laboració de GOMACC i la Universitat de Girona, avança segons el previst. Aquest projecte implica també Humana People to People South Africa.\nAixí, són ja 1.357 els joves involucrats, dels 2.000, d'entre 14 i 35 anys, que està previst que prenguin part. L'objectiu és promoure la capacitació d'aquests joves de Westrand i Durban per millorar les seves condicions de vida. Per això, s'utilitza la cultura i les manifestacions artístiques com a palanca per al progrés de les 20 comunitats de les quals procedeixen els joves.\nEl projecte s'ha iniciat amb la designació de quatre project leaders, responsables de cadascun dels quatre project centers que contempla el projecte. Cada un d'aquests centres, a més, compta amb cinc coordinadors i diversos voluntaris que donen suport als clubs o agrupacions a través dels quals s'articula l'acció. El personal responsable del desenvolupament del projecte ha participat en un programa de formació teòrica a càrrec de GOMACC. La Universitat de Girona, per la seva banda, també ha col · laborat en la capacitació de l'staff.\nInterpretació i ball\nEls joves s'han encarregat d'identificar les qüestions més importants a les quals s'enfronten les seves comunitats, amb la finalitat que els clubs se centrin en ells. Així, qüestions com el consum d'alcohol o drogues, l'abús de dones i menors, el VIH / SIDA o els embarassos no desitjats són les qüestions més abordades.\nEl ball, la música, la poesia, la interpretació o el teatre són els elements artístics que s'estan utilitzant per promoure la participació i implicació dels joves. De moment, el ball i la interpretació són les activitats més populars. L'objectiu és que els joves participin de forma periòdica en diversos esdeveniments culturals. De moment, un grup de nois i noies de Kagiso, Munsiville i Clermont han pres part en l'esdeveniment 'Our heritage and Cultures'.


Notícies - L'Orquestra Simfònica de Sant Cugat inaugura amb èxit el Festival Shakespeare de Santa Susanna\nL'Orquestra Simfònica de Sant Cugat inaugura amb èxit el Festival Shakespeare de Santa Susanna\nel 24/jul/06 Nuria Alcalá Cultura PDF\nL'Orquestra Simfònica Sant Cugat ha inaugurat amb èxit el IV Festival Shakespeare de Santa Susanna. Davant més de 500 persones, la formació ha interpretat 'El Somni d'una nit d'estiu' en versió de Mendelssohn amb fragments recitats a càrrec de l'actor santcugatenc Joan Berlanga.\nEl concert inaugural del Festival Shakespeare de Santa Susanna ha consistit en la interpretació de l'obra 'El Somni d'una nit d'estiu', en versió de Felix Mendelsohn. En la línia de tota la programació del festival, que prioritza les propostes multidisciplinàries que combinen música, teatre i dansa, l'espectacle ha inclòs una posada en escena dramatitzada. L'actor santcugatenc Joan Berlanga i alguns dels solistes de l'orquestra han recitat i narrat fragments de l'obra.\nAixí ho explica el director de l'Orquestra Simfònica Sant Cugat, Josep Ferré.\nVam fer una posada en escena a part del concert amb el narrador Joan Berlanga juntament amb la participació de les solistes.\nLa proposta inaugural ha obtingut un important èxit de públic. Les més de 500 persones que han omplert la masia Ratés de Santa Susanna han rebut amb satisfacció l'actuació de la Simfònica de Sant Cugat. Josep Ferré.\nL'experiència va agradar molt. La col·laboració entre la música i la paraula va funcionar molt bé.\nFins el 30 de juliol, aquesta quarta edició del festival oferirà propostes molt variades. La programació inclou les obres 'El Mercader de Venècia', 'Romeo y Julieta- un amor sin barreras', 'Ser o no cer...vantes' i 'Shake-scene', converses sobre l'espai i l'escenografia de Shakespeare.


Trockij: En el llindar d'una nova guerra mundial (1937)\nEN EL LLINDAR D’UNA NOVA GUERRA MUNDIAL 1\n29 d’agost de 1937\nversió catalana feta per Alejo Martínez - alejomp@lycos.es - des de: http://www.ceip.org.ar/escritos/Libro5/ContextHelp.htm i contrastada amb “Devant une nouvelle guerre mondiale”, en, Oeuvres 14, Publications de l’Institut Léon Trotsky, Grenoble, 1983, pp 231-251.\nLa incertesa dels alineaments internacionals\nPacifisme, feixisme i guerra\nQuan començarà la guerra?\nL’estratègia de la guerra que s’apropa\nCada dia la premsa escodrinya l’horitzó a la recerca de fum i flames. Per a fer una llista dels possibles llars de guerra caldria fer ús d’un llibre de geografia elemental. Al mateix temps, els antagonismes internacionals són tan complicats i confusos que ningú pot predir en quin moment esclatarà la guerra, per no parlar dels alineaments internacionals. Els fusells dispararan, però ningú sap qui apuntarà a qui.\nEn 1914, el principal factor d’incertesa era Gran Bretanya. Li preocupava l’“equilibri” però enfonsà Europa en l’abisme. El segon factor desconegut era Itàlia, que mantingué una aliança de trenta-cinc anys amb Alemanya i Àustria-Hongria, però finalment tornà els seus fusells contra els seus aliats. Estats Units era una esfinx poderosa però distant que entrà en la guerra en l’etapa final, decisiva. Els estats petits eren altres tantes incògnites en l’equació. En canvi, les aliances austrogermànica i francorussa foren des del principi els factors estables que determinaren l’eix de l’activitat bèl·lica. Els altres participants hagueren d’alinear-se d’acord amb aquests eixos.\nAvui no queda el menor vestigi de l’estabilitat dels “bons temps d’antany”. Avui resulta moltíssim més difícil pronosticar la política de Gran Bretanya (determinada per les contradiccions dels interessos imperials en distintes bandes del món) que abans d’agost de 1914. En totes les qüestions, el govern de Sa Majestat es veu obligat a alinear-se segons el seus dominis, dominis que desenvolupen forces centrífugues cada vegada més potents.\nL’expansió imperialista a menat Itàlia a la necessitat d’alliberar-se d’una vegada per sempre d’aqueixa tutela excessivament “amistosa” de Gran Bretanya. Els èxits de Mussolini en Àfrica i el creixement de l’armamentisme italià signifiquen una amenaça immediata per als interessos vitals de Gran Bretanya. I al revés, l’amistat incerta d’Itàlia, serà a la llarga un instrument que emprarà Alemanya per tal d’assolir la neutralitat benèvola d’Anglaterra. Alemanya només podria renunciar a aquesta etapa en el camí de la dominació mundial si arribés a un acord amb la Unió Soviètica. Aquesta variant no pot excloure’s, però queda en la reserva. Hitler combat l’aliança francosoviètica, no per hostilitat principista envers el comunisme (cap persona seriosa creu ja en el paper revolucionari de Stalin!), sinó perquè vol tenir les mans lliures per a l’acord amb Moscou contra París si no es materialitza l’acord amb Londres contra Moscou. Però el pacte francosoviètic tampoc és un factor d’estabilitat. A diferència de la vella aliança militar francorussa, és una nebulosa. La política francesa, sempre dependent de Gran Bretanya, oscil·la entre l’apropament condicional a Alemanya i l’amistat incondicional amb l’URSS. A major temps, major serà l’amplitud de l’oscil·lació.\nEls estats mitjans i petits compliquen encara més la situació. Actuen com a satèl·lits celests, que no saben entorn de quin planeta han d’orbitar. Sobre el paper, Polònia és aliada de França, però en els fets col·labora amb Alemanya. Romania és membre formal de la Petita Entente, però Polònia tracta d’arrossegar-la, no sense èxit, a l’esfera d’influència italogermànica. El creixent apropament de Belgrad a Roma i Berlín provoca ansietat, no sols a Praga, sinó també a Bucarest. Per la seua banda, Hongria tem amb tota raó que les seues aspiracions territorials seran la primera víctima de l’amistat entre Roma, Berlín i Belgrad.\nTots volen la pau, sobretot els estats que no poden obtenir beneficis de la guerra: els països balcànics, els petits estats del Bàltic, Suïssa, Bèlgica, Holanda, els estats escandinaus. Els ministres es reuneixen, concerten acords, pronuncien discursos sobre la pau. Tot sembla un teatre de titelles muntat sobre el cràter d’un volcà. Cap de les potències menors podrà romandre al marge. Totes abocaran la seua sang. La idea, que fins ahir semblava absurda, que els països escandinaus podrien combatre en distints bàndols, avui sembla probable. Basta que Alemanya trobe suport a Suècia i Gran Bretanya a Dinamarca, i les “germanes” escandinaves es trobaran en camps antagònics. Sempre que, lògicament, Gran Bretanya i Alemanya lluiten una contra l’altra.\nEstats Units cerca afanyosament mantenir-se al marge del conflicte europeu. Però en 1914 ocorria exactament el mateix. És impossible ésser una gran potència, menys encara una superpotència amb impunitat. Decretar neutralitat és més fàcil que observar-la. A més a més, no sols existeix Europa: també està l’Orient Llunyà. Durant la gran crisi industrial que paralitzà la majoria de les grans potències, Japó s’apoderà definitivament de Manxúria i ara ha ocupat les províncies septentrionals de Xina, desmembrant encara més aqueix enorme i malaurat país. La crisi política interna de l’URSS, la decapitació de l’Exèrcit Roig i la capitulació lamentable de Moscou en l’assumpte de l’arxipèlag d’Amur han deixat lliures les mans de la camarilla militar nipona. Ara la sort de tot l’Orient Llunyà està en la balança.\nEl govern de Washington canvia de rumb. La concentració de la marina en el Pacífic, la construcció de cuirassats i bombarders de gran autonomia de vol, el desenvolupament de comunicacions aèries en el Pacífic, el programa de fortificació dels arxipèlags oceànics, són testimoni eloqüent de què aquest país renuncia a la política d’aïllament voluntari. Però tampoc a l’Orient Llunyà es pot predir la combinació de forces amb total seguretat. Japó li proposa una “entente cordial” a Anglaterra respecte a Xina, i d’aqueixa manera espera reduir gradualment la part del lleó britànic a la ració d’un conill. No obstant, abans de resoldre si accepta o rebutja la proposta, Gran Bretanya pensa ampliar la seua marina, fortificar la base de Singapur i erigir noves fortaleses a Hong Kong. Gran Bretanya continua essent el principal factor d’incertesa tant en Orient com en Occident. I tant en Orient com en Occident les aliances bèl·liques maduren amb major lentitud que els conflictes bèl·lics.\nAquesta política de “expectativa cautelosa” resultava sensata mentre fou un privilegi d’Anglaterra enfront d’una Europa dividida en dos bàndols. Però en moments en què tots els estats, sense excepció, es veuen obligats a jugar a “traeix o seràs traït”, les relacions diplomàtiques esdevenen un joc demencial en què els jugadors s’arrosseguen els uns als altres amb els ulls embenats i revòlver a la mà. Evidentment, a les potències, grans i petites, no els quedarà una altra alternativa que estructurar les seues aliances militars molt de pressa una vegada que s’hagen produït els primers tirs de la nova gran guerra.\nFins no fa molt de temps, els pacifistes de tots els colors creien, o fingien creure, que es podria impedir una nova guerra amb ajuda de la Lliga de les Nacions, congressos aparatosos, referèndums i d’altres desplegaments teatrals, la majoria dels quals foren finançats amb diners de l’URSS. Què ha passat amb aqueixes il·lusions? Tres de les set grans potències (Estats Units, Japó, Alemanya) no estan en la Lliga de les Nacions; Itàlia l’està destruint des de dins. Per a les altres tres, resulta cada vegada menys necessari encobrir els seus interessos particulars amb el rètol de la Lliga. Els melancòlics partidaris de la institució de Ginebra han arribat a la conclusió que l’única manera de “salvar” allò que fins ahir fou “l’esperança de la humanitat” és no confrontar-la amb problemes greus. En 1932, en iniciar-se la famosa conferència per al desarmament, els exèrcits europeus comptaven amb 3.200.000 efectius. En 1936 aquesta xifra ja ascendia a 4.500.000 i augmentava en forma ininterrompuda. Què s’ha fet dels referèndums de Lord Cecil? Qui guanyarà el proper premi Nobel de la pau? La política de desarmament de Ginebra s’ha convertit en quelcom que ni tan sols mereix burles.\nLa iniciativa de la nova política de desarmament pertany a Alemanya que, amb aqueix instint infal·lible que sol acompanyar a la demència violenta, ha sabut arrancar-se les cadenes de Versalles. La inexorabilitat del nou conflicte mundial apareix amb especial claredat en el cas d’Anglaterra. Fins fa poc, aqueix país aplicava una política de pacifisme conservador a causa del seu desig d’expandir-se com menys possible millor per tal de protegir les seues velles conquistes. No obstant, les humiliants derrotes de la política britànica a Manxúria, Etiòpia i Espanya demostraren a Baldwin i els seus col·legues que no es pot viure indefinidament de la inèrcia de les velles glòries. D’ací aqueix reflex aterrit d’autopreservació, que s’expressa en el més grandiós de tots els programes militars. Gran Bretanya es prepara per a esdevenir, en el curs dels propers anys, en la major potència aèria i marítima... en nom de la pau i del statu quo! Però això constitueix un estímul irresistible per a l’armament marítim i aeri dellà l’Atlàntic. Aquest és el camí del país més satisfet, més “pacifista”, més “democràtic”, aquell que encapçalà la conferència per al desarmament: del lliure canvi... al proteccionisme; del pacifisme... a l’armamentisme. On estan les forces terrestres que podrien impedir el passatge de l’armamentisme a la guerra?\nNo poden abrigar-se esperances que la resistència vindrà des de baix, des de les masses treballadores, per mitjà de vagues generals, insurreccions, revolucions? En teoria, no pot excloure’s. Però si no confonem les nostres esperances i temors amb la realitat, hem de dir que no sembla molt probable. Les masses treballadores del món sencer estan aclaparades per les colossals derrotes patides a Itàlia, Polònia, Xina, Alemanya, Àustria, Espanya, parcialment a França i en d’altres països petits. Les velles internacionals (la Segona, la Tercera, la Sindical) estan estretament vinculades als governs dels estats democràtics, participen activament en els preparatius de la guerra “contra el feixisme”. Cert és que els socialdemòcrates i els “comunistes” són derrotistes respecte a Alemanya, Itàlia i Japó. Però això no significa sinó que combaten la guerra en aquells països on no exerceixen la menor influència. Si les masses volen aixecar-se contra el militarisme, en primer terme han de refusar la tutela de les internacionals oficials. No és una tasca senzilla. No es pot realitzar en un dia ni en un mes. Siga com siga, en l’actualitat el despertar polític del proletariat és més lent que els aprestos per a la nova guerra.\nPer a justificar la seua política militarista i xovinista, les internacionals Segona i Tercera difonen la idea que la nova guerra tindrà per missió defensar la llibertat i la cultura (representades pels països “pacífics”, encapçalats per les grans democràcies del Nou i del Vell món) enfront dels agressors feixistes: Alemanya, Itàlia, Àustria, Hongria, Polònia i Japó. Aquesta classificació resulta dubtosa, fins i tot des d’un punt de vista purament formal. L’estat iugoslau no és menys “feixista” que l’hongarès, Romania no es troba més prop de la democràcia que no Polònia. La dictadura militar impera no sols al Japó, sinó també en Xina. El sistema polític de Stalin s’aproxima cada vegada més al de Hitler. A França, el feixisme està escombrat la democràcia quan la guerra encara no s’ha declarat. Els governs del “Front Popular” fan tot allò que poden per tal de facilitar la transició. Com veiem, en el sistema mundial imperant no resulta fàcil separar els llops dels corders!\nQuant a la lluita de la “democràcia” contra el feixisme, convindria més observar la Península Ibèrica que no especular sobre el futur. Al principi, les democràcies sotmeteren el govern legal espanyol a un bloqueig per tal de privar Itàlia i Alemanya de tot pretext d’intervenció. Quan Hitler i Mussolini resolgueren prescindir dels “pretextos”, les “democràcies” s’afanyaren a capitular davant de la intervenció, amb l’excusa de la “pau”. Mentre Espanya està essent devastada, els representants democràtics es diverteixen amb discussions sobre els millors mètodes per a... continuar amb la política de no intervenció. En va el govern de Moscou tracta d’encobrir amb poses d’esquerra la seua participació en la política vergonyosa i criminal que ha facilitat les tasques del general Franco i ha consolidat les posicions del feixisme. Allò que determinarà les relacions d’Espanya amb altres països seran les seues riqueses minerals, no els seus principis polítics. Una lliçó tan amarga com valuosa per al futur!\nLa classificació dels estats mencionada més amunt té el seu origen històric, però no és el que assenyalen els escrits barats dels pacifistes. Els primers països que arribaren al feixisme o a altres tipus de dictadures són aquells les contradiccions internes dels quals assoliren la major agudesa: països mancats de matèries primeres i d’accés al mercat mundial (Alemanya, Itàlia, Japó); els països derrotats en la guerra anterior (Alemanya, Àustria, Hongria); finalment, els països on la crisi capitalista s’hi combina amb la supervivència de vestigis precapitalistes (Japó, Polònia, Romania, Hongria). Lògicament, les nacions històricament més endarrerides o desfavorides són les menys satisfetes amb l’actual mapa polític del planeta. Per consegüent, la seua política exterior és més agressiva que la dels països privilegiats, que es preocupen principalment en aferrar-se al botí ja conquistat. D’allí sorgeix la divisió de països, molt condicional, en partidaris i adversaris del statu quo; la majoria dels països feixistes i semifeixistes es troben en aquest últim camp.\nPerò açò de cap manera significa que els dos bàndols en pugna seran els més amunt mencionats. En cas d’un nou conflicte mundial el programa del statu quo desapareixerà sense deixar rastres; es plantejarà el problema d’un nou repartiment del món. Els adversaris feixistes del statu quo es trobaran en ambdós bàndols, perquè l’elecció d’aliats no es farà sobre la base de la solidaritat política, sinó que serà determinada per la posició geogràfica, les relacions econòmiques i, sobretot, l’avaluació de les relacions de força. Hitler estaria encantat d’apoderar-se de les colònies franceses en aliança amb Gran Bretanya, encara que això li signifiqués una guerra directa amb el feixisme italià. Per la seua banda, Mussolini bé podria “trair” Hitler, és força probable que ho faça, tal com el govern italià de 1914 traí Hohenzollern i Habsburg. El “egoisme sagrat” també s’imposarà en les relacions entre els països feixistes.\nL’estat totalitari és, per cert, el règim més adequat al caràcter “totalitari” de la guerra contemporània. Però açò només significa que les democràcies s’aproparan al règim feixista en el curs de la guerra mundial, potser fins i tot en vespres de la mateixa; possiblement l’adoptaran. No obstant, un apropament dels sistemes polítics no significaria una reconciliació d’interessos hostils. Una França feixista difícilment compartiria les seues colònies amb Hitler. Si l’excel·lentíssim sir Oswald Mosley governés les Illes Britàniques (històricament aquesta possibilitat no està exclosa) no estaria més disposat que el govern actual a cedir la dominació britànica del Mediterrani a Itàlia. En síntesi, tant la composició dels camps bel·ligerants com el curs de la mateixa guerra no seran determinats sobre la base de criteris polítics, racials i morals, sinó pels interessos imperialistes. Tota la resta és pols als ulls dels pobles.\nTant les forces que obren a favor de l’acceleració de la guerra com les que obren a favor de la seua postergació són tan complexes i intricades que resultaria excessivament arriscat fer un pronòstic basat en el calendari. No obstant, tenim alguns elements per a un pronòstic. Londres tendeix a creure que el període perillós culminarà en 1939, quan les forces armades britàniques, les intencions de les quals són “pacífiques”, hauran assolit el suficient poder. Des d’aquest punt de vista, el perill de guerra és “inversament” proporcional... a l’augment de l’armamentisme.\nPerò, en aquest cas, ¿no aprofitaran Alemanya o Itàlia aqueix interval per a provocar una guerra en els pròxims vint-i-quatre mesos? Hi ha moltes circumstàncies que permeten respondre negativament. L’última paraula no la té Itàlia, sinó Alemanya. Però Alemanya no està preparada. És cert que les tradicions vives del militarisme prussià, unides a l’alt nivell de la tecnologia alemanya li permeten a Hitler desenvolupar el programa armamentístic a un ritme sense precedents en la història. Però cap govern, per totalitari que siga, pot obrar miracles. En el lapse entre la pau de Versalles i la victòria nazi, les joves generacions alemanyes no passaren pels quarters. El país no posseeix reservistes. La instrucció militar, tan sols elemental, d’alguns milions d’homes requereix molts oficials. L’elaboració de les màquines de guerra més completes, l’acceleració de la seua producció en massa, la creació de les reserves materials necessàries, la formació de nous quadres de comandament, l’elaboració de la matèria primera humana: tot això requereix temps. L’aparell bèl·lic de Hitler manifestarà desproporcions i carències a cada pas, precisament a causa del ritme febril del seu creixement. Avui, per cert, l’avaluació que fan les autoritats alemanyes del seu potencial bèl·lic és força inferior a la que fan els seus adversaris. Passaran almenys dos anys abans que l’estat major berlinès deixe anar el fre sobre la noble impaciència dels líders polítics.\nNo obstant, la situació armamentística és només un dels factors bèl·lics, i no és el més important. Mai arribarà el moment en què els països se senten “prou” armats. El creixement de l’armamentisme, pres aïlladament, treballa en pro de la guerra, no de la pau. No obstant, l’exèrcit no és un fi en si mateix, sinó un instrument de la política, la qual, al seu torn, és un instrument dels interessos materials. El colp que desencadenarà la nova guerra serà producte, probablement, d’un canvi en la conjuntura econòmica.\nRecordem que després d’un boom industrial, colossal i prolongat, es produí la crisi de 1913, que ja en aqueixa època tingué un caràcter no sols conjuntural, sinó també estructural: les forces productives d’Europa estaven encallades per les fronteres nacionals. La crisi de 1913 provocà en les classes dominants una tensió nerviosa que fou més poderosa que no qualsevol expectativa o cautela. El resultat fou l’esclat de la guerra en 1914. És certa que la darrera crisi (1929-33) no provocà temors bel·licistes. Les classes dominants, encegades per la “prosperitat” anterior, s’obstinaven a considerar la crisi com un episodi desagradable. Les il·lusions desaparegueren gradualment, en paralitzar-se el comerç i augmentar els rengles de l’exèrcit d’aturats. En aqueixos anys, la política exterior de tots els països (a excepció d’Alemanya, Itàlia i Japó, els més malalts) era incerta, indecisa i feble.\nLa nova crisi, que en vista de les circumstàncies no es farà esperar per molt de temps, tindrà conseqüències internes i internacionals completament diferents. El reactivament econòmic actual, unit a un mercat mundial desorganitzat, a un sistema monetari pertorbat i a un exèrcit d’aturats crònic, no inspira la menor confiança. Una conjuntura apuntalada principalment amb ordres militars significa un balafiament dels elements fonamentals de l’economia i, amb això, la preparació d’una crisi més profunda i dolorosa. Les classes dominants no poden deixar de tenir-ho en compte. Com més es compleixen els programes d’armament, menys cabuda queda per a les il·lusions i major és el nerviosisme en què cauen els amos del destí.\n¿Però, no seria possible que els governants posterguen la crisi o, cosa que és més important, la reduïsquen a la magnitud d’una conjuntura passatgera en compte d’una catàstrofe social? Per a això caldria, com a mínim, alçar les barreres duaneres, restaurar el patró monetari or, regular el problema de les obligacions internacionals i augmentar el poder adquisitiu de les masses frenant la maquinària armamentista. Tot aquell que no siga cec reconeixerà que no hi ha la menor raó per a esperar semblant miracle.\nA Berlín, a finals de juny, es reuniren els delegats comercials de quaranta nacions a escoltar els himnes de Goering en alabança a l’autarquia. Els devots discursos d’alguns delegats sobre els avantatges del règim liberal semblen una burla a la realitat. ¿Els països rics en matèries primeres, estaran disposats a vendre-li-les als seus enemics per a fins bèl·lics? ¿Els imperis colonials, cediran part dels seus dominis als països desfavorits? ¿Els països que han concentrat l’or a les seues mans, es prendran la molèstia d’ajudar desinteressadament els seus rivals a tornar l’equilibri als seus sistemes monetaris trastornats? Aquestes preguntes senzilles contenen en si mateixa les respostes. Com més reaccionari és el paper de les fronteres nacionals en el sistema de l’economia mundial, més tenaçment se les manté. No tots canten lloes a l’autarquia, però tots tracten d’arrecerar-se davall la seua ombra il·lusòria. No obstant, “autarquia” no implica autosuficiència dins de les fronteres nacionals pròpies. Els programes d’Alemanya i Itàlia demostren millor que res que l’autarquia requereix... la conquista de colònies i de països estrangers en general. La doctrina de l’economia tancada és una premissa de l’agressió imperialista.\nEl perill de guerra, derivat de les dificultats econòmiques, aguditza fins i tot més aquestes dificultats. Qualsevol estudiant de secundària sap que la ruptura de les relacions diplomàtiques, la declaració oficial de guerra i el respecte per la neutralitat han esdevingut tan anacrònics com el mirinyac i el minuet. Tots els governs vetllen les armes. En època de pau, aqueixa tensió, que en determinades ocasions arriba a graus que abans resultarien inconcebibles sense la ruptura formal de relacions diplomàtiques, és el que menys afavoreix a la prosperitat econòmica. Tot indica que la crisi vinent superarà de lluny a la crisi de 1929 i anys subsegüents. Donades les circumstàncies, la política de vigilància expectant resultarà impossible d’aplicar. La política de transfusió de sang, a l’estil del “‘New’ Deal” nord-americà, difícilment podrà adaptar-se a Europa. En la nova crisi, tots els problemes quedaren suspesos en el tall de la navalla, cosa que obligarà els governants a adoptar mesures decisives, que en res es diferenciaran d’altres tants actes de desesperació.\nPer consegüent, la guerra podria esclatar en el transcurs dels tres o quatre anys, és a dir, precisament en moments en què el compliment dels programes armamentistes hauria de “garantir la pau”. Lògicament, només indiquem aquesta data per tal de brindar una orientació general. Els esdeveniments polítics podrien accelerar o postergar el moment de l’explosió. Però la seua inexorabilitat està arrelada en la dinàmica de l’economia, en la dinàmica dels antagonismes socials i en la dinàmica de l’armamentisme.\nEn vespres de 1914 dominava la doctrina militar del colp veloç i fulminant. Aquesta doctrina li costà cara a França. El “colp” es prolongà al llarg de cinquanta-dos mesos. Després que el geni maligne de la humanitat havia inventat màquines de destrucció sense precedents, els exèrcits, equipats amb elles, hagueren d’enfonsar-se en caus com els talps. Però si les trinxeres imposaren la seua dominació despòtica sobre les operacions de la guerra, les idees militars assoliren un nou pic d’audàcia després de la pau de Versalles. Les humiliacions patides per l’estratègia i les despeses astronòmiques de l’extermini recíproc dels pobles impulsaren la fantasia militar a cercar mètodes més brillants i menys costosos. D’ací les noves escoles: una tracta de reemplaçar el poble en armes per un exèrcit restringit d’especialistes; una altra eleva el centre de gravetat a l’atmosfera exterior; la tercera basa les seues esperances en el llamp de la mort. El general J. F. Fuller ha calculat que l’ús de l’energia elèctrica permetria eliminar el punt vulnerable de totes les guerres anteriors, val dir, el factor humà. El general Von Seeckt ha arribat a la conclusió que, en la competència entre les masses humanes i la tecnologia, la victòria pertanyeria a aquesta última. D’aquí deriva la teoria d’un exèrcit petit però altament capacitat que, qual torrent d’acer i foc, irromp en el país enemic. En realitat, l’oposició entre la “tecnologia” i les “masses” o, en els termes en voga, entre la “qualitat” i la “quantitat”, és una abstracció buida. Si un exèrcit mecanitzat de 200.000 homes pot fer miracles, llavors dos exèrcits faran, no el doble sinó el quàdruple. La llei dels números segueix vigent en els més alts nivells de la tècnica. Dit de forma més senzilla, la nació bel·ligerant haurà de posar en marxa el nombre més gran possible d’homes proveïts amb els últims avanços de la tecnologia. Però, precisament per això, el “colp fulminant” resulta impossible.\nLa doctrina de l’exèrcit petit, elaborada per Von Seeckt, no es desprèn de les condicions materials de la guerra, sinó de les limitacions imposades per la pau de Versalles. Quan aquestes condicions desaparegueren, Hitler decretà el servei militar obligatori. En Anglaterra, on les tradicions i les finances impedeixen imposar el servei militar general, encara hi ha teòrics del reemplaçament de l’home per la màquina. No obstant, el primer dia de la guerra serà també el dia del reclutament anglès. Els estrategs de Roma i Berlín es diverteixen a si mateixos i al poble amb la perspectiva d’atacs aeris que destruiran els centres vitals de l’enemic amb un sol colp. Aquesta doctrina s’origina en el fet que ni Alemanya, ni Itàlia posseeixen petroli ni or suficients com per a sostenir una guerra perllongada. Al mateix temps que glorifica els futurs atacs aeris, Goering es jacta de la seua defensa antiaèria, que frenarà els desigs de l’enemic de realitzar atacs des de l’aire. Però hi ha un problema: els altres països també desenvolupen la seua aviació i defensa antiaèria! El duel aeri significarà grans triomfs tàctics, però cap solució estratègica.\nTampoc té més fonament l’esperança que algun “secret” tecnològic permeta derrotar d’un sol colp a un enemic desprevingut. Cada descobriment nou estimula les energies intel·lectuals dels inventors de tots els països civilitzats. La tecnologia bèl·lica, més que qualsevol altra, posseeix caràcter internacional: les indústries bèl·liques i els serveis d’espionatge li presten gran atenció. Els estats majors poden impedir que els secrets arriben als seus propis pobles però no als estats majors dels altres països.\nCap exèrcit pot mantenir en reserva, junt amb els aliments enllaunats, meravelles químiques i elèctriques ja preparades. Cada invent ha de ser sotmès a verificació, i només la guerra pot fer-ho. La iniciació de la producció en massa d’un nou artefacte de guerra exigeix un any de preparació, potser dos. Per això no pot esperar-se que en el mateix començament de la guerra s’empren mitjans tècnics “decisius”, no provats anteriorment. L’eclecticisme és molt més nefast en la guerra que en l’economia. En termes generals, la propera guerra partirà del nivell assolit en l’anterior. Els nous mitjans se sumaran als vells, i els exèrcits esdevindran més feixucs i nombrosos.\nEn l’economia capitalista, el volum de producció està limitat per la capacitat adquisitiva de la població, a partir de cert nivell les màquines comencen a reemplaçar els homes. En la guerra no hi ha aquesta limitació: els homes són exterminats independentment del seu “poder adquisitiu”. Tanmateix el transport mecanitzat, l’exèrcit modern requereix, al igual que en els temps de Napoleó, un cavall per cada tres homes. En xifres absolutes açò significa un exèrcit de milions de cavalls. Així mateix, tanmateix la mecanització de la guerra en totes les seues branques, el nombre d’homes necessaris per a operar les màquines bèl·liques no disminueix sinó que augmenta.\nLes operacions bèl·liques recents (Orient Llunyà, Etiòpia, Espanya), no obstant el seu caràcter fragmentari, feren baixar el pensament estratègic dels cels a la terra. Com més s’apropa el perill de guerra, més torna l’estratègia oficial als canals ja provats. Totes les potències marítimes s’ocupen de modernitzar o construir aqueixos vaixells de guerra gegantins que, al final de la guerra anterior, havien estat relegats a la categoria de l’ictiosauri. És possible que, en aquest cas, l’oscil·lació regressiva del pèndol resulte excessiva. En assumptes navals, on la màquina domina despòticament l’home, el pensament estratègic és més conservador i desmanotat que en qualsevol altre terreny.\nPasse el que passe amb els cuirassats, Anglaterra es veurà obligada, una vegada més, a defensar-se en el continent europeu. Els homes no viuen en la mar, ni en l’aire, sinó en la terra. Les flotes marítimes i aèries no són sinó instruments auxiliars per a la conquista del territori aliè, o per a la defensa del propi. La guerra es resoldrà en terra ferma. Tracte’s d’una guerra europea o mundial, l’exèrcit continua essent el principal instrument d’atac i defensa. La base de l’exèrcit és la infanteria. Si les altres variables romanen iguals, una Infanteria més nombrosa compta amb majors possibilitats de victòria. La pròxima guerra seria totalitària, no sols en el sentit que les operacions es portaran a terme simultàniament sobre la terra, sota terra, sobre l’aigua, davall l’aigua, en l’aire i inclusivament en l’estratosfera, sinó també en el sentit que absorbirà la població en el seu conjunt, amb totes les seues riqueses materials i espirituals. Un sector de la humanitat lluitarà en un front tridimensional, l’altre fabricarà municions, passarà fam i morirà en la “reraguarda”. Malgrat la conquista de l’èter, l’estratosfera i el Pol Nord, tot i el llamp de la mort i la resta d’horrors apocalíptics, els exèrcits s’enfonsaran en el fang, tal com en el passat, o potser fins i tot més profundament.\nQueden, per descomptat, els respectius nivells econòmics i tecnològics assolits pels distints països. Els avantatges d’un major nivell cultural general es fan sentir amb especial agudesa durant la guerra. És possible que tots els bel·ligerants coneguen l’arma “secreta”, però no tots tindran capacitat de produir-la en massa. No obstant, tal com ocorregué en la guerra anterior, aqueixes diferències quedaran neutralitzades en gran manera per l’alineament dels distints països en cadascun dels bàndols bel·ligerants. Així, la primacia evident d’Alemanya sobre França obligaria Anglaterra a redoblar els seus esforços i, alhora, espantaria Itàlia, obligant-la a buscar un acord amb França. Si la superioritat tecnològica i militar d’Alemanya li permetés obtenir victòries importants sobre Gran Bretanya, o viceversa, Estats Units es veuria obligat novament a abandonar la política de neutralitat expectant.\nLa interdependència de tots els sectors del nostre planeta és tan gran que es pot excloure tota possibilitat d’un conflicte localitzat. Qualsevol siga el lloc i el motiu de l’esclat de la guerra, una victòria important assolida per una de les grans potències no significaria la fi del conflicte sinó, únicament, l’ampliació del teatre bèl·lic. La por a la victòria significaria una ampliació de la coalició enemiga. L’espiral bèl·lica s’estendrà inexorablement fins a comprendre tot el planeta. L’únic lloc neutral podria ser el Pol Sud; el Pol Nord servirà com a base d’operacions de l’aviació militar.\nAmb el nivell abastat per la tecnologia, una guerra mundial abandonada a la seua pròpia lògica significaria per a la humanitat un mètode de suïcidi complicat i costós. Pot aconseguir-se el mateix objectiu de forma més senzilla, tancant a la humanitat en una gàbia d’aproximadament un quilòmetre cúbic i enfonsant la gàbia en algun dels oceans. La tecnologia moderna és més que adequada per a preparar aqueix “colp fulminant i decisiu”, que resultaria més econòmic que el programa militar de qualsevol de les grans potències.\nEn la guerra, els grans i forts s’imposen als petits i dèbils. La seua ubicació geogràfica, dimensió territorial, nombre de la població, recursos bèl·lics, reserves d’or i nivell tecnològic li asseguren a Estats Units un avantatge colossal sobre els altres països. Si es reconeix que la guerra mundial es desenvoluparà fins al seu final lògic, amb l’esgotament total dels bàndols en pugna, no pot evitar-se la conclusió que la dominació del planeta correspondrà a Estats Units. No obstant, la dominació sobre un planeta decadent i destruït, sotmès a la fam canina, les epidèmies i el salvatgisme, provocaria inexorablement la decadència de la civilització nord-americana. ¿En quina mesura es tracta d’una perspectiva real? No pot excloure’s que la humanitat caiga en una decadència perllongada com a resultat de la nova guerra. Però, afortunadament, aquesta no és l’única possibilitat. Molt abans que la destrucció recíproca dels pobles s’haja desenvolupat fins a la fi, la maquinària política i social de cada país serà posada a prova. L’obra de la guerra pot ésser detinguda en sec per la revolució.\nEn general, no compartisc l’esperança que, en el moment just, el proletariat sabrà resistir vigorosament l’inici de les operacions bèl·liques. Al contrari, durant els mesos d’intensificació del perill de guerra i en el seu primer període, les masses seran dominades per forces centrípetes, patriotes, que actuaran amb la força d’un reflex natural. Açò s’aplica tant a les classes i grups nacionals dels distints estats com, per exemple, a les parts integrants de l’imperi britànic. Però l’avanç de la guerra, amb les seues inevitables seqüeles de pauperisme, salvatgisme i desesperació, regenerarà i desenvoluparà al màxim els fregaments, antagonismes i forces centrífugues que tard o d’hora, trobaran la seua expressió en la insurrecció i la revolució. Àdhuc en aquests cas, la guerra és, lògicament, la pitjor desgràcia que podria ocórrer-li a la humanitat. Però com més aviat les masses populars li posen fi, més fàcil li resultarà a la humanitat guarir les seues ferides. Des d’aquest punt de vista, què podem dir sobre la duració de la guerra?\nAtès que la nova guerra entre nacions començarà on acabà l’anterior, l’extermini de vides humanes i el malbaratament de material bèl·lic serà molt major en el començament d’aquesta que no en el de l’anterior, i augmentarà amb major rapidesa. Els ritmes seran més febrils, les forces destructives més colossals, la misèria de la població més insuportable. Per consegüent, hi ha bones raons per a suposar que la reacció de les masses no es farà esperar dos anys i mig, com en la Rússia tsarista, ni un poc més de quatre anys, com en Alemanya i Àustria-Hongria, sinó molt menys. No obstant, la resposta definitiva al problema del temps la donaran, lògicament, els mateixos esdeveniments.\nQuè succeirà, puix, amb l’URSS? L’avaluació del règim soviètic per part dels portaveus de l’opinió pública occidental ha conegut diverses etapes. Amb el caos del primer pla quinquennal, el pes específic dels soviets en l’arena mundial es reduí gairebé a zero. Posteriorment, amb el creixement de la indústria, incloent-hi la bèl·lica, contra el teló de fons de la crisi mundial, el prestigi mundial de l’URSS augmentà enormement. El temor de França a la revenja alemanya permeté que la diplomàcia soviètica es convertís en un factor de gran pes en la política europea. Junt amb això, el prestigi de l’Exèrcit Roig creixia per dies i per hores. No obstant, aquesta etapa resultà breu. La sagnant porga política, necessària per als interessos de la camarilla dominant i que provocà l’extermini dels millors comandants, suscità una forta reacció en tot el món. La capitulació lamentable de la diplomàcia soviètica en la qüestió de l’arxipèlag d’Amur, serví per a infondre-li a Japó el coratge necessari per tal de colpejar novament Xina i enfortir el consell que Londres li donava a París: desconfiar de Moscou, buscar un acord amb Berlín. No obstant, l’actitud actual de menysprear l’Exèrcit Roig resulta tan unilateral com creure que Stalin és indestructible. El frau judicial i l’execució dels ídols d’ahir no deixaran de produir dubtes i desmoralització als rengles de l’exèrcit. No obstant, les operacions i maniobres que han demostrat als generals estrangers la resistència, mobilitat i enginy del soldat i de l’oficial soviètic continuen essent una realitat, junt amb l’elevada qualitat de tancs i avions soviètics i l’audàcia i perícia dels aviadors soviètics.\nLes porgues sagnants soscaven la defensa i demostren que l’oligarquia dominant ha entrat en contradicció irreconciliable amb el poble i amb l’Exèrcit Roig. La mateixa agudesa de la contradicció demostra, d’altra banda, la gran elevació cultural i econòmica del país, que cada vegada tolera menys al règim de Stalin. La revolució política en l’URSS (és a dir, l’enderrocament de la casta burocràtica, corrompuda fins a la medul·la de l’os) serà, indubtablement, un dels primers resultats de la guerra. No obstant, tot permet creure que, si la humanitat en el seu conjunt no torna a la barbàrie, les bases socials del nou règim soviètic (noves formes de propietat, economia planificada), resistiran la prova de la guerra i, fins i tot, en sortiran enfortides. Japó és un país llunyà. Per tal de preparar la guerra en contra ell s’han instal·lat bases independents a l’Orient Llunyà que, malgrat el seu poder, tenen un caràcter provincià. Fins i tot en el cas d’obtenir grans victòries (cosa que és força improbable) Japó no té capacitat com per a penetrar fins als centres vitals de la Unió Soviètica. No hi ha la menor possibilitat d’una guerra per separat entre Itàlia i l’URSS. L’enemic principal, el més immediat i perillós, continua essent Alemanya.\nL’habitual protesta de Hitler, segons el qual la manca de “fronteres compartides” entre Alemanya i l’URSS exclou la possibilitat d’una guerra, és un d’aqueixos subterfugis característics dels pronunciaments d’aquest “geni” totalitari. El mar Bàltic separa Alemanya de l’URSS, però també les uneix. Des que Estònia i Finlàndia se separar de Rússia, la històrica fortalesa de Kronstadt s’ha quedat en un cul-de-sac entre ambdós països. Leningrad, la segona ciutat del país, i centre de fabricació de municions, també és vulnerable. Durant la guerra anterior, Finlàndia (aleshores part de l’imperi tsarista) esdevingué durant un breu període base militar d’Alemanya. El mateix ocorregué amb Estònia i Letònia. En aquest terreny, Hitler bé podria tractar de rectificar i complementar l’experiència de Guillem II.\nAl sud dels petits estats del Bàltic, Alemanya està separada de l’URSS principalment per Polònia i parcialment per Romania. Txecoslovàquia ha deixat d’ésser una barrera per a convertir-se en un pont per a l’avanç alemany vers l’Orient. Entre les fronteres orientals de Txecoslovàquia i Ucraïna, la Terra Promesa de Hitler, tan sols hi ha la distància d’unes desenes de quilòmetres.\nÉs evident que, en l’eventualitat d’una guerra, Polònia i Romania hauran d’optar entre dos adversaris infinitament més poderosos que elles. Qualsevol que siga la seua elecció, es convertiran no sols en rutes de guerra, sinó també en camps de batalla.\nLa possibilitat d’un avanç auxiliar d’Itàlia pel Mar Negre (contra Ucraïna, Crimea i el Caucas) dependria en gran manera de l’actitud de Turquia; és a dir, en última instància, de la relació de forces entre els antagonistes principals, més precisament, de l’avaluació que es faça d’aqueixa relació en Ankara i a les capitals intermèdies del sud-orient d’Europa.\nEn tots els sentits estratègics mencionats, Alemanya entaularà una guerra ofensiva i l’URSS una guerra defensiva. Açò constitueix un colossal avantatge militar per als soviets. Tanmateix la situació desfavorable de la base naval soviètica en el fons del carreró marítim del Golf de Finlàndia, les poderoses flotes naval i aèria russes podrien provocar l’enfonsament total d’una aventura hitleriana al Bàltic. El mateix ocorre en el Mar Negre, on la base soviètica està molt millor ubicada i, d’altra banda, Itàlia es troba més allunyada.\nTota la frontera occidental de l’URSS està fortament defesa. Les tropes estan acostumades a les seues bases. Les distàncies soviètiques són immenses. La falca constituïda per Polònia i Romania neutralitza en gran manera l’avantatge dels ferrocarrils alemanys. La resta depèn del “factor moral”, és a dir, del soldat roig, de l’obrer, del camperol. En última instància, el resultat de la guerra depèn de la guerra mateixa.\nEn allò tocant el món capitalista, ja es pot dir amb caràcter de llei immutable: les primeres víctimes en el camp de batalla seran els règims que no saberen donar oportunament una solució democràtica al problema agrari, els règims les supervivències feudals dels quals exacerben les ferides del capitalisme. En aquesta ocasió, l’anella més dèbil de la cadena de les grans potències serà Japó. sota els colps de la guerra, la seua maquinària social (un capitalisme militaritzat recolzat sobre la barbàrie semifeudal) serà víctima d’una catàstrofe colossal. Dels estats de segona i tercera fila, els més amenaçats són Polònia, Romania i Hongria, les masses camperoles dels quals mai acabaren d’alliberar-se de la vella servitud.\nDesprés, els règims feixistes: no és casual que el feixisme arribés al poder en els països on els antagonismes socials havien assolit la màxima agudesa. És cert que, tant en la guerra com en la diplomàcia, els estats totalitaris posseeixen grans avantatges sobre el mecanisme pesat i desmanotat de la democràcia: principalment, l’avantatge de poder maniobrar amb llibertat, sense oposicions internes. No obstant, açò no significa que aqueixa oposició no existeix. Existeix en forma oculta i acumula forces fins al moment de l’explosió. En Alemanya i Itàlia, l’escassetat d’aliments i de matèries primeres condemnarà les masses a una misèria inenarrable. Si al principi de la guerra aquests estats obtenen victòries militars imponents, en la segona etapa es convertiran en l’arena de commocions socials molt abans que els seus enemics.\nPerò la diferència és només temporal. La guerra anivellarà els règims. L’economia estarà sotmesa al control governamental en tots els països. La censura militar serà, com sempre, una censura política. Se silenciarà l’oposició. La mentida oficial exercirà el seu monopoli. Desapareixerà la frontera entre avantguarda i reraguarda. La justícia militar regirà en tot el país. Les diferències entre els recursos bèl·lics dels distints països seran molt majors que les diferències entre els seus principis polítics.\nLa posició internacional de França, tal com ho estableix el tractat de Versalles, de cap manera correspon als vertaders recursos de la república. La població no augmenta. L’economia s’estanca. No posseeix petroli. Les reserves de carbó són escasses. Les finances són febles. La seguretat nacional de França, més que la de qualsevol altre país, depèn d’altres estats: Gran Bretanya, Estats Units, inclusivament l’URSS. En la guerra, França ocuparà la posició d’un estat de segona categoria. La caiguda de la posició internacional farà trontollar el règim social del país.\nLes tendències centrífugues de l’imperi britànic són el resultat de la desproporció entre la vertadera força de la metròpoli i la seua herència històrica. Amb el seu gegantí programa armamentista, la metròpoli tracta de demostrar a les colònies que ella sola pot garantir la seua sobirania. El cost de manteniment de l’imperi augmenta molt més ràpidament que els seus beneficis. Semblant estructura es dirigeix, inevitablement, cap a la fallida. La nova guerra veurà el despertar i l’esquinçament de l’imperi. La caiguda del poder imperial inaugurarà una època de convulsions socials. Ni un sol país escaparà a les doloroses conseqüències de la guerra. Al mig de dolors i convulsions, el món sencer mudarà la seua faç.\nHom dirà que el nostre pronòstic és ombriu. No és culpa nostra. En el llenç de la nostra època no podem trobar tonalitats rosades ni celests. Hem de treure conclusions de la realitat, no dels nostres desigs. Bé deia el vell Spinoza: “ni riure ni plorar: comprendre”\n1“En el llindar d’una nova guerra mundial”. Part d’aquest article aparegué en Yale Review, juny de 1938, sota el títol de “Si es produeix una nova guerra mundial”. Una altra part n’aparegué sota el títol “Estem davant d’una nova guerra mundial?” en Liberty, el 13 de setembre de 1937. Aquestes són les parts que aparegueren en la primera edició nord-americana dels Escrits 37-38. [Part de la nota de l’edició castellana]


El líder de Pegida dimiteix després que mitjans alemanys publiquin una foto seva disfressat de Hitler\nLa fiscalia ha obert una investigació per si Lutz Bachmann ha incorregut en un delicte "d'incitació a l'odi"\n21/01/2015 - 19.02 Actualitzat 22/01/2015 - 10.03\nLutz Bachmann ha publicat aquesta imatge al seu perfil de Facebook amb el comentari "Ha tornat". (Foto: "Bild")\nLa trajectòria de Pegida ha començat un nou capítol. El diari sensacionalista alemany "Bild" publica a la seva versió "online" una fotografia feta al setembre de Lutz Bachmann disfressat com si fos Adolf Hitler. El fundador de Pegida l'havia penjada al seu perfil de Facebook.\nLa gravetat de la imatge ha portat la fiscalia alemanya a obrir una investigació preliminar per aclarir si Bachmann ha comès un delicte "d'incitació a l'odi" amb la imatge de Hitler i amb algunes de les seves declaracions. Bachmann ha dit, per exemple, que les persones que demanen asil són "bestiar", "pocavergonyes" i "xusma".\nAl mateix rotatiu, Luzt Bachmann s'ha excusat explicant que es tracta d'un "acudit" a propòsit de l'aparició fa uns anys del llibre "Ha tornat", novel·la de Timur Vermes que juga amb la posibilitat d'un retorn de Hitler. Les explicacions de Bachmann no han estat suficients per frenar la polèmica i poques hores després ha presentat la dimissió. "Em disculpo sincerament", ha dit Bachmann en un comunicat publicat a Facebook, on afirma que en cap cas volia perjudicar els interessos del moviment.\nEl vicecanceller d'Alemanya, Sigmar Gabriel, de l'SPD, ha afirmat que "algú que es posa una disfressa de Hitler és un idiota o un nazi". "La gent hauria de pensar-se si seguir un flautista de Hamelin com aquest", ha assegurat en declaracions al diari "Bild".\nEls euroescèptics d'Alternativa per Alemanya (AfD), única formació política alemanya que havia mantingut contactes amb Pegida, ha instat la seva cúpula a distanciar-se de la fotografia.\nDes dels seus inicis, Patriotes Europeus contra la Islamització d'Occident (Pegida) ha remarcat que és un moviment format per ciutadans i no de membres d'ultradreta. Només els mou, diuen, la preocupació per la islamització del país com a conseqüència de la immigració musulmana.\nLes manifestacions organitzades per Pegida a Dresden, a l'est d'Alemanya, fa setmanes que preocupen el govern. Després dels atemptats a França, les marxes convocades per aquest moviment van treure al carrer més seguidors que mai. Dilluns passat s'havia de fer una nova mobilització, però es van cancel·lar per amenaces de mort de grups jihadistes contra els seus dirigents.\nAngela Merkel es va mostrat ferma i contundent: "L'islam forma part d'Alemanya". La cancellera va descriure d'intolerable qualsevol tipus d'islamofòbia. Al mateix temps, i davant les amenaces contra els dirigents de Pegida, la cancellera es va comprometre a defensar el dret a la manifestació de qualsevol, encara que el motiu de la marxa no fos considerat lícit.\nMilers de persones a favor i en contra de Pegida es troben en diverses marxes a Leipzig


Artur Mas es fa enrere i confessa que es planteja no votar a la consulta del 10-A ! directe!cat\ndirecte ! a La República. N. 4126. Divendres, 24 de setembre de 2021 04:07 h\nPolítica Última actualització Dilluns, 31 de gener de 2011 05:00 h\nEl president de la Generalitat diu ara que té 'un dilema' · Fa nou mesos proclamava que 'òbviament' votaria a Barcelona\nL'inesperat compromís independentista de Jordi Pujol ha accelerat el debat sobiranista al volant del Govern de CiU i, des de la federació nacionalista, es llancen missatges contradictoris que condueixen a l'habitual ambigüitat amb què els successius governs Pujol van esquivar el dabat sobre la independència de Catalunya. Només en aquest context s'entenen les declaracions del president de la Generalitat, Artur Mas, en una entrevista a El Periódico d'aquest diumenge, on assegurava que es troba davant un 'dilema personal' arran de la consulta sobre la independència que se celebrarà el proper 10 d'abril a Barcelona. Mas reitera que el seu vot seria pel 'sí' a la independència, però es planteja no anar a votar perquè ara, a més de ser 'l'Artur Mas ciutadà' se sent 'president dels set milions i mig de catalans', i d'aquests n'hi ha molts que 'estan en contra' de l'Estat propi. Fa tot just nou mesos, coincidint amb la tercera onada de consultes independentistes, el llavors candidat de CiU a la presidència va assegurar que 'òbviament' participaria a la consulta de Barcelona, com recull l'àudio adjunt.\nArtur Mas: 'òbviament jo hi participaré' (MP3, 55'')\n10A, Artur Mas, CDC, CiU, consulta sobre la ind, independència, independentisme\nRespecte al 10 d'abril 'tinc un dilema, sincerament, gairebé personal', confessa Mas a Enric Hernàndez, director de El Periódico. 'Perquè ara, a més a més de ser l'Artur Mas ciutadà, sóc el president de Catalunya, i per tant em sento president dels set milions i mig de catalans i catalanes. I d'aquests set milions i mig, molts estan a favor d'un Estat propi, però n'hi ha molts altres que hi estan en contra. Tinc aquest dilema: dia 10 d'abril, si es fa aquesta consulta, decidir si Artur Mas ha de ser un ciutadà com qualsevol altre i votar com a tal', explica el president de la Generalitat.\nFa nou mesos defensava el contrari\nLes paraules del president de la Generalitat confessant que s'està repensant la seva participació a la consulta sobre la independència de Barcelona sorprenen perquè fa tot just nou mesos Artur Mas defensava el contrari. En el marc de la diada de Sant Jordi, dos dies abans de les consultes del 25 d'abril, el llavors precandidat de CiU a la presidència assegurava que els referèndum 'tenen transcendència, testimonialment i simbòlicament' i defensava que les consultes 'no només són una resposta a una possible sentència del TC, serveixen per anar enfortint la consciència nacional de Catalunya'. En aquell context i davant la pregunta d'un periodista, Artur Mas va assegurar que 'quan n'hi hagi a Barcelona, òbviament jo hi participaré'.\nUn revés a les bases de CDC i al dret de decidir\nSi finalment es confirma que Mas es fa enrere i decideix no comprometre's amb el procés de consultes, el president trencaria el discurs que ha mantingut CDC fins ara donant suport al procés dels referèndums. Cal recordar que es compten per milers els militants convergents han col·laborat i col·laboren encara a tirar endavant les consultes sobre la independència. En aquest sentit, són nombrosos els dirigents de CDC que han relacionat les consultes independentistes amb l'exercici del dret de decidir, l'aposta que, almenys sobre el paper, defensa actualment CiU. Un hipotètic no-vot d'Artur Mas l'arrenglaria, a més, al costat dels polítics de PPC, PSC i alguns elements d'Unió Democràtica que han declinat participar a les consultes sobre la independència, l'última gran manifestació de democràcia nascuda de la societat civil, una experiència que ha traspassat fronteres i ha servit per visualitzar el cas català al món en desenes de mitjans de comunicació de rellevància internacional.\nMas evita respondre les declaracions independentistes de Pujol assegurant que 'no toca' 28.01.2011.\n6 de febrer de 2011, 20.42 h\nEl que és molt trist és que el poble català li hagi donat confiança per fer-lo President, quan tots em vist el tarannà polític de Conveniència y Unció en els darrers anys. Ens roben 60 milions cada dia, ens insulten, ens menyspreen dia si dia també i el "nostre" President encara té la barra de dir que no anirà a votar per no molestar als qui estàn en contra de les consultes, i els altres, que en total sumem 76 diputats, que no som dignes del seu respecte? Patètic, ara resulta que t... Llegir més\n1 de febrer de 2011, 10.40 h\n#20 Molt d'acord, però amb l'exemple que dóna aquest "presidentet" de barri (amb perdó dels presidents honorables d'associacions de barris), anem bé per anar a Sans.\nMiquel d'Amsterdam Barcelona - Amsterdam q\n1 de febrer de 2011, 00.37 h\nQue es vegi ara qui té els collons ben posats i qui no.\nQue es vegi ara a qui han votat la majoria de catalans.\nUn home covard que diu una cosa i després en fa una altra.\nUn polític 'pur sang' que tira la pedra i amaga la ma.\nPer aconseguir els vots dels independentistes diu coses a favor de la independència, però a l'hora de la veritat no farà mai res per fer un pas endavant.\nPerquè ho hauria de fer? El seu sou depèn de l'status quo actual, de que Catalunya segueixi sent una comun... Llegir més\nCatalunya Estat Catalunya Nació\n31 de gener de 2011, 23.47 h\nJordi Puig, RIDÍCULS només sou la gent q qüestioneu la Democràcia en funció del resultat d'un referèndum. Tan sols el fet de preguntar-li la gent el que pensa i q la gent ho pugui fer lliurement és una celebració de participació ciutadana. Per a mi la Consulta del 10A serà un èxit, com totes les celebrades fins ara, pq ha permès la gent expressar lliurement la seva opinió sobre un tema d'interès nacional. Tu queda't a casa amb la teva vida fàcil de criticar q mentrestant la rest... Llegir més\n31 de gener de 2011, 23.40 h\nEls que no volen un estat propi també poden anar a votar senyor Mas, així que no posi l'excusa que ha de representar a tots els catalans! Vostè voti, ningú li demana que digui què vota.\nJordi Puig Terrassa\n31 de gener de 2011, 23.00 h\nMés encara, només cal llegir els comentaris de la majoria dels participants en aquest fòrum per constatar que l'animadversió cap al que representa Artur Mas està per sobre de l'estima que diuen sentir per la nació comuna... i així se't desapareixen les poques ganes de votar que es podien tenir quan van començar les consultes. Si vull ajudar al Portabella o al Laporta a les municipals de Barcelona, ja els votaré -és un exemple, no una realitat- al mes de maig, no col·laborant en consu... Llegir més\n31 de gener de 2011, 22.55 h\nEm sembla molt bé. Més encara, crec que seria convenient per a l'independentisme posposar la consulta de l'abril a Barcelona. Vistos els resultats de les darreres consultes (poc més d'un 10% a Terrassa) és més intel·ligent deixar de fer el ridicul amb pseudo-referendums. Si algun dia s'ha de fer, que es faci bé, organitzat pel Govern i amb garanties internacionals. La resta són "paripés" que només beneficien a les minories de SI, Esquerra i RCat... (i quan dic minories, ho dic a la vi... Llegir més\n31 de gener de 2011, 22.47 h\nSenyor Mas, vosté no és el president dels catalans, perquè no creu en el dret sagrat de la democràcia q és el VOT! Espero q els ciutadans / es li donin una lliçó i estiguin a l'alçada d'aquest país.\n31 de gener de 2011, 18.32 h\nCaram amb els Govern dels millors, no en surten d'una que cauen a una altre\nAquest Govern Convergent comença a fer tuf a podrid i accentua el tuf a corrupte\n31 de gener de 2011, 17.34 h\nSenyor Artur Mas, vostè diu que té un dilema. Doncs jo el puc ajudar:\nCom a president d'una nació (no d'una autonomia) és ara més que mai que vostè ha d'estar a l'alçada de les circumstàncies. La democràcia s'exerceix cada dia. Amb paraules però sobretot amb fets. Si no hi ha fets, les paraules es podreixen.\nVostè i el seu partit acaben de guanyar unes eleccions per golejada amb 62 diputats! Vostè està més fort que mai.De què té por? Té por, potser, de parlar clar? Té por de p... Llegir més


Conxa Ibáñez exposa els seus gravats a l'Harmonia\nEl paisatge és el protagonista\nL’Harmonia acull una exposició de l’artista Conxa Ibáñez dedicada al gravat i amb el paisatge com a tret més destacat. És la primera exposició d’Ibáñez dedicada en exclusiva al gravat amb 55 peces que mostren la trajectòria de l’artista. L’exposició és oberta fins el 27 d’abril.\nGravat i paisatge. Són els trets distintius de la llarguíssima trajectòria artística de Conxa Ibáñez. Nascuda a Canet de Mar el 1926, ha dedicat la majoria dels seus 87 anys al gravat. A l’Harmonia es poden veure cinquanta cinc peces que representen el bo i millor de la seva carrera.\nPaisatges de Catalunya, Andalusia, Venècia i Eivissa en aquesta primera exposició d’Ibáñez on el gravat té tot el protagonisme. A l’exposició es pot veure una carpeta amb sis gravat titulada Cada illa un instant, dedicada a les balears amb textos de Baltasar Porcel.\nUn altre grup de gravats té les places de Barcelona com a leitmotiv amb textos de Josep Maria Carandell. També s’exposa el llibre Una Fundació, una artista, amb gravats de la pròpia artista i textos de Porcel, Marta Pessarrodona, Josep Maria Cadena i José Corredor.\nIbáñez ha mantingut des de sempre una intensa relació amb L’Hospitalet. Va guanyar el primer premi de pintura Ciutat de L’Hospitalet, el 1967 i el segon premi Ciutat de L’Hospitalet Rafael Barradas, el 1968.\nEl seu inici està relacionat amb els Amics de la Música i amb el TPK on va impartir classes de gravat els anys 80. Ha fet diverses exposicions a la ciutat, la darrera l’any 1995 a la Tecla Sala.\nConxa Ibáñez ha dit que “amb aquesta exposició he volgut que es vegi tota la meva trajectòria de gravat; trajectòria que vaig començar a L’Hospitalet. L’Agustín Fructuosos em va dir si volia participar en aquesta aventura i m’hi vaig apuntar”.\nIbáñez ha destacat la seva vinculació amb L’Hospitalet. “Estic reconeguda a aquesta ciutat i sempre he estat molt vinculada”. Respecte de la seva obra, Ibáñez ha afirmat que “hi ha gravat d’arreu. Aquesta disciplina és tan important com la pintura i estic contenta d’aquesta exposició”.\nConca Ibáñez ha reivindicat la seva feina sense dependre de ningú. “Tota la meva vida he viscut del meu treball i he viscut de la pintura, el dibuix i el gravat. La meva pintura és com el gravat, molt treballada i sòbria”.


Les agressions a metges a Balears augmenten durant el 2021 amb 19 casos registrats\nL’Observatori d’Agressions del Col·legi de Metges de les Illes Balears (Comib) va registrar 19 agressions a metges durant el 2020, xifra superior a la de l’any anterior, quan se’n van produir 16, fet que suposa un increment del 19%. En concret, el 26,3% dels casos registrats corresponen a agressions de tipus físic amb resultat de lesions, 42,1% a amenaces i el 31,5% a insults.\nPer gènere, les agressions registrades a les Balears a dones van suposar el 36,8%, mentre que el 63,1% dels metges agredits van ser homes.\nD’aquesta manera, la incidència acumulada d’agressions a metges el 2021 va ser de 3 per cada mil col·legiats a les Balears, per sobre de la mitjana nacional, de 2,2 per cada mil col·legiats.\nDels casos registrats, el 15,7% se situen per sota dels 35 anys, a la franja d’edat dels 36 als 45 anys es localitza el 26,3% dels casos, mateix percentatge a la de 46 a 55 anys i 56 a 65 anys, i el 5,2% per sobre dels 66 anys.\nL’àmbit d’Atenció Primària, amb el 31,6% de les agressions registrades, és el que pateix més incidència; seguit per Hospitalaria, amb el 26,3%; a Urgències d’AP va passar el 10,5% ia Urgències Hospitalària el 5,3% dels casos registrats pel Comib. El 68,4% dels agredits va patir els atacs al sector públic i el 31,5% al privat.\nPel que fa a les causes de l’agressió, 37% van ser per discrepàncies amb l’atenció, el 26% per no receptar allò proposat pel pacient, el 16% per altres causes, el 5% pel temps en ser atès, el 5% per mal funcionament del centre, el 5% per informes no acords i el 5% en relació amb la IT. El 79% de les agressions van ser presencials i el 21% es van produir per telèfon/via telemàtica.\nObservatori d’agressions del Comib\nL’agressió a un professional de la medicina trenca la confiança necessària per garantir una assistència sanitària adequada. El Comib es personarà com a acusació particular a totes les denúncies relacionades amb agressions, psíquiques o físiques, als professionals en l’àmbit laboral i ofereix a tots els metges de Balears assessoria jurídica immediata i directa quan pateixen agressions.


Escrito el 12 de Mayo de 2008 en catalán con un tamaño de 5,95 KB\n1.- Els receptors sensorials:\non estructures formades per cel.lules nervioses, especialitzades a captar estimuls i a transformar-los en impulsos nerviosos.\nCada receptor sensorial esta especialitzat a captar un tipus d'estimul (llum, so, pressio...) Segons l'estimul al que son sensibles, es clasifiken en els tipus següents:\n-Quimioreceptors: son sensibles a les substancies quimikes.\n-Mecanoreceptors: son sensibles als estimuls mecanics, com ara la friccio, la pressio, el so o la gravetat.\n-Fotoreceptors: son sensibles a la llum\n-Termoreceptors: son sensibles a les variacions de temperatura.\n-Nociceptors: Sensibles a pressions intenses, son responsables del dolor.\nEl receptors sensorials tambe es poden clasificar segons on estan localitzats al organisme. En akest sentit hi ha els tipus següents:\n-Receptors interns o intoreceptors: estan localitzats a l'interior de l'organisme, especialment a les visceres\n-Receptors externs o extroceptors: estan localitzats a la superficie del cos.\n2.- El sentit de la vista:\nEl sentit de la vista es troba als ulls, uns organs molt complexos i especialitzats, encarregats de rebre els estimuls lluminosos.\nL'ull esta format pels elments següents:\n-El globus ocular: es una esfera les parets de la qual estan constituides per tres capes diferents: l'esclerotica, la coroide i la retina. Hi ha dos substancies mes o meñs likides k omplen el globus ocular i li donen forma: l'humor aquos i el vitri.\n-Els organs anexos: Son els que protegeixen l'ull i els k li permeten k es mogui. Els constitueixen les celles, les parpelles, les pestañes, l'aparell lacrimal i els musculs de l'ull.\n3.- El sentit de loïda:Les orelles son organs sensorials de l'audicio i de l'ekilibri. Permeten captar sons i convertir-los en impulsos nerviosos.\nA l'orella es duen a terme dues funcions diferents, l'audicio i l'equilibri.\n-L' audicio i l'ekilibri.\n4.- El sentit del tacte, l'ilfacte i del gust:\nEls receptors del tacte estan en la pell; els de l'olfacte a la cavitat nassal; i els del gust a les papil.les gustatives.\n-El tacte consta de tres parts:\n-L'epidermis: es la capa exterior formada per teixit epitelial amb diversos estrats de cel.lules.\n-El derma; es la capa situada sota l'epidermis, formada per teixit conjuntiu, k proporciona elasticitat a la pell.\n-L'hipoderma: es la capa mes interior, tambe anomenada teixit cel.lular subcutani.\n-L'olfacte: l'interior de les fosses nasals esta entapissat per una mucosa anomenada pituitaria, hi ha dos la vermella i la groga. Amb nombrosos receptors olfactoris k formen el bulb olfactori.\n-El gust: a la superficie de la llengua hi ha nombroses elevacions, les papil.les gustatives. En aquestes papil.les hi ha cel.lules sensitives. Les pap.piles detecten eels quatre sabors basics: dolç, salat, acid i aramargant.\n5.- La salut dels organs dels sentits:Malaties de Ull:\n-glaucoma: augment de la pressio dins el globus ocular.\n-catarates: perdua se transparencia de crsital.li, que s'acaba fent opac.\n-hipermetropia: les imatges no s'enfoken a la retina, si a la part de darrere de la retina , i per tant la visio es borrosa.\nMalaties a les orelles:\n-otitis: inflamacio de l'orella. k so'omple de pus i fa pressio al timpa.\n-Malaltia de meniere: trastorn de l'orella interna per acumulacio de excessiva likid.\nMalaltia a les fosses nasals:\n-Rinitis: trastorn inflamatori de la membrana mucosa del nas.\nMalatia a la pell:\n-Acne: alteracio de les glandules sebacies k determina l'acomulacio de greix als fol.licles pilossos.\nmalalties del tacte malalties de l'olfacte parts de l'ull malalties mecanoreceptors malalties del gust i la llengua papil.les gustatives malalties del sentit del gust enfermetats del tacte HUMOR AQUOS I HUMOR VITRI tipus receptors El sentit de La vista papil·les gustatives funció que es el sentit de la vista pressio orelles malaltia de Meniere funcions de les papil·les gustatives el sentit del tacte malalties gust tacte enfermetats del sentit del gust Quienes són les malalties del sentit del gust? trastorns a les papil·les gustatives que son les papil·les característiques de les cèl·lules sensitives de l'audició i de l'equilibri tipus de receptors de la pell òrgans anexos malalties del gust Malalties de la vista el sentit del gust Receptors sensorials


Obres de la Fundació Miró a Mallorca s'exposaran a Roma aquesta tardor\n«La trangressione» es dedica a la darrera i més radical etapa del pintor\nBartomeu Picornell | 08 setembre 1998\n«Sense títol, h.», una de les obres que s'exposaran al Nazionale dei Risorgimento.\nCinquanta-tres obres de la darrera etapa del pintor, procedents en la seva majoria de la Fundació Pilar i Joan Miró a Mallorca, integren l'exposició Joan Miró. La trangressione, que s'inaugurarà el 5 de novembre al Museo Nazionale dei Risorgimento de Roma. Complementen les peces sortides de la fundació mallorquina altres cedides pel Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia i per successió Miró.\nCom indica el títol, l'objectiu de l'exposició és mostrar el Miró més radical, l'artista que durant la dècada dels setanta va aconseguir situar-se molt a prop de l'objectiu que s'havia proposat: assassinar la pintura.\nNo serà aquesta l'única exposició dedicada a l'autor de les Constel·lacions que es realitzarà aquesta tardor amb fons procedent de Palma. Dilluns que ve s'inaugurarà a Bogotà Miró en Mallorca, una exposició que reuneix quaranta-vuit obres, en aquest cas sortides íntegrament de la Fundació Pilar i Joan Miró a Mallorca.\nD'altra banda, aquesta institució té ja pràcticament enllestida la programació per a la temporada vinent. Abans que no acabi l'any acollirà la mosta Abans de l'informalisme, que reunirà obres d'artistes abstractes espanyols que treballaren els anys quaranta i cinquanta, abans de l'aparició de grups com Dau al set. Per al 1999 la Fundació prepara una exposició dedicada al Miró gravador, mentre que el 12 d'octubre vindran a Palma obres de la Fundació de Barcelona.


En marxa, ja! Via lliure al tren de Llevant | card.cat\nEn marxa, ja! Via lliure al tren de Llevant\nPublicat el 3 d'Octubre de 2011 per Tomàs Martínez\t, Plataforma pel Tren de Llevant\nDemà, dimarts, 4 d’octubre, a les 18,30 hores, a l’Ajuntament de Son Servera, la Plataforma pel Tren de Llevant, els batles de la comarca (Artà, Capdepera, Manacor, Sant Llorenç i Son Servera) i els diferents grups polítics de cada municipi es reuniran per fer públic el manifest pel tren de Llevant 2011, que reivindica la reanudació de les obres del tren i el compliment del conveni ferroviari Manacor-Artà-Cala Rajada. La Plataforma també convocarà una nova Marxa pel Tren de Llevant per al 6 de novembre, que acabarà a Son Servera.\nEl manifest afirma que “el 27 de juliol de 2011 el conseller de Mobilitat anuncià la suspensió de les obres de la línia del tren Manacor-Artà-Cala Rajada. A hores d’ara els batles de la comarca no han rebut cap comunicació oficial, ni tan sols se’ls ha convocat per explicar-los aquesta decisió”.\nPer a la Plataforma, “renunciar a una infraestructura com el tren de Llevant quan hi ha signat un conveni de finançament publicat al BOE núm. 42, de 18 de febrer de 2009, que estableix 443 milions d’euros, és una decisió errònia, poc meditada, i que augmenta el desequilibri territorial de Mallorca. Errònia perquè sols hi ha una decisió pitjor que no cobrir una necessitat: començar-la i deixar-la aturada. Deixar a mitges una infraestructura suposa tudar els doblers de la inversió feta i incrementar-ne el cost final quan es reprengui. Poc meditada. No pensada. Sense haver-la inclosa en cap programa electoral ni municipal ni autonòmic. Decidida per sorpresa sense comptar amb cap dels sectors afectats. Fins i tot les Associacions Hoteleres de la zona ja han manifestat el seu rebuig a aquesta aturada i el seu compromís favorable al restabliment de la línia ferroviària”.\n“Finalment”, assenyala la Plataforma, “aquesta decisió augmenta el desequilibri territorial de Mallorca, mostrant el desconeixement de l’illa que tenen els seus governants, margina i converteix els ciutadans de Llevant en uns ciutadans de segona categoria, mantenint-nos aïllats dels recursos i serveis bàsics (sanitat, educació) i de lleure. Quan totes les grans despeses de la Comunitat Autònoma es destinaran a infraestructures de Palma: segon cinturó, Palau de congressos i Platja de Palma. No podem permetre que es renunciïn a doblers aprovats i que vénen de Madrid”.\n“Bé per necessitat: no tenim cotxe, no en volem tenir o no tenim edat per conduir-lo. Bé per comoditat i seguretat: sabem que quan anam dins un tren no hem de preocupar-nos dels perills de la carretera i podem llegir, dormir o parlar. Bé per sostenibilitat: el tren és el mitjà de transport ecològic per excel·lència. Bé per l’activitat econòmica que genera”, continua el manifest, “demanam que es reprenguin les obres del tren Manacor-Artà-Cala Rajada; que s’exigeixi el compliment del Conveni ferroviari de la línia Manacor-Artà-Cala Rajada; que es renegociï amb el Ministeri de Foment l’addenda anual de les aportacions; i que es faci un calendari real per a la finalització de la línia fins Artà i la continuació fins a Cala Rajada”.\nLa Plataforma conclou que “fa 14 anys que demanam que el tren arribi. Tenim raons i arguments. Hi ha els doblers. La comarca és un clam per al tren. Per això tornam a convocar una mobilització de tota la comarca dia 6 de novembre a Son Servera. Serà la vuitena marxa pel tren. També organitzarem una recollida de signatures per presentar al President de la Comunitat Autònoma i a la Delegació de Govern. Estam en marxa i seguirem en marxa per demanar que el tren es posi en marxa, ja! Ningú no ens aturarà! Via lliure al tren!”.\nAquest article s'ha catalogat com a Local, Opinió, Política i s'ha etiquetat amb marxa, plataforma, tren, via per Tomàs Martínez representant Plataforma pel Tren de Llevant. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç.\n3 comentaris a “En marxa, ja! Via lliure al tren de Llevant”\nAlternativa al tren el 3 d'Octubre de 2011 a les 20:35 ha dit:\nAquest tren és inviable i deficitari. Té un impacte ambiental brutal. No cubreix la majoria de la població de Llevant. No s’ha fet un estudi comparatiu de modalitats tren versus bus sobre el territori de Llevant. Sempre hagués estat millor convertir-ho en vies verdes (http://www.viasverdes.com) i apostar per una xarxa eficient i ecològica d’autobusos (no aumasa).\nTomàs Martínez el 4 d'Octubre de 2011 a les 11:04 ha dit:\nAfirmar que el tren és inviable sense aportar arguments no té cap consistència.\nAfirmar que és deficitari abans de que comenci a funcionar és fer judicis apriorístics. Així i tot vull comentar aquest apartat. Les carreteres, no són deficitàries?, el servei d’autobusos entre Palma i la part forana, no és deficitari?, els servei d’autobusos de Palma, no és deficitari. Un servei públic, a vegades, no es pot regir per regles exclusivament mercantilistes. Tot i això sembla ser que els estudis fets abans de començar les obres diuen que no, que no és deficitari, especialment si es completa el seu recorregut fins a Cala Rajada.\nEn relació a l’impacte ambiental he de dir que, després de tants d’anys coberta per la vegetació, quan s’ha obert la via, l’impacte ha semblat molt important, però molt menys que l’impacte que es deriva de l’ampliació d’una carretera o la construcció d’una autovia.\nQuant a les vies verdes, sembla que s’ha dissenyat un espai, paral·lel a la via, per poder ser utilitzat pel ciclistes, cavallistes i caminants.\nCrec que davant una infraestructura d’aquesta magnitud és ben normal que hi hagi posicionaments en contra i a favor, però seria bo que aquests posicionaments fossin el fruit d’una reflexió serena dels avantatges i inconvenients que es deriven d’aquesta obra i no de plantejaments apriorístics relacionats amb situacions personals o lligades a un interès comercial.\nSigui així com sigui, el que no és de rebut és que si hi ha els doblers (conveni amb l’Estat) no es reprenguin les obres d’una infraestructura que ha de donar feina a curt i llarg termini i que ha de permetre la comunicació i la cohesió dels pobles del Llevant de Mallorca.\nJoan Llull el 5 d'Octubre de 2011 a les 22:46 ha dit:\nEl discurs dels d'”Alternativa al Tren” és l’equivalent a l’autoodi en matèria de llengua: es renuncia a la llengua pròpia (fins i tot se’n nega l’existència) en benefici d’una altra, més “útil” i més d'”anar pel món”. Dir que el tren de Llevant és “inviable” i “deficitari” és una visió apriorística, interessada i apocalíptica. I, evidentment, una visió política.\nRespon a Joan Llull\tCancel·la les respostes\nIronia en ON en L’Associació de Veïnats de Son Carrió es va manifestar per demanar que no tanquin l’oficina de la Banca March\nantoni font en Mots perduts: fenyedor\nJuan Acuñsa en Accident del mini tren turístic de sa Coma\nRafel Perelló "Damet" en Mots perduts: serva!\nantoni font en Mots perduts: serva!\nGuillem Pont en Mots perduts: serva!\nMots perduts: serva! (4)\nMots perduts: fenyedor (1)\nL’Associació de Veïnats de Son Carrió es va manifestar per demanar que no tanquin l’oficina de la Banca March (1)\nL'STEI alerta que el nou conveni entre Educació i el Bisbat pot introduir "una usurpació flagrant de les feines sindicals"\nLes reserves hídriques passen del 46% al 77% en 28 dies a Mallorca


INTERVÉ: Cristina Vicens, alcaldable de Junts per Catalunya a Sant Feliu de Guíxols\nAmb la Rambla de Sant Feliu de Guíxols plena de gom a gom Cristina Vicens presentava la candidatura que encapçala, Junts per Catalunya-Sant Feliu de Guíxols, acompanyada dels membres del seu equip, de la diputada Gemma Geis i del President de la Generalitat Quim Torra.\nCristina Vicens lidera la llista de Junts x Catalunya en una renovació total del món convergent a la ciutat que canvia de sigles i de llista i que defineixen com a representativa de l'esperit de l'1 d'octubre i del compromís amb els presos, amb la independència de Catalunya i amb l'estima per Sant Feliu de Guíxols. En aquesta nova etapa, porten per bandera la sostenibilitat, la cultura de ciutat més enllà del Thyssen i el Porta Ferrada, el benestar dels ciutadans i la desestacionalització del turisme.\nLa candidata a l'alcaldia ha exposat el programa d'accions de millora que Junts per Catalunya ha treballat per la ciutat ganxona, on destaquen la neteja viària, la creació de nous aparcaments, la reforma de la façana marítima, l'ampliació de l'asil Suris i la construcció d'un nou institut, d'una reserva marina i d'un viver d'empreses. Vicens exposa que l'objectiu principal del programa és el d'aconseguir la millora de la vida dels ganxons i les ganxones convertint la ciutat en un referent de qualitat de vida i de creació d'oportunitats de futur.\nLa segueixen a la llista 11 homes i 9 dones, dels quals ocupen les primeres posicions Toni Carrion, Nines Rivas, Marc Franquesa i David Novi. Tanca la llista en el número 21 Laura Cendros.


Informació d’interès sobre estafa en relació a una carta de la Seguridad Social — Ajuntament d'Artesa de Segre\nInformació d’interès sobre estafa en relació a una carta de la Seguridad Social\nInformació d’interès sobre estafa en relació a una carta de la Seguridad Social http://www.artesadesegre.cat/actualitat/noticies/informacio-d2019interes-sobre-estafa-en-relacio-a-una-carta-de-la-seguridad-social http://www.artesadesegre.cat/actualitat/noticies/informacio-d2019interes-sobre-estafa-en-relacio-a-una-carta-de-la-seguridad-social/@@download/image/Captura de pantalla 2021-10-27 a las 11.38.29.png\nEls darrers dies s’estan localitzant a les bústies físiques dels domicilis de gent gran d’arreu del territori una carta que es fa passar per la Seguridad Social; es tracta d’un cas de phishing aplicat a un format físic.\nLa carta inclou el logo de la Tesorería General per tal de donar aparença lícita als seus destinataris, però no inclou telèfon ni adreçafísica de contacte, a banda d’un correu electrònic que no té domini del Ministerio, sinó Outlook. Però aquets aspectes no són perceptibles per a algunes persones .\nLa missiva sol·licita les dades bancàries als destinataris amb el pretext d’una pèrdua d’informació derivada d’un atac informàtic. També informa sobre un increment considerable de prestacions, jubilacions per tal de captar l’interès de les persones destinatàries de les mateixes.\nÉs per aquest motiu que, des de la Policia de la Generalitat-Mossos d’Esquadra els recomanem:\nVerificar la procedència de la carta i les dades que ens sol·licita.\nObservar el document amb deteniment: la capçalera hauria d’incloure una adreça física i un telèfon de contacte, el domini del email.\nLlegir el document cercant possibles faltes ortogràfiques o incoherències.\nSi sou víctimes d'un delicte, aviseu immediatament els Mossos d'Esquadra al telèfon 112.


Banda i balcons\nBanda de música a Ascó\nSant Crist de les Misericòrdies. Processó de la Candelera 30\nFestes de sant Roc a Paüls. Cercavila amb la banda de música\nFestes de sant Roc a Paüls. de camí a l'església musics i comitiva\nFestes de sant Roc a Paüls. Música a la plaça.\nFestes de sant Roc a Paüls. Concert de la banda de música a la plaça\nFestes de sant Roc a Paüls. Jota a la plaça amb la banda de música\nFestes de sant Roc a Paüls. Pubilles i jota a la plaça amb la banda de música


És una partícula subatòmica amb una càrrega elèctrica elemental negativa.\nEl descobriment va ser a l'any 1897 per en Joseph John Thomson\nEl model atòmic de Thomson és un model d'àtom que proposà el físic anglès Joseph J. Thomson el 1904 per descriure l'estructura dels àtoms arrel del seu descobriment de l'electró.\nEn física, el terme relativitat s'utilitza per a referir-se a les transformacions matemàtiques que cal aplicar per a descriure els fenòmens en diferents sistemes de referència. Albert Einstein va publicar entre 1905 (teoria de la relativitat especial) i 1916 (teoria de la relativitat general)\nel protó és una partícula subatòmica amb càrrega elèctrica positiva d'1 e. El protó es classifica com a barió, i està compost per tres quarks.\nHo va descobrir en Ernest Rutherford el 1911\nEl model atòmic de Bohr és una teoria sobre la constitució dels àtoms, proposada pel físic danès Niels Bohr l'any 1913. El model de Bohr considera que l'àtom està format per un nucli atòmic molt petit que conté tota la càrrega positiva i gairebé tota la massa de l'àtom.\nEl neutró és una partícula subatòmica que té com a símbol n o n0 , sense càrrega elèctrica i de massa lleugerament superior a la del protó p. Ho va descobrir Ernest Rutherford el 1920\nÉs l'antipartícula de l'electró: és una partícula amb igual massa i espín que l'electró, però amb càrrega elèctrica oposada (positiva en comptes de negativa).\nÉs una partícula elemental amb espín 1/2 i sense càrrega elèctrica ni color. Encara que durant molts anys els neutrins havien estat considerats com a partícules sense massa, experiments recents han demostrat que la seva massa no és nul·la.\nÉs una partícula elemental i un component fonamental de la matèria. Els quarks es combinen per formar partícules compostes anomenades hadrons, els més estables dels quals són els protons i els neutrons, els components dels nuclis atòmics.\nés un accelerador de partícules de de circumferència situat a Ginebra, Suïssa, que fa col•lisionar protons o ions pesants en quatre punts concrets.\nÉs una institució de recerca internacional en física de partícules, especialment dedicada al treball amb acceleradors de partícules. Per motius de màrqueting i per evitar la paraula «nuclear», el CERN és conegut actualment com a Laboratori Europeu de Física de partícules. 2013


Llum verda a l’oferta pública d’ocupació del PDI per al 2018, que preveu la incorporació de 35 noves places - UPC Universitat Politècnica de Catalunya\nLlum verda a l’oferta pública d’ocupació del PDI per al 2018, que preveu la incorporació de 35 noves places El Consell de Govern ha donat llum verda a l’oferta pública d’ocupació del PDI per al 2018, que preveu la incorporació de 35 noves places. En el marc d’aquesta oferta i de la corresponent al 2017, el Consell de Govern ha aprovat, en la mateixa sessió, la convocatòria de 30 places de professorat agregat, adreçada al PDI laboral permanent. https://www.upc.edu/ca/sala-de-premsa/noticies-pdi-pas/llum-verda-a-oferta-publica-ocupacio-pdi-2018-amb-35-noves-places https://www.upc.edu/ca/sala-de-premsa/noticies-pdi-pas/llum-verda-a-oferta-publica-ocupacio-pdi-2018-amb-35-noves-places/@@download/imatge\nEl Consell de Govern ha donat llum verda a l’oferta pública d’ocupació del PDI per al 2018, que preveu la incorporació de 35 noves places. En el marc d’aquesta oferta i de la corresponent al 2017, el Consell de Govern ha aprovat, en la mateixa sessió, la convocatòria de 30 places de professorat agregat, adreçada al PDI laboral permanent.\nL’oferta pública d’ocupació del Personal Docent i Investigador (PDI) amb caràcter permanent, aprovada pel Consell de Govern del 21 de juny, preveu la contractació de 35 persones, 34 de les quals són per incorporar persones amb la categoria de professorat agregat: 29 sense reserva i 5 per contractar PDI que hagi finalitzat el Programa Ramón y Cajal i hagi obtingut el certificat I3.\nLa plaça restant és per incorporar un catedràtic o catedràtica de l’àmbit de l’aeronàutica i correspon a una de convocada anteriorment i que no va quedar coberta en no incorporar-se la persona seleccionada en el termini previst.\nL’objectiu d’aquesta oferta pública és donar resposta a les necessitats de caràcter permanent amb assignació pressupostària que no poden ser cobertes amb el personal actual.\nEl nombre de places a proveir mitjançant aquesta oferta és inferior a la taxa de reposició que es deriva del còmput de baixes i altes produïdes durant el 2107, en els termes previstos en la Llei de Pressupostos Generals de l’Estat. Per tant, aquesta oferta podrà veure’s ampliada mitjançant un acord complementari, atès que no exhaureix la capacitat de contractació de la UPC.\nEn aquest context, el Consell de Govern ha aprovat en la mateixa sessió del 21 de juny, en base a acords anteriors sobre l’oferta pública del PDI del 2017 i sobre la corresponent al 2018, la convocatòria de 30 concursos de professorat agregat, adreçada al PDI laboral permanent, distribuïts de la manera següent: 10 en l’àmbit de l’Enginyeria Industrial; 6 en Arquitectura, Urbanisme i Edificació; 6 en Ciències i Enginyeries Biotecnològiques, 5 en Enginyeria Civil, Geològica i Ambiental i 3 en Tecnologies de la Informació i les Telecomunicacions.