Exposició sobre el pediatre Ramón Gómez Ferrer, al Palau de Cerveró - Fundacio General - FGUV\nEstàs a: Inici > Arxiu de notícies > Exposició sobre el pediatre Ramón Gómez Ferrer, al Palau de Cerveró\nExposició sobre el pediatre Ramón Gómez Ferrer, al Palau de Cerveró\nLa mostra sobre Gómez Ferrer, en la Sala José Puche\nEl Palau de Cerveró va acollir l´exposició ´Infància, salut i malaltia. El Dr. Ramón Gómez Ferrer (1862-1924)´, organitzada per l´Institut d´Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero fins al 21 de març després de rebre més de 1.500 visites i ser prorrogada per dos mesos.\nAquesta exposició, organitzada pel Vicerectorat de Cultura i Igualtat de la Universitat i l’IHMC López Piñero, en col·laboració amb l´Associació Cultural Ramón Gómez Ferrer, va inaugurar les activitats del nou curs acadèmic al Palau de Cerveró i suposà la reobertura d’un espai expositiu en aquest centre, la Sala José Puche, que s’utilitzava com a magatzem.\nEl projecte, comissariat per Joan Lloret i, com a adjunt al comissari, Àlvar Martínez Vidal, tots dos professors de la Universitat de València, és expressió de la decidida aposta de la Universitat per ampliar la seua oferta cultural a la ciutadania, així com un reconeixement a l’extraordinària tasca d’aquest metge valencià.\nLa trajectòria del doctor Gómez Ferrer va unida, necessàriament, al naixement de la Pediatria a València. Des de 1888, any de la creació de la Càtedra de Pediatria per part de la Universitat, fins a la seua mort en 1924, aquesta va ser ocupada per aquest insigne doctor que va dedicar la seua extensa trajectòria professional a combatre les altes taxes de mortalitat dels xiquets.\nL’exposició, que podrà ser visitada fins al 10 de gener de 2014, compta amb materials cedits expressament per a l’ocasió per la família del doctor Ramón Gómez Ferrer, entre ells retrats inèdits, objectes de la seua consulta i una extensa documentació que roman inèdita (correspondència, notes personals, programes de l’assignatura, anotacions de les seues classes, etcètera). Destaca l’enregistrament original, restaurat recentment, d’un fragment del discurs, que va pronunciar a l’Ateneu Mercantil en 1899, sobre la importància de l’educació integral i gratuïta de tots els xiquets.\nA través de la polifacètica activitat del doctor Gómez Ferrer, el visitant tindrà ocasió de conéixer de primera mà els esforços de la societat valenciana en favor de la salut infantil. En aquest sentit, l’exposició mostra, d’una banda, la introducció de la docència de la Pediatria com a disciplina independent a la Universitat de València, amb les seues aportacions científiques sobre pediatria en reunions nacionals i internacionals i, d’una altra, la seua extraordinària tasca assistencial, tant en el sector privat com en el públic. Un bust del doctor Gómez Ferrer, que es conserva a l’actual Hospital General de València, rememora la seua dedicació i lliurament als xiquets que s’acollien en l’antic hospital del carrer de Guillem de Castro.\nL’exposició ha estat presentada aquest dimecres pel vicerector de Cultura i Igualtat, Antonio Ariño; la directora de l’Institut d’Història de la Medicina i de la Ciència López Piñero, María Luz López; i Javier Gómez Ferrer, nét del doctor Ramón Gómez Ferrer, juntament amb els comissaris de la mostra.\nAl llarg del segle XIX el moviment higienista va defensar, davant l’elevada mortalitat infantil, la necessitat de protegir als xiquets pobres o abandonats, víctimes col·laterals de la revolució industrial, que sucumbien a causa de la inanició, del treball extenuant o de les males condicions higièniques. Per als metges de l’època, les ‘malalties dels xiquets’ constituïen un dels capítols més voluminosos de la patologia humana. Gradualment, es va configurar un camp específic del saber i la pràctica assistencial que presentava dos vessants: la Pediatria per a tractar les malalties infantils i la Puericultura per a previndre aquestes afeccions per mitjà de la bona alimentació i de les normes higièniques.\nMembre d’una família procedent de la localitat aragonesa de Mora de Rubielos, Ramón Gómez Ferrer va nàixer a València el 21 de desembre de 1862. Va estudiar Medicina i després d’una breu estada a Madrid va obtindre en 1888 la Càtedra de Malalties dels Xiquets de la Universitat de València, plaça que va ocupar fins a la seua mort.\nEn 1920 va ser nomenat fill predilecte de la ciutat de València i va ser homenatjat públicament en el paranimf de la Universitat. Als Jardins de la Glorieta, una escultura en pedra, pagada mitjançant subscripció popular per les mares valencianes en senyal d’agraïment, evoca des de llavors la seua figura com a pediatre i la seua generositat amb els xiquets pobres. L’exposició mostra com la societat valenciana va saber reconéixer públicament la vàlua del pediatre, rendint-li homenatges, erigint-li escultures i dedicant-li en nombroses poblacions noms de carrers, avingudes i places.\nVa dirigir durant vint anys ‘La Medicina Valenciana’, revista de la qual era propietari. Entre els treballs de la seua especialitat, destaquen els seus estudis sobre les paràlisis infantils, especialment la poliomielitis. Va ser soci de nombre en la Reial Acadèmia de Medicina i Cirurgia de València. Va romandre fins a la seua mort compromés amb els problemes socials. Segons ell, l’educació havia de ser pública i gratuïta per a tots els xiquets. Va ser vicepresident de la Junta de Protecció a la Infància i president del Tribunal Tutelar de Menors.\nL’exposició recupera els dos projectes als quals va consagrar els últims anys de la seua vida: l’Institut de Nipiologia i l’Hospital dels Xiquets. La seua mort prematura i inesperada, a conseqüència de la pneumònia que li va contagiar un xiquet malalt al que assistia, va impedir que els seus anhels es feren realitat.\nPublicat en: Exposicions, Agenda, Exposicions, Agenda


Holiday home Kippen E- 2233 Jerup Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Holiday home Kippen E- 2233\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Jerup, Holiday home Kippen E- 2233 és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Holiday home Kippen E- 2233 asseguren una estada plaentera als seus clients. Aparcament de cotxes són només algunes de les comoditats que fan que Holiday home Kippen E- 2233 sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. L'ambient de Holiday home Kippen E- 2233 es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió, plat de dutxa, rentadora són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Holiday home Kippen E- 2233 la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Jerup.


Lletra de batalla: de maig 2015\nSentit comú i normativa\nQuan, a finals dels anys 80 i principis dels 90 es va reeditar la polèmica recurrent sobre els partidaris d’un català genuí, fidel a la normativa fabriana (batejats, diuen que per Joan Barril, amb el nom de heavies) i els partidaris del “català que ara es parla”, oberts a tota mena d’incorporacions foranes (coneguts, en aquella època, com a lights), els qui estudiàvem Filologia Catalana a la UdL, que aleshores encara depenia de la UB, sentíem una clara simpatia pels primers. Hi tenia molt a veure el fet que, d’una banda, un dels principals abanderats de preservar la genuïnitat, Josep Murgades, ens havia estat professor i l’admiràvem sense condicions; i, de l’altra, que alguns dels defensors de la permeabilitat i d’obrir l’aixeta normativa a tota mena de castellanismes simpatitzaven amb postures ideològiques que intuíem clarament espanyolistes, com s’ha demostrat després, per exemple, amb els casos de Xavier Pericay, Ferran Toutain i Ivan Tubau (signants, tots tres, del manifest que el 2005 va impulsar la plataforma que va donar com a resultat la creació de Ciutadans).\nCom que el debat sobre si la normativa (controlada per l’Institut d’Estudis Catalans) ha de ser més o menys flexible, sobre si s’han de normativitzar usos àmpliament estesos entre els parlants, sobre si cal o no acceptar aquesta paraula o aquella altra, és cíclic, enguany s’ha revifat amb la publicació d’un llibre molt interessant, titulat Canvi d’agulles (RBA, 2015), que signen deu filòlegs que, amb una àmplia experiència com a divulgadors de la llengua, han destacat en la creació literària (Màrius Serra, Ramon Solsona), treballen com a correctors i assessors en la premsa escrita, ràdio i televisió (Ricard Fité, Rudolf Ortega, Ernest Rusinés, Magí Camps, Albert Pla Nualart, Agustí Mas) o que, al marge d’altres activitats professionals, sempre vinculades al llenguatge, s’han guanyat un nom en el camp de la divulgació lingüística (Enric Gomà, Pau Vidal). Aquesta vegada, però, la polèmica intueixo que es desenvoluparà en termes molt més civilitzats que no pas quan, 25 anys enrere, s’esbatussaven els heavies i els lights.\nUn pot estar més o menys d’acord amb els arguments que s’esgrimeixen a Canvi d’agulles i amb les aportacions que fa cadascun dels deu autors (n’hi ha que fan una valoració global sobre la necessitat i la possibilitat de canviar la normativa, i altres que es dediquen a fer propostes concretes de canvi), però en conjunt hi predomina el sentit comú, la voluntat de diàleg, de debat constructiu, de reflexió sana i necessària. A més, hi plana una constant admiració per la figura del mestre Joan Solà (a qui dediquen el llibre), sense oblidar que un dels autors, Màrius Serra, és membre de la Secció Filològica de l’IEC.\n(Article publicat al suplement Lectura, del diari Segre, el dia 24 de maig de 2015)\nActualitzar la normativa\nEl debat cíclic entre els qui voldrien que la normativa s’adeqüés al “català que ara es parla” i els qui defensen una normativa que preservi un català més genuí, que a finals dels vuitanta i principis dels noranta va traduir-se en la polèmica entre “heavies” i “lights”, ha ressuscitat, ara, amb la publicació del llibre Canvi d’agulles (RBA, 2015), en què deu filòlegs (alguns també creadors) reflexionen, d’una manera que m’ha semblat força constructiva i assenyada, sobre la necessitat que la normativa del català s’acosti una mica més a l’ús real.\nMàrius Serra fa una valoració global sobre la necessitat i les possibilitats de canviar la normativa per acostar-la, en alguns casos, a la realitat. Magí Camps aporta algunes propostes per facilitar l’ortografia, que voldria més intuïtiva. Ricard Fité apunta propostes concretes de canvi en la sintaxi (reducció a “l’hi” d’algunes combinacions de pronoms febles com “la hi” o “li ho”) i valora positivament les incorporacions lèxiques dels darrers anys al diccionari, així com el paper dels llibres d’estil d’alguns mitjans o dels diccionaris que no són el DIEC. Pau Vidal se centra en condemnar la doble negació (“Mai no”), que considera interferida per l’espanyol. Ernest Rusinés analitza la situació actual entre partidaris de la comunicació i partidaris de la genuïnitat, assegura que el codi gramatical que ens regeix és massa antic, es remet a la bibliografia publicada sobre qüestions de llengua mal resoltes o no resoltes i planteja qüestions d’ús corrent que queden fora del codi. Rudolf Ortega se centra en la normativa de la dièresi i fa una proposta per eliminar-ne una part. Albert Pla Nualart s’inspira en la figura de Joan Solà (a qui, de fet, està dedicat el llibre), repassa alguns criteris que han de portar a millorar la sintaxi normativa, defensa la idea d’entendre la “correcció com a adequació al registre”, i renega de la voluntat fabriana de crear un estàndard a partir de barrejar dialectes. Enric Gomà denuncia algunes mancances inexplicables en el DIEC (el diccionari de l’Institut). Agustí Mas fa un retrat sociolingüístic d’Andorra i demana que l’IEC prengui en consideració els “andorranismes”. Finalment, Ramon Solsona se centra en les dificultats del català escrit (literari) per reflectir la llengua oral i col·loquial, i reivindica el “geni del català popular” dels avis, “connectats amb l’ànima profunda de l’idioma”.\nAl llibre hi predomina el sentit comú. Les propostes no es presenten com a plantejaments unilaterals. Cada autor, de fet, es fa responsable únicament del que diu en el seu article, sense valorar el que diuen els altres. El llibre, al capdavall, només vol activar el debat, donant per fet que l’última paraula l’ha de tenir l’IEC.\n(Article publicat a Regió7, el dia 16 de maig de 2015)\nPublicat per Llorenç Capdevila a 14:35 Cap comentari:\nFa prop d'un mes que el professor de socials lleidatà Abel Martínez va morir assassinat a l’institut Joan Fuster de Barcelona on feia només uns dies que treballava com a substitut. La seva mort va desencadenar una allau de mostres de dol i solidaritat arreu del país. Hi ha qui pot haver trobat exagerada la reacció de la comunitat educativa i, especialment, del col·lectiu docent, que arran del cas va voler compartir, per tots els mitjans i a tall d’homenatge a la víctima, el valor social, intel·lectual i humà de la professió d’ensenyant i educador. Hi ha qui pot considerar que en moltes feines els treballadors estan exposats a riscos que, en un moment determinat, posen en perill la seva integritat, i que no en fan un drama social cada vegada que algú hi deixa la pell. Hi ha qui, fins i tot, pot atribuir aquest clam unànime dels docents al victimisme que sovint s’atribueix als integrants d’aquest sector.\n(Article publicat al suplement Lectura, del diari Segre, el dia 10 de maig de 2015, i també al Pou Digital)\nPublicat per Llorenç Capdevila a 0:15 1 comentari:\nNo cal haver estudiat antropologia per adonar-se que a les nostres tribus, si bé antigament l’origen de la majoria de costums i rutines socials es perdien en la memòria de les generacions més velles, en el món canviant i globalitzat d’avui tendim a consolidar, a una velocitat de vertigen, modes i costums que, al cap de pocs anys, tothom considera tradicions. Els nostre fills diran que el Halloween s’ha celebrat tota la vida, mentre nosaltres plorem per la castanyera que, com qui diu, els nostres padrins no coneixien. Al capdavall, per més que els pobles ens aferrem a qualsevol costum i l’elevem a la categoria d’ancestral, sempre hi ha un origen. Ens agrada presumir de conservar les tradicions i no sempre recordem que aquestes tradicions qui sap si un dia, no massa llunyà, van ser una simple moda (potser d’origen foraster) que va esdevenir costum i que, amb el temps, ha arrelat. La distància que va del costum sobrevingut a la tradició ancestral és tan prima que no deixa de comportar alguns riscos per a les tradicions que es remunten realment als orígens culturals d’un poble.\nEls turistes que visiten la costa catalana o fan un creuer que s’atura a Barcelona estan convençuts que una de les tradicions més arrelades en aquest país és anar de tapes, degustar “montaditos” o menjar paella infecta i beure amb canyeta sangria de vi barat en un local amb terrassa on els cambrers xampurregen totes les llengües tret de l’autòctona. Quan deuen tornar al seu lloc d’origen segur que presumeixen, amb aire de mundologia, de la seva immersió en la gastronomia local “autèntica”.\nEls pastissers són un dels gremis professionals que més ha contribuït a consolidar, adaptar i, fins i tot, crear tradicions recents. Les mones de pasqua (que fa cent anys no eren res més que un ou pintat) i els panellets (que han modificat formes i gustos per arribar a tots els paladars) en són exemples clars. I que me’n dieu, del pa de Sant Jordi? Una mena de coca quadribarrada que a les pastisseries venen, des de la primera diada que el van comercialitzar, com a tradicional?\nSegur que avui molts dels lectors d’aquest suplement fan una calçotada. N’hi haurà que, fins i tot, embolicaran un grapat de cebes dolces escalivades amb els fulls del diari que acompanya el dominical. Anar al camp o al restaurant, mascarar-se les mans, sucar els calçots a la salsa (tothom sap i és profecia que el secret dels calçots és la salsa) i aixecar-los ben amunt per, amb una ganyota ridícula, fer-los baixar gola avall, s’ha convertit en un costum arreu de la geografia catalana i ja es parla de les “tradicionals” calçotades. Sembla que ho haguem fet tota la vida quan, en realitat, fins fa una vintena d’anys era una pràctica del tot excepcional.\n(Article publicat al suplement Lectura, del diari Segre, el 26 d'abril de 2015)\nPublicat per Llorenç Capdevila a 14:13 Cap comentari:\nL'univers de Sònia Moya\nEl passat onze d’abril vam presentar, a la llibreria Papasseit, el darrer poemari de Sònia Moya: Plutó. L’autora va recitar, davant d’una concurrència entusiasta, uns quants poemes del recull, acompanyada per la guitarra del seu company Pau Ruiz. A un servidor li va tocar el paper d’introduir l’acte amb un simulacre de presentació. Presentar un llibre de poemes no és gens fàcil. De fet, era la primera vegada que ho feia. He presentat moltes novel·les, algun llibre d’història, reculls de contes i, fins i tot, la novel·la d’algun poeta, però de llibres de poemes, fins aquell dia, encara cap ni un. Parlar de l’autora i del conjunt de la seva obra hauria estat absurd, comptant que a les presentacions el públic acostuma a saber-ne més coses que tu. Llegir alguns poemes en veu alta només m’hauria posat en evidència. Això ja ho faria, i molt bé, la pròpia autora. No es tractava, tampoc, de fer una anàlisi interpretativa dels textos perquè seria una pallissa per a l’auditori i perquè el llibre compta amb un bon pròleg d’Anna Aguilar-Amat .\nQuè podia dir, doncs, de Plutó, sense que sonés acadèmic, redundant, frívol o avorrit, i que, al mateix temps, sonés prou personal i servís d’alguna cosa? Vaig acabar per comentar impressions i sensacions que havia tingut en llegir el llibre. Com ara que m’agrada la musicalitat de la poesia de Sònia Moya, que, en certa manera, ens retorna als orígens de la creació poètica, perquè està pensada per ser dita. O bé que comparteixo l’interès per la inexactitud de les coses aparentment exactes. Moya ha canviat la gramàtica per l’astronomia, dues ciències que tenen l’ordre com a finalitat. Però, de tots els planetes, estrelles i constel·lacions, se centra en Plutó, aquell pobre planeta que la comunitat científica va decidir que era massa petit i que tenia una òrbita massa irregular per ser considerat planeta i van acabar per desnonar-lo del Sistema Solar.\nTambé m’agrada l’estil enjogassat amb què Sònia Moya planteja temes transcendentals, com la pèrdua de la innocència, la condició femenina i, sobretot, la recerca de la identitat. A Plutó hi ha més dubtes que conviccions i hi ha, també, la redescoberta d’un mateix des de noves perspectives. Plutó és ple de miralls, ulls i ulleres per mirar-se. Les metàfores s’apuntalen en la vida quotidiana (diu que planxa els vestits de sota la pell o exfolia el moll dels ossos per rentar-se les venjances), en l’astronomia (el mateix Plutó n’és el principal exemple), en la botànica (el salze, l’escorça, les arrels...), en l’arquitectura (de vegades es veu a ella mateixa com una casa) o, fins i tot, en la meteorologia (com al poema Clariana, en què es veu com si fos un mapa del temps, “sota els aires de l’anticicló” i amb “borrasques mal resoltes”).\nPlutó és el llibre d’algú que ha madurat i es refugia en el record, en la seguretat del paradís perdut dels primers anys de vida. Perquè algú que, com Sònia Moya, no va descobrir fins als 10 anys que els reis són els pares (cosa que confessa en un dels poemes), és algú que s’aferra a la infantesa. El viatge a Plutó és, a més, un viatge a l’univers d’una poesia per sentir (amb l’oïda i amb el cor) més que per llegir. És l’univers dels planetes imperfectes. És l’univers de Sònia Moya.\n(Article publicat a Regió7 el dia 29 d'abril de 2015)


Boikhutsong Guesthouse Parc Nacional Kruger Sud-àfrica - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nHabitació Doble / 2 Llits - Habitació\n31 Lekkerbreek Street, Phalaborwa, Parc Nacional Kruger, Sud-àfrica, 1390 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Boikhutsong Guesthouse?\nMés informació sobre Boikhutsong Guesthouse\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Parc Nacional Kruger, Boikhutsong Guesthouse és l'el·lecció perfecta. Tota l'emoció del centre de la ciutat és només a 2 km. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se Russells Store, Woolworths Store, Shoprite Store són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants.\nBoikhutsong Guesthouse també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Parc Nacional Kruger. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes són només algunes de les comoditats que fan que Boikhutsong Guesthouse sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'hotel compta amb 11 precioses habitacions, i totes inclouen connexió sense fils a internet (cortesia), aire condicionat, calefacció, escriptori, ventilador. Piscina exterior, jardí de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Boikhutsong Guesthouse la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Parc Nacional Kruger.\nTots els tipus de viatgers (8)Viatger de Negocis (1)Parelles (2)Viatgers en solitari (1)Grups (4)\nCrispin, Regne Unit


El ball amb llops de l’estratega Iceta | FINESTRA D'OPORTUNITAT\nHome Catalunya El ball amb llops de l’estratega Iceta\nEl ball amb llops de l’estratega Iceta\nby Silvio Falcón - des. 12, 2017\nper Guillem Pujol (@guillempujol) i Silvio Falcón (@silviofalcon)\nQuin rol havia de jugar el PSC en unes eleccions convocades en virtut de l’article 155? El catalanisme socialista, sempre ambigu però pragmàtic, ha sabut trobar la resposta en l’habilitat del seu líder, Miquel Iceta. El seu PSC s’ha situat sense embuts del costat del bloc del 155, mostrant en públic fins i tot la seva voluntat per liderar una majoria unionista al Parlament. Tot i això, Iceta ha intentat matisar el seu missatge oferint un lloc a les seves llistes a membres de l’antiga Unió Democràtica -ara integrants del partit Units per Avançar-. Nedar i guardar la roba. Tàctica i estratègia.\nEl PSC no ha estat aliè a la crisi dels partits socialdemòcrates a tot el continent: han passat dels 52 diputats de 1999 a un grup parlamentari de només 16 membres. A més a més, des de 2012 -per la qüestió nacional- el PSC ha tingut diferents escissions: des de la Nova Esquerra Catalana d’Ernest Maragall fins al corrent Avancem o al Moviment Catalunya.\nL’estratega Iceta porta mesos caminant en territori hostil; fent-se fotografies amb líders del Partit Popular mentre critica les mesures del govern Rajoy. Ballant amb llops. La millor imatge de l’actual PSC és l’absència de Montilla de la votació al Senat sobre l’aplicació de l’article 155 a la Catalunya. L’anunciada coalició amb els hereus de l’antiga Unió de Duran i Lleida els apropa a la burgesia unionista catalana, mirant de trobar una nova connexió caviar que posi punt i final a la crisi de resultats del PSC.\nEls socialistes dosifiquen el seu missatge en funció del moment polític, mostrant-se públicament més còmodes -i menys acomplexats- que en altres moments del procés. L’aplicació del 155 no els ha molestat tant com la unilateralitat dels sobiranistes. Aquest fet ha provocat el trencament de la coalició de govern municipal a Barcelona, on Jaume Collboni exercia com a tinent d’alcalde d’Ada Colau.\nAra bé, Miquel Iceta és el millor dels candidats pels socialistes per dues raons que acostumen a ser incompatibles l’una amb l’altra. La primera és que és el candidat amb més experiència en política. El primer càrrec públic que ostentà fou com a regidor de l’Ajuntament de Cornellà de Llobregat entre el 1987 i 1991, trenta anys enrere. Abans de liderar el Partit Socialista de Catalunya, va passar una legislatura pel Congrés dels Diputats a Madrid. Després aterrà al Parlament de Catalunya, on ocupa l’escó des del 2003. Miquel Iceta té, per tant, molta experiència a les institucions. Ara bé, en l’actualitat aquest fet per si mateix no et converteix en un bon candidat. Tot al contrari, acaba essent un símbol de la fossilització en “polític professional”, més comunament conegut com a “vella política”. Però no és el cas de Miquel Iceta, que aconsegueix mantenir una sorprenent naturalitat en les seves intervencions a càmera. Polític vell que no sona rovellat, tant pot improvisar part d’un discurs com marcar-se uns passos de ball: el candidat 4×4.\nLes enquestes pronostiquen entre 20 i 25 diputats pel PSC. No és un mal resultat, tenint en compte d’ón venen. El PSC ja no és el que era, però ja fa temps que no ho és. Ara bé, gràcies a Miquel Iceta s’ha mantingut una part important de l’electorat que va fugir amb Pere Navarro. L’arribada de la “nova política” per un costat i el procés independentista per l’altre atacaven directament la transversalitat catalanista construïda durant anys pel PSC. Ser votant del PSC implica, avui en dia, acceptar un mínim base de contradiccions. Conscients que l’alíniament amb el Bloc del 155 els situa en el costat menys amigable del mainstream català, esperen que el pas del temps dilueixi l’animadversió d’uns potencials votants que tendirien a vincular-se al progressisme socialdemòcrata. En canvi, el gruix d’aquest electoral desitjat pel socialisme prefereix triar l’espai que representa ERC o optar per fer confiança els comuns.\nIceta està intentant ressuscitar el PSC aprofitant la seva sobreexposició mediàtica i l’ambigüitat derivada de la seva habilitat com a estratega. La presidència, però, queda tant o més lluny que els anys de glòria de Pascual Maragall.\nJuntsXCat i l’ombra de Dorian Gray


marzo 2017 – Blog del Parvulari del Sagrat Cor de Sarrià\nLa Música al Parvulari\nL’educació musical en l’educació infantil, col·labora al desenvolupament de la intel·ligència i d’algunes habilitats com ara: l’autodisciplina, la paciència, la sensibilitat, la coordinació, el treball en equip o la capacitat per memoritzar i concentrar-se.\nLa música és un mitjà d’expressió de sentiments, d’estats d’ànim i de comunicació.\nLa cançó en aquesta etapa potencia els elements musicals (tempo, ritme, timbre, harmonia, melodia…), formatius i educatius (memòria, comprensió, associació, expressió, improvisació) i sobre tot treballa el llenguatge.\nLes danses prenen protagonisme a totes les celebracions i en són part de la nostra tradició i la nostra cultura.\nEstem desenvolupant les habilitats auditives tot discriminant les qualitats del so.\nEn definitiva, la música proporciona als infants més i millors oportunitats de desenvolupament.\nEtiquetado educació musical, músicaDeja un comentario


Liebeslieder, lieds i cançons d'amor\nLa Coral Cantiga proposem per a aquest estiu un concert refrescant: a la primera part hi interpretem els populars Liebeslieder Walzer op. 52 de Johannes Brahms, i a la segona un col·lecció dels millors lieds (cançons) de la producció musical catalana contemporània.\nEl Valsos Amorosos van ser compostos per Johannes Brahms l'any 1869, sobre uns poemes de G. F. Daumer que són, en realitat, traduccions a l'alemany de textos populars russos, polonesos i hongaresos. Ens parlen de temes relacionats amb l'amor com ara la nostàlgia i la melanconia, hi ha precs o elogis a l'ésser estimat, i evocacions del plaer, l'alegria i la pau que ens proporciona l’amor. L’estructura mètrica és ternària (vals), el contrapunt fonamentalment homorítmic i són impregnats d’un sabor popular. Els moviments alternen plantejaments diferents, de manera que hi trobem valsos per a quartet mixt, per a noies, per a nois i per a una sola veu. Amb aire lleuger, ens ofereixen un caràcter refrescant, distès i amable molt propi de temps estivals.\nA la segona part podrem escoltar cançó catalana sobre textos de reconeguts poetes (Maragall, Carner, Sagarra, Garcés) de tres grans liederistes de casa nostra: efectivament, podrem assaborir delicades cançons a capella de Joaquim Serra, uns esplèndids arranjaments corals de Jordi Domènech de tres cançons d'Eduard Toldrà, i acabarem fruint de tres de les cinc cançons amb textos de Joan Maragall que el popular i reconegut pianista i compositor Albert Guinovart va escriure fa alguns anys per encàrrec del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana.


Fusteria Metàl·lica - Empresa Multiserveis Catalunya\nQuant costa un servei de fusteria metàl·lica? Guía de preus i pressupostos en línia\nSi busca un marc d’acer, les nostres empreses col·laboradores poden proporcionar-li un pressupost per a la substitució d’un marc d’alumini en poques hores.\nTrobar un professional bo i fiable ja no és un problema. Avanti soluciona aquest problema oferint-li els millors professionals per a la construcció i instal·lació de qualsevol fusteria metàl·lica, sent especialistes amb anys d’experiència i alta qualificació.\nTipus de traball\nInstal·lar finestres d’alumini 350 € 1,2 x 1,2 m.\nInstal·lar reixes d’alumini 70 € Finestra de 1,2 x 1,2 m.\nPosar barana d’acer 220 € 4 metres lineals\nInstal·lar porta metàl·lica exterior 350 € 2,2 x 1,2 m.\nInstal·lar reixes d’alumini 840 € 6 finestra 150 x 100 cm\nLes instal·lacions més populars en la fusteria metàl·lica\nPortes metàl·liques per a comunitats i finques\nLes portes d’entrada als municipis i finques han de ser objectes que ofereixin seguretat alhora que siguin estètics i lleugers en cas d’haver d’obrir-los a mà.\nUna porta de disseny d’alumini o ferro forjat pot costar fins a 800 euros. Si cerca una mica més barat, una simple barra o porta de farciment és la solució.\nTanques metàl·liques galvanitzades\nMolt comuna en propietats o cases amb terreny. Les tanques metàl·liques galvanitzades delimiten la propietat i proporcionen seguretat addicional a la casa. És habitual que s’afegeixin elements darrere d’ells per a bloquejar la vista de la propietat, com a brucs o plantes.\nExisteixen diferents tipus de tanques metàl·liques i el preu dependrà d’elles. La instal·lació de panells de malla metàl·lica soldada amb acabat galvanitzat costa uns 60 €/m lineal.\nLa seguretat d’una casa o una propietat és una qüestió que cal tenir en compte. L’ús de reixetes de ferro és comú per a les finestres que són prou altes com per a permetre un fàcil accés des del carrer. Augmenten en gran manera la seguretat del refugi o recinte.\nEl preu depèn en gran manera del disseny, ja que alguns són molt decoratius. Un disseny senzill per a una finestra de 1,2×1,2 costa uns 130 euros.\nOnsevulla que hi hagi escales, les baranes són indispensables. En soldar diverses barres d’acer inoxidable es crea una estructura que, a més de millorar la seguretat, pot oferir importants avantatges estètics. Aquest tipus de barana s’utilitza tant en interiors com en exteriors.\nQuant al cost de la instal·lació d’una barana d’aquest tipus, un model de 2,40×1 m amb tres varetes intermèdies pot costar tan sols 200 euros.\nSón un dels elements més comuns en el treball del metall. L’extraordinària resistència d’aquest material a la intempèrie, l’escàs manteniment que requereix i la possibilitat de trobar alumini pintat en diferents colors i fins i tot imitant textures naturals, fan que s’utilitzi amb freqüència per a les finestres.\nLes finestres plegables i corredisses de 1,2×1,2 m costen entre 170 i 210 euros. Si tenen trencament de pont tèrmic, poden costar fins a 500 euros.\nEl preu de la metal·lúrgia depèn de l’element. El preu de les finestres de grandària estàndard pot variar des de 150 euros per a les més senzilles fins a 500 euros per a les finestres amb trencament de pont tèrmic. Quant a les portes, una simple porta de xapa costa uns 100 euros, mentre que una porta d’alumini pintada en color costa uns 170 euros.\nConsells per a l’elecció de materials en la construcció d’acer\nSelecció de materials amb interrupció del pont tèrmic\nL’alumini i altres materials metàl·lics tenen una gran resistència, per la qual cosa són molt utilitzats en la fusteria metàl·lica de portes i finestres.\nEncara que aquest material té molts avantatges, també té un inconvenient: és un material conductor. Això significa que la calor pot escapar de la casa a l’habitació, i el fred pot entrar des de l’exterior a través del perfil de la finestra. Afortunadament, existeix una solució a aquest problema: optar per l’alumini o el metall amb trencament de pont tèrmic.\nAmb el trencament de pont tèrmic, s’introdueix un material no conductor (normalment plàstic) entre les diferents capes de metall perquè el fred no pugui penetrar i la calor no pugui sortir de la casa.\nTriar el color adequat\nUna dels grans avantatges de la fusteria metàl·lica enfront d’altres materials és que es pot pintar en una gran varietat de colors i fins i tot imitar l’acabat de productes naturals com la fusta.\nTriant el color i l’acabat adequats, els elements metàl·lics, com les portes o les balustrades, poden adaptar-se millor a l’estil de l’edifici.\nConsideri els avantatges i desavantatges\nL’alumini és un dels materials més utilitzats en la construcció d’acer. S’utilitza per a fabricar mobles, mosquiteras, finestres i molts altres productes.\nAquest material té una sèrie d’avantatges sobre altres materials, però abans de triar-lo, has de preguntar-te si realment és el millor per al que vols construir amb ell.\nPreguntes per als professionals\nQuè és la metal·lúrgia?\nÉs l’art o la tècnica de treballar els metalls i fabricar o reparar objectes d’aquest material.\nQuins són els principals usos de la metal·lúrgia?\nLa majoria dels articles metàl·lics es destinen al sector de la construcció i la renovació. Amb aquests materials es poden fabricar armaris, portes, finestres, balustrades, tanques, reixes, etc.\nQuant pot costar un nou treball en el sector de la construcció metàl·lica?\nEl preu mitjà de la fusteria metàl·lica és d’uns 450 euros, però depèn en gran manera del treball que es vagi a realitzar i dels materials que es vagin a utilitzar. Per exemple, el preu d’una tanca per a una propietat comunitària pot rondar els 7.000 euros, mentre que el preu d’una porta de ferro ronda els 1.000 euros.\nRecomanacions per al treball del metall\nLa metal·lúrgia millora l’eficiència energètica\nL’ús d’estructures d’acer és cada vegada més comú en els edificis nous. Si es trien perfils de finestres d’alumini que també incorporen un sistema de trencament de pont tèrmic, es pot aconseguir un millor aïllament tèrmic de l’habitatge, la qual cosa es tradueix en menors costos energètics. L’estalvi pot arribar al 20%.\nUn bon manteniment evita costoses reparacions\nEls projectes de construcció en acer tenen l’avantatge afegit de no requerir pràcticament cap manteniment. Netejant regularment amb productes no abrasius i revisant les superfícies com a panys, poms, frontisses, etc., pot aconseguir que l’element metàl·lic duri molt més temps i no requereixi grans reparacions.\nComparar per preu medio\nEls preus dels ferratges poden variar considerablement en funció de factors com la mena d’article fabricat, si és d’alumini pintat o blanc, si les finestres tenen o no trencament de pont tèrmic, etc.\nEn general, el preu mitjà de la fusteria metàl·lica ronda els 450 euros, però sempre és recomanable demanar tres pressupostos per a conèixer el preu mitjà del producte concret que es desitja adquirir.\nAvantatges de la fusteria metàl·lica sobre la fusta i el PVC\nMajor durabilitat en exteriors\nLes portes o finestres de fusta o PVC es deterioren més ràpidament quan estan exposades a l’exterior. La fusta perd la seva capa de pintura i pot deformar-se sota els efectes de la calor i la humitat, mentre que el PVC perd el seu color més ràpidament que el metall pintat quan s’exposa als elements.\nMajor resistència a qualsevol intent d’obrir la porta o la finestra per la força.\nLes portes i finestres metàl·liques són molt més fortes que les de fusta o PVC, per la qual cosa poden resistir els intents de forçar-les.\nUna dels grans avantatges dels materials metàl·lics és que requereixen molt poc manteniment i són més fàcils de reparar si es danyen.


La pancarta dels presos polítics i el llaç groc reben les colles de la Trobada de Gegants | Ràdio Calella Televisió\nEls símbols reivindicatius tornen a mostrar-se a l’Ajuntament de Calella després d’un inici de Festa Major en què ERC i la CUP, des de l’oposició, n’han fet notar l’absència amb missatges publicats a través de les xarxes socials. Els balcons de l’edifici consistorial van lluir divendres i dissabte, pel pregó i la diada castellera, els domassos amb l’escut de la ciutat. “Demà intentarem que això canviï”, deia ERC en una publicació al seu perfil de Facebook. El partit republicà no ha volgut donar-ne més detalls. De la seva banda, des del Govern Municipal s’ha explicat que “han facilitat” la col·locació de la pancarta i el llaç groc.\nLa presència dels símbols que reclamen l’alliberament dels presos socials i polítics empresonats va ser aprovada en el decurs de l’últim Ple Municipal a instàncies d’ERC i la CUP, que van presentar la proposta secundada també per JxC.\nL’absència de la pancarta i el llaç groc en els primers dies de Festa Major -tal com es pot veure en les retransmissions que Ràdio Calella TV va fer del pregó i de la diada castellera- va ser rebuda amb “decepció” per part dels republicans, tal com feien constar ahir en una publicació compartida a les xarxes socials en què alhora anunciaven la seva intenció de “canviar-ho”. Amb tot, no han volgut concretar com hi han intercedit.\nDes de la CUP també es feia notar l’absència del llaç groc al balcó durant la diada castellera. El partit i la seva regidora, Núria Freixas, han declinat ocupar els espais reservats a les autoritats pels actes institucionals de Festa Major. Se l’ha vist a plaça, acompanyada de membres de l’assemblea local, portant samarretes en què es pot llegir “Som poble”.\nEstem a baix, a la plaça veient els @maduixots @XicsGranollers @Minyons i buscant el llaç groc @cupcalella @calellaesmes @RadioCalellaTV @CalellaCOM #FMCalella2019 pic.twitter.com/y5NnLcq88x\n— Nuria Freixas Rojas (@Nurieta_) September 21, 2019\nConsultat per aquesta emissora sobre la col·locació dels símbols, el Govern Municipal ha informat que “s’ha facilitat” l’acció. Aquest matí, han lluït a la façana de l’edifici de l’Ajuntament coincidint amb la plantada de la Trobada de Gegants que organitza la Colla de Geganters i Grallers de Calella, amb en Quirze i la Minerva d’amfitrions. Els gegants fa temps que surten al carrer portant el llaç groc i amb cartells reclamant l’alliberament dels empresonats.\nSegüent Cara i creu del CB Calella al Memorial Ciutat de Calella\nAnterior S’han renovat els títols del Pubillatge de Calella


Seguiré lluitant pels meus principis: igualtat de drets i respecte mutu\nQuan moltes de nosaltres restàvem a casa confinades, teletreballant i fora de perill, la Silvia recorria els carrers de Mataró per arribar als domicilis on presta atenció especial a les persones que té assignades des del Servei d’Atenció Domiciliària de Mataró. També els va recórrer per recollir tela, alcohol i més material per fabricar EPIs casolanes. De tot això i més hem conversat amb la Silvia via videoconferència. I m’ha ensenyat, des de casa seva, sus armas de resistencia. Quan la vaig trucar, feia estrelles amb paper cartró, però no li sortien del tot bé. Me les ensenyava i se’n reia.


Catalunya Ràdio Girona 19.40 h - Catalunya Ràdio Girona\nEl conseller d'Interior, Ramon Espadaler, reclama a ADIF que concreti el Pla d'Emergències del túnel de l'alta velocitat a Girona. Una petició que ha fet des de Salt. Abans ha anat al barri de la Font de la Pólvora de Girona, on la companyia Endesa han tallat el subministrament de llum a 200 pisos, després de comprovar que estaven connectats il·legalment a la xarxa.\nExpliquem que el catedràtic d'Economia Josep Oliver preveu que l'arribada d'immigrants a Catalunya i a Girona, sobretot joves, tornarà a créixer a finals de la dècada, a causa de la davallada de la natalitat i la reactivació econòmica.\nDestaquem la trobada d'empreses turístiques de la Costa Brava i el Pirineu de Girona amb operadors internacionals, en el marc de la Fira BuyBarcelona. També hem explicat els guanyadors del Premi Liberpress d'aquest any, i que aquesta nit actuarà a l'Auditori de Girona la cantant portuguesa Dulce Pontes, presentant el disc en castellà "Puertos de abrigo".


Inici > Publicacions > Articles > No hi ha cap refrany que menteixi\nDilluns 15 de desembre al vespre es presentava a la Llibreria Documenta de Barcelona una novetat editorial ben curiosa: un petit refranyer català – esperanto. El paremiòleg i prologuista del llibre Víctor Pàmies i l’autor, el professor Pedro M. Martín Burutxaga, van explicar el què, el com i el per què del recull, editat per l’Associació Catalana d’Esperanto aprofitant la celebració del dia mundial de l’esperanto, data de naixement del creador de la llengua, L. L. Zamenhof.\nProverbo estas sperto, o sigui, no hi ha cap refrany que menteixi. Víctor Pàmies recordava que totes les llengües tenen un corpus tancat de dites sàvies, sorgides de l’experiència humana, enginyoses i que corresponen a una certa manera d’interpretar el món. És per això que el primer recull de proverbis que publicà el doctor Zamenhof a París l’any 1910, el Proverbaro esperanta, estava basat en fraseologia russa, polonesa, francesa i alemanya, d’àmbit europeu, és clar, però amb els orígens en les cultures més antigues com són la grecollatina, hebrea i àrab. Es tractava d’una base de 2.630 proverbis, suficients per incorporar-los del no-res a una llengua de nova creació i d’abast universal. A partir d’aquí, l’esperanto va tenir la porta oberta a ampliar, modificar i adaptar les frases fetes i els refranys, amb els mateixos mecanismes que qualsevol altra llengua natural.\nBona feina no necessita nunci, o el que és el mateix, faro farinton rekomendas. L’autor, Pedro M. Martin Burutxaga, presenta en aquest recull una selecció de gairebé 700 refranys en català amb el seu equivalent en esperanto, agrupats per temes. Una tasca entretinguda, acurada i de reflexió que l’ha tingut ocupat una dècada. Ha anat a poc a poc, però amb bona lletra: Tro rapida laboro, tro malgranda valoro! Cal felicitar un treball així, que ens posa per escrit una bona quantitat de dites que cal recuperar de l’oblit per no perdre un dels aspectes més genuïns de la nostra llengua i que acostuma a comportar grans recerques als traductors, per tal de trobar l’equivalent exacte a un gir, a una dita, a una expressió. A cadascú, allò que és seu —al ĉiu frato, lian parton— i en Pedro M. Martín Burutxaga ha acomplert una feina important, que, a més, tanca els articles que havia publicat sobre el tema a la revista Kataluna Esperantisto, entre els anys 2004 i 2005.\nAbans de començar l’acte de presentació del llibre, l’Associació Catalana d’Esperanto va fer públic un projecte Verkami (paraula que prové de l’esperanto verk-, obra, projecte i ami, estimar) amb l’objectiu de recuperar la Biblioteca-Arxiu Petro Nuez i així dignificar i preservar el fons centenari de l’associació, a hores d’ara dipositat en un magatzem i que necessita urgentment una actualització. Mizero instruas! Qui no té pa, moltes se’n pensa! Curiosament, és també gràcies a iniciatives de micromecenatge de la plataforma Verkami, que la Llibreria Documenta va poder obrir en un nou espai i Víctor Pàmies va publicar el seu primer diccionari de refranys. Quantes coincidències, qui ho havia de dir! Kiu povas antaûvidi! Ara toca donar suport als esperantistes catalans per tal d’aconseguir que tothom participi dels propòsits que els honoren i que són part de la nostra història. Endavant les atxes!, o el que és el mateix: al la afero!


(S'ha redirigit des de: Càlcul proposicional)\nLa lògica és coneguda com a una de les ciències més antigues. Tant és així que Aristòtil és considerat el pare fundador d'aquesta disciplina, atès que va ser el primer en tractar amb tot detall la lògica. En un principi, aquesta ciència es va anomenar Analítica, però més tard els escrits d'Aristòtil relatius a la lògica que van ser recopilats pels seus discípuls van rebre el nom d'Òrganon, ja que consideraven que la disciplina en qüestió constituïa un instrument per al coneixement de la veritat.\nMalgrat que la lògica proposicional havia estat insinuada per alguns dels filòsofs anteriors, va ser desenvolupada en una lògica formal per Chrysippus durant el segle iii aC i ampliada posteriorment pel seu successor Stoics. La lògica proposicional, tal com el seu nom indica, es basava en proposicions, característica que la diferenciava de la lògica silogística tradicional, la qual es centrava en els termes. Tot i així, més endavant la lògica proposicional desenvolupada pels estoics no resultava comprensible, i per aquest motiu el sistema va ser reinventat essencialment per Pedro Abelardo al segle xii.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Lògica_proposicional&oldid=26164241»\nDarrera modificació: 28 gen 2021 a les 14:33\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 gen 2021 a les 14:33.


QUALITAT. Memòria Universitat d'Alacant 2016-17\nLes següents activitats han sigut realitzades pel Secretariat de Qualitat juntament amb la Unitat Tècnica de Qualitat durant el curs 2016-17\nSistema de Garantia Intern de la Qualitat\nS'ha obtingut l'informe positiu d'ANECA per al disseny del Sistema de Garantia Intern de la Qualitat d'EDUA, amb el que tots els centres de la Universitat d'Alacant compten amb el seu Sistema de Garantia Intern de Qualitat certificat per l'agència estatal. Tot açò, amb la finalitat última de possibilitar el seguiment i afavorir la millora contínua de les titulacions impartides en la Universitat d'Alacant, així com la renovació de l'acreditació de les mateixes quan corresponga, incloent també als programes de doctorat impartits en la UA.\nS'han elaborat els informes de seguiment, tant amb caràcter intern en la UA com per part de les corresponents agències externes de qualitat, dels següents màsters oficials:\nGrau en Arquitectura tècnica, Fonaments de l'arquitectura, Enginyeria civil, Enginyeria en so i imatge en telecomunicació, Enginyeria informàtica, Enginyeria multimèdia, Enginyeria química, Enginyeria robòtica i en Tecnologies de la informació per a la salut.\nMàster universitari en Arquitectura, Automàtica i robòtica, Desenvolupament d'aplicacions i serveis web, Desenvolupament de programari per a dispositius mòbils, Gestió de l'edificació, Gestió sostenible i tecnologies de l'aigua, Enginyeria de materials, aigua i terrè, Enginyeria geològica, Enginyeria química i en Prevenció de riscos laborals.\nGrau en Infermeria i en Nutrició humana i dietètica\nGrau en Administració i direcció d'empreses, Economia, Publicitat i relacions públiques, Sociologia i en Treball social.\nMàster universitari en Administració i direcció d'empreses, Direcció i planificació de turisme, Economia aplicada, Economia quantitativa.\nGrau en Biologia, Ciències del mar, Geologia, Matemàtiques, Òptica i optometria i en Química.\nMàster universitari en Anàlisi i gestió d'ecosistemes mediterranis, Biomedicina, Biotecnologia per a la salut i la sostenibilitat, Ciència de materials, Electroquímica. Ciència i tecnologia, Gestió i restauració del mitjà natural, Optometria avançada i salut visual, Química ambiental i sostenible i en Química mèdica.\nGrau en Criminologia, Dret, Gestió i administració pública i en Relacions laborals i recursos humans.\nMàster universitari en Advocacia, Dret ambiental i de la sostenibilitat, Gestió administrativa i en Recerca criminal i ciències forenses.\nGrau en Ciències de l'activitat física i l'esport, Mestre en educació infantil i de Mestre en educació primària.\nMàster universitari en Recerca educativa i en Professorat d'educació secundària obligatòria i batxillerat, formació professional i ensenyament d'idiomes.\nGrau en Espanyol: llengua i literatures, Estudis àrabs i islàmics, Estudis francesos, Estudis anglesos, Filologia catalana, Geografia i ordenació del territori, Història, Humanitats, Traducció i interpretació i en Turisme.\nMàster universitari en Arqueologia professional i gestió integral del patrimoni, Desenvolupament local i innovació territorial, Espanyol i anglès com a segones llengües/llengües estrangeres, Estudis literaris, Anglès i espanyol per a finalitats específiques, Planificació i gestió de riscos naturals i en Traducció institucional.\nRenovación de l'acreditació\nHan sol·licitat i obtingut la renovació de l'acreditació dels següents graus i màsters oficials de la UA:\nFacultat de Ciències Econòmiques i Empresarials: Comunicació i indústries creatives\nFacultat Ciències: Gestió pesquera sostenible\nFacultat de Filosofia i Lletres: Història de l'Europa contemporània: identitats i integració\nEscola Politècnica Superior: Enginyeria de telecomunicació, Enginyeria informàtica, Enginyeria de camins, canals i ports.\n2. Plans de millora i cartes de serveis, seguiment i compliment d'indicadors en els diferents serveis\nCompliment d'objectius i indicadors\nUna vegada avaluats, seguint la metodologia adaptada del model EFQM, els diferents serveis en l'àmbit de la gestió de la UA, s'ha seguit amb el procés de seguiment del grau de compliment de les accions de millora, objectius proposats, així com del compliment dels indicadors definits en les cartes de serveis.\nS'han reeditat les cartes dels següents serveis i unitats\nJuntament amb l'avaluació de titulacions i l'avaluació dels serveis, un altre dels pilars fonamentals de la millora de la qualitat universitària és l'avaluació de la docència.\nS'ha continuat amb l'enquesta a alumnes sobre la docència rebuda. Durant el curs acadèmic 2016-2017 s'ha dut a terme l'enquesta amb caràcter obligatori per al conjunt dels professors de la UA.\nS'han enquestat 2.975 grups en diferents assignatures. En total, 1.973 professors diferents van ser enquestats almenys una vegada durant aquest període, a través de 52.900 qüestionaris en total.\n4. Complement de productivitat per al PAS per l'avaluació de l'acompliment\nS'ha continuat amb la gestió i el seguiment dels objectius establits per a cadascun dels serveis i unitats en 2017.\nS'ha participat en la integració del sistema d'avaluació per acompliment dins de la carrera professional del PAS.\nPer açò i en aplicació de la Llei de Transparència es publica mensualment el Llistat de procediments vigents de la UA.\nEnquestes de satisfacció dels usuaris amb els serveis universitaris\nSecretaries de centre, Oficina del Defensor Universitari, Servei de Llengües, Servei de Cultura, Servei d'Infraestructures i Serveis, Impremta, Unitat de Comunicació, Servei d'Arxiu i Registre, Servei de Publicacions, Servei Jurídic, Unitat Tècnica de Qualitat, Servei d'Esports, Servei de Selecció i Formació, Servei de Gestió Econòmica i Comptabilitat, Servei de Gestió de Personal, Serveis Tècnics d'Investigació i Servei de Gestió Acadèmica.\nEnquesta a estudiants sobre el professorat que imparteix assignatures en anglès i valencià\nRealització de l'enquesta a proposta del Vicerectorat de Qualitat i Innovació Educativa i el Servei de Llengües.\nEnquesta de satisfacció amb la implantació dels graus i màsters en la UA\nEnquesta a estudiants i enquesta al professorat.\nEnquesta de satisfacció amb la implantació dels programes de doctorat en la UA:\nEnquesta a estudiants i enquesta al professorat\nEnquesta de valoració de pràctiques externes curriculars d'estudiants de la UA\nCoordinació tècnica de l'enquesta i elaboració d'informes\nEnquesta a egressats de màsters oficials de la UA del curs 2013-2014\nParticipació en l'engegada de l'enquesta per a l'Observatori de l'Empleabilidad i Ocupació Universitària-Càtedra Unesco. Baròmetre universitari d'ocupació\nAssessorament en l'elaboració per a l'ICE d'un qüestionari sobre Necessitats de formació i la seua aplicació a la docència universitària del professorat de la Universitat d'Alacant\nAssessorament en l'elaboració per a l'Oficina de Gestió de Projectes Internacionals (OGPI) d'un qüestionari sobre l’Anàlisi de les necessitats dels investigadors de la Universitat d'Alacant en la sol·licitud de projectes europeus/internacionals d'I+D+r\nAssessorament en l'elaboració d'un qüestionari per a realitzar una Enquesta al professorat sobre la seua dedicació administrativa a petició del Vicerectorat de Qualitat i Innovació Educativa.\nRealització d'una Enquesta sobre la satisfacció amb les cafeteries del Campus per al Servei d'Infraestructures i Serveis\nPreparació de l'Enquesta de mobilitat nacional i internacional de la Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials.\nActualització de l'Informe d'ampliació sobre la situació de dones i homes en la Universitat d'Alacant (2013-2016) a petició de la Unitat d'Igualtat i el Vicerectorat de Responsabilitat Social, Inclusió i Igualtat.\n7. Coordinació del procés d'implantació i desenvolupament dels diferents sistemes d'informació\nEn col·laboració amb el Vicerectorat de Tecnologies de la Informació, es continua amb els treballs de definició i execució del projecte, amb la finalitat que la UA puga disposar d'un adequat Sistema d'Informació que abaste totes les àrees de la institució.\nCom a complement al mateix, des de la UTQ s'elabora La UA en Xifres, informació bàsica i genèrica sobre la UA a la disposició de qualsevol interessat a través de la web de la universitat. D'igual forma i, a través de la Unitat Tècnica de Qualitat, es faciliten les dades estadístiques sol·licitades pels usuaris interns de la institució, així com als externs degudament autoritzats.\nUna vegada en funcionament la plataforma web del SIUPV (http://193.146.61.48/és), la UTQ s'ha encarregat de subministrar i actualitzar les dades i informació del sistema. Aquest sistema permet disposar d'informació, amb diferent nivell d'agregació, sobre recursos, processos i resultats del Sistema Universitari Públic Valencià i de cadascuna de les universitats que ho conformen així com subministrar informació pública sobre el mateix com un exercici més de transparència en la gestió pública. Des de la UTQ s'ha complit amb el cronograma de validació i aportació de dades al sistema.\nComissió Tècnica de Transparència i Bon Govern (CTTBG):\nDes de la UTQ s'està treballant en la Comissió Tècnica de Transparència i Bon Govern (CTTBG) i ha elaborat la informació per a respondre a 6 sol·licituds d'accés a informació pública rebudes a través del Portal de Transparència UA i a 172 sol·licituds de dades i informació estadística rebudes a través del formulari corresponent.\nSol·licituds de dades gestionades\nInforme per a la CRUE sobre la Universitat Espanyola en Xifres, així com la seua transformació en un sistema d'informació específic de la CRUE\nEnquestes de l'Institut Nacional d'Estadística: Costos Laborals, Estructura Salarial, Avance Matrícula, Proves d'Accés, I D I, Comerç Internacional, Residus\nInformes de rendiment acadèmic del conjunt de titulacions oficials de la UA\nMinisteri d'Hisenda i Funció Pública. ISPA (Informació Salarial del Personal d'Administracions Públiques)\nMinisteri d'Hisenda i Funció Pública. Informació SIEP (Sistema d'Informació d'Estadístiques de Personal)\nParticipació en el curs Formació en captació i gestió de projectes internacionals Convocatòria ERASMUS+ KA2 impartit per l'Oficina de Gestió de Projectes Internacionals (OGPI) el 28 d'octubre de 2016.\n10. Col·laboracions en projectes internacionals de l'Oficina de Gestió de Projectes Internacionals\nRealització d'una presentació sobre les funcions de la Unitat Tècnica de Qualitat en el marc del projecte PROMIG (Promoting Migration Studies in Higher Education) en la UA el 15 de maig de 2017.\nÚltima actualització: 8-Maig-2018 19:18:31


El +QCine Club enceta temporada de cinema familiar ‘Buscando a Dory’ - vilanovainformacio.cat - Portal de Comunicació de Vilanova del Camí\nEl +QCine Club enceta temporada de cinema familiar ‘Buscando a Dory’\nAquest diumenge torna la programació de cinema de la mà de +QCine Club amb una matinal familiar i la projecció del film Buscando a Dory. Des de l’entitat aposten per l’aventura i l’emotivitat per obrir la cartellera vilanovina. La sessió començarà a les 12 del migdia, a Can Papasseit. El preu de l’entrada és de 2 euros\nLa desmemoriada amiga de Nemo viu còmodament amb ell i el seu pare. Durant una sortida per veure la migració de les manta ratlles els problemes de memòria de Dory desapareixeran un segon, temps suficient perquè recordi que té una família en algun lloc. A partir de llavors decideix començar un viatge per trobar els seus pares.\nLes properes cites anunciades per l’entitat +QCine Club estan programades per l’octubre: el dia 28, amb un Cineclub, a les deu de la nit amb la projecció de la comèdia francesa Dios mío, ¿Pero qué te hemos hecho?, i l’endemà diumenge, 29, a les dotze del migdia amb una nova matinal de cinema familiar i el film Ballerina.\nEl novembre també hi ha doble projecció: el dissabte 18, a les deu de la nit, el Cineclub La familia Bélier i el diumenge 26, el cinema familiar Mascotas.\nCartell de Buscando a Dory\nLa Unión Cultural Extremeña Anoia celebra la festivitat de la Guadalupe, patrona d’Extremadura\nL’Ajuntament de Vilanova recupera la Festa de l’Esport que no es celebra des de 2011


Aletes de busseig - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLes aletes de busseig o aletes supletòries són un dispositiu de cautxú o plàstic que es posa als peus (lligades o calçades) i que serveixen per impulsar-se dins l'aigua. Se les anomena aletes perquè cadascuna d'elles té la forma d'una aleta de peix. Es fan servir especialment en activitats que tenen a veure amb els esports aquàtics, com la natació, el bodyboard, l'hidrospeed i, naturalment, el busseig, esport al qual estan majoritàriament destinades.\nEls bussos usen les aletes per a moure's a través de l'aigua més eficaçment perquè els peus humans ofereixen relativament poca empenta, especialment quan el bussejador porta equips que incrementen l'arrossegament en l'aigua. Les aletes llargues i monoaletes són usades per apneistes i per nedadors de competició com un mètode d'impuls que, en lloc de requerir una freqüència de moviment de les cames més gran (com succeeix amb les aletes individuals per a cada peu) requereix una rítmica ondulació del cos, semblant a la que executen els dofins i altres cetacis per desplaçar-se.\nTal com se les coneix avui en dia, les aletes de natació i de busseig van ser inventades pel francès Louis de Corlieu, capità de corbeta de la Marina Nacional de França. Per al seu primer prototip, De Corlieu va fer el 1914 una demostració pràctica en presència d'un grup d'oficials de la Marina, entre els quals es trobava Yves Li Prieur, que el 1926 anava a inventar (i l'any 1934, perfeccionar) una sèrie de models d'escafandre autònom. De Corlieu abandonà la Marina el 1924 per dedicar-se únicament als seus invents, fet que va fer pensar al capitaine de Frégate (capità de fragata), Philippe Tailliez, que De Corlieu havia concebut per primera vegada els seus Palettes de propulsió («paletes de propulsió») el 1924 quan en realitat havia començat a concebre-ho deu anys abans. Després, l'abril de 1933, De Corlieu va registrar una patent (núm. 767.013, que a més d'aletes als peus també les incloïa per les mans, en forma de cullera), i que va anomenar propulseurs de natation et de sauvetage ( «propulsors de natació i de salvament»). En 1939, i després d'anys de dificultats, De Corlieu va poder iniciar, per fi, la producció en sèrie de les seves aletes, ja que fins aleshores les havia hagut de fabricar al seu apartament de París. En aquest mateix any de 1939, el nord-americà Owen Churchill li va comprar una llicència a De Corlieu per fabricar els seus aletes als Estats Units. Owen Churchill va començar així a comercialitzar sota el nom de «swimfins» i les va proposar a l'armada dels Estats Units, que les va adquirir des de 1940.\nLes aletes d'Owen Churchill van ser utilitzades pels bussos militars de l'armada nord-americana durant l'Operació Neptú, prèvia al desembarcament de 1944 a Normandia, i van seguir sent fabricades als Estats Units i en altres parts del món sense que De Corlieu en tingués un control ple respecte de les seves patents. De Corlieu va intentar fer valer el dret al respecte de les seves patents durant anys, fins i tot fins un cop acabada la Segona Guerra Mundial.\n↑ Vegeu l'entrada «aleta» al aleta a Optimot , accepció segona\n↑ 2,0 2,1 Alain Perrier, 250 responsables aux questions du plongeur curieux, p.65, en francès, Éditions du Gerfaut, Paris, 2008, ISBN 978-2-35191-033-7\n↑ Philippe Tailliez, Plongées sans cable, Arthaud, París, gener de 1954, Dipòsit legal: 1r trimestre de 1954 - Edició N ° 605 - Impressió N ° 243 (p. 14, en francès)\n↑ Alain Perrier, 250 responsables aux questions du plongeur curieux, p.66, en francès, Éditions du Gerfaut, Paris, 2008, ISBN 978-2-35191-033-7\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Aletes de busseig\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Aletes_de_busseig&oldid=24647457»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 26 ago 2020 a les 20:21.


Brugui prepara el seu retorn\nUn moment del Nàstic-Ebro, duel en el qual va caure lesionat Brugui, que està a punt de reaparèixer.\nL’esquerrà apunta a la convocatòria de la Nucía després d’haver superat pràcticament la lesió en el seu genoll dret\nActualitzada 03/03/2020 a les 11:27\nBrugui ja és aquí. L’atacant esquerrà del Gimnàstic de Tarragona està pràcticament recuperat de la seva lesió i, si no hi ha cap contratemps de darrera hora, estarà disponible per poder jugar aquest diumenge contra la Nucía a camp contrari (sis de la tarda).\nEl gironí va caure lesionat durant el Nàstic-Ebro disputat el 3 de febrer al Nou Estadi. Va retirar-se de la gespa amb gestos de dolor i llàgrimes als ulls, amb què es preveia el pitjor. El genoll era la zona que li feia mal al polivalent atacant. Concretament el genoll dret. Molts es temien el pitjor, però finalment es va tractar d’un esquinç de grau 1 en l’esmentat genoll dret, el qual l’havia de mantenir un mes de baixa. Aquestes quatre setmanes ja han finalitzat, amb què, si tot va com està previst i no hi ha cap contratemps de darrera hora, Brugui serà un dels divuit convocats de cara al partit que els grana disputaran contra la Nucía de César Ferrando.\nBrugui s’ha convertit en una peça fonamental en aquest Gimnàstic de Tarragona. Aquest mercat d’estiu va estar molt a prop de quedar-se sense fitxa, però a base de treball i esforç va aconseguir guanyar-se un lloc a l’onze inicial. Amb Xavi Bartolo va anar de menys a més pel que fa a minuts i amb Toni Seligrat va esdevenir ben aviat en un jugador indispensable i titular sempre que estava disponible.\nA l’entrenador li encanta\nEl mateix Seligrat es va encarregar, setmana rere setmana, d'elogiar un futbolista que, a banda de sacrifici i esforç, ofereix una versatilitat en atac que potser tan sols Fran Carbia pot igualar. Brugui té la capacitat d’actuar en qualsevol de les posicions ofensives. Normalment actua per banda dreta, tot i que, en ocasions, ho fa també per l’esquerra. Ara bé, en la demarcació en la qual se sent més a gust i on ha rendit millor al llarg de la seva carrera és a la mitja punta, darrere d’un davanter referència.\nSigui on sigui, el que està clar és que les possibilitats que Roger Brugué tingui minuts a la Nucía són molt elevades, ja sigui com a titular o partint inicialment des de la banqueta.\nAmb la desaparició de Brugui de la infermeria, seran pocs els jugadors que hi romandran. David Goldar, amb un esquinç del lligament extern del turmell dret, està proper a reaparèixer, mentre que Javier Ribelles i Pol Prats encara en tenen per a estona.\nComenta el contingut : Brugui prepara el seu retorn


CONVIVÈNCIA DIFÍCIL MartaCasasCastañé: (Des) Humanitzar\n[Article publicat a El 9 Nou del 26 de febrer de 2018]\nHeu sentit a parlar de la presó d’Archidona? És una presó malaguenya que estava previst inaugurar aquest 2018. Recentment, però, ha estat utilitzada com a centre d’internament d’estrangers (CIE) temporal, incomplint la mateixa Llei d’Estrangeria, que estableix específicament que les persones sense papers no poden ser recloses en centres penitenciaris (perquè la seva és una falta administrativa, no legal). Ha ocupat les pàgines de la premsa perquè una de les persones que hi estava il·legalment reclosa va morir, presumptament a causa d’un suïcidi. Tot i les reiterades demandes de la família i de diverses organitzacions humanitàries per investigar el cas, ha estat ràpidament arxivat. La presó torna a ser buida: part dels 464 interns (vaja, 463 després de la mort de Mohamed, algerià, de 36 anys) van ser retornats al seu país d’origen; la resta, “repartits” per diversos CIEs de l’estat.\nRecordeu El Tarajal? Ara fa quatre anys, la guàrdia civil va disparar pilotes de goma i gasos lacrimògens a un grup de persones intentaven arribar a aquesta platja de Ceuta nedant. El resultat: quinze morts. Vint-i-tres dels supervivents van ser retornats “en calent”. La causa també està arxivada, sense culpables.\nConeixeu Helena Maleno?És una periodista i activista dels drets humans, especialista en migracions i en tràfic de persones, fundadora del col·lectiu Caminando Fronteras.\nUna de les tasques que desenvolupa és avisar Salvament Marítim de pasteres a la deriva o en risc de naufragi a l’estret de Gibraltar, i fer seguiment dels rescats. Seguir el seu perfil al twitter (@HelenaMaleno) ajuda a prendre consciència del drama que viuen cada dia les persones que es juguen la vida per una oportunitat d’una vida més digne. Recentment, Helena Maleno és notícia perquè la policia espanyola la va denunciar, al·legant que la seva tasca humanitària (evitar més morts al Mediterrani) afavoria l’entrada d’immigrants il·legals a l’estat. L’Audiència Nacional va arxivar la causa, però la Policia Nacional va trametre l’expedient al Marroc, on actualment està essent jutjada.\nTambé la ONG Activa Open Arms (www.proactivaopenarms.org) ha tingut problemes amb les autoritats de diversos països, en la seva tasca de rescat de persones refugiades al Mediterrani.\nNo importen les morts d’aquestes persones? No només restem impassibles a la tragèdia del Mediterrani, sinó que a més criminalitzem aquells que lluiten activament per salvar vides? Què està passant? Justament ara, que vivim moments convulsos i tenim la sensació d’estar fent Història amb majúscules, no us heu plantejat que potser en el futur algú mirarà enrere i es preguntarà què estàvem fent, cap on estàvem mirant mentre moria tota aquesta gent (més de 3.000 persones van perdre la vida creuant el mar l’any passat, una xifra que ja s’ha sobrepassat quatre anys consecutius, segons la Organització Internacional de la Migracions)?\nNo és la primera vegada que passa. No és el primer cop que la societat sembla mantenir-se impassible davant la vulneració de drets humans, davant la tragèdia. Hi ha un fenomen que explica perquè les bones persones podem tolerar, sense immutar-nos, la barbàrie. S’anomena “deshumanització”. Es tracta d’un procés mental, definit des de vàries disciplines científiques, pel qual percebem individus com a “infrahumans” (una miqueta menys humans que nosaltres, amb menys drets si més no) o gairebé com a objectes (i, per tant, no ens generen cap empatia).\nPerquè.... heu pensat que, potser, l’única diferència entre nosaltres i totes aquestes persones és el lloc on hem nascut? Heu pensat que la dona que lluita per treure els seus fills d’un país en guerra i mira d’endreçar una mica la tenda de campanya del camp de refugiats puc ser jo? O que el jove que truca desesperat a l’Helena Maleno perquè la zodíac en la que va fa aigües, pugui ser el meu germà? O que m’arriba la notícia que el meu nebot, que finalment havia pogut entrar a Espanya (tan de bo li vagi bé i aviat pugui enviar algun diner als seus pares, que pateixen tan per ell!) l’han trobat penjat a una cel·la de la presó d’Archidona? O que un dia, una persona que estimo va intentar arribar a Europa, “on diuen que la gent és neta i noble, culta, rica, lliure, desvetllada i feliç”, i no n’he tornat a saber mai més res?\nQuan no són immigrants o estrangers o refugiats, sinó persones com tu i com jo, costa una miqueta més de conciliar el son. Potser ara que tenim altres temes que ens amoïnen i a vegades ens regirem al llit rumiant com podríem fer un país millor, és un bon moment per obrir els ulls cap a aquesta banda i rumiar també com fer un món millor.\nPublicat per Marta Casas Castañé a 7:12


Les col·leccions fotogràfiques del Museu Marítim de Barcelona (MMB): fotografies de mar. | IV Jornades fotografia documental Can Basté\nLes col·leccions fotogràfiques del Museu Marítim de Barcelona (MMB): fotografies de mar.\nDe Silvia Dahl, Conservadora de les col·leccions fotogràfiques del Museu Marítim de Barcelona.\nLes col·leccions fotogràfiques de l’MMB són el resultat d’un recull sistemàtic d’imatges lligades als afers de mar dins el marc institucional d’una seu especialitzada en la història marítima que inicia la seva singladura l’any 1931. La pròpia temàtica del museu ha abocat a que el nostre material fotogràfic parli sempre de mar, en totes aquelles vessants de relació entre l’home i el medi aquós. Amb aquest criteri, tot el material incorporat té valor en tant que aporta qualsevol indici i informació que completa els retalls de la història naval del nostre país.\nAquest recorregut per les imatges del mar a través de les nostres col·leccions ha estat un camí irregular. La gestió de l’arxiu ha evolucionat condicionada pel context socio-cultural del seu temps. L’acceptació i consideració de que és un objecte patrimonial, com la resta de peces que conserva el museu, ha estat un camí de quasi 80 anys. Això s’ha traduït directament en el tractament que ha rebut tant a nivell de conservació com de catalogació. Si durant uns primers temps les fotografies que s’incorporaven eren, bàsicament, una eina documental que havia d’ajudar en les tasques d’identificació i de protecció del patrimoni marítim, és arrel dels anys 90 que es comença a tractar aquest material amb uns criteris metodològics equiparables a la resta dels objectes patrimonials del Museu. Amb els anys, l’autoria, procedència o tècnica serien uns valors intrínsecs a la fotografia que començarien a estar presents sistemàticament en la catalogació.\nL’ample ventall de temes que afecten a la història naval ha produït un material gràfic de matèries pluridisciplinars. Per això, les col·leccions que el conformen són de temàtica, cronologia, tècnica i autoria molt variada.\nL’MMB té establerta una política d’adquisicions que està regulant els procediments per a la captació i salvaguarda de materials fotogràfics, pel que fa a l’interès (per la temàtica, singularitat o estat de conservació), necessitats de suplir mancances (per la temàtica, autoria, cronologia o suport de l’original) i les despeses que poden generar (costos de personal, magatzem, material de conservació). El 2001 es posa en funcionament el Centre de Documentació Marítima, en el qual s’integren els fons històrics de l’Autoritat Portuària de Barcelona. Des del 2010 l’arxiu fotogràfic forma part de la Comissió Assessora d’Avaluacions de Bens de l’MMB on s’exposen i avaluen totes les propostes de noves incorporacions de fons patrimonials. Les principals formes d’ingrés són la donació, seguides de la compra. Els últims anys s’està recollint material gràfic que es reprodueix i es retorna al seu propietari. Mitjançant un contracte, s’acorda la cessió de drets per tal de es que pugui portar a fi la comesa de difusió per bé de la societat. Els col·leccionistes, els particulars descendents de gent de mar, les empreses i entitats del sector marítim (portuaris, esportius, confraries, etc), retratistes navals, entre altres, són objectius nostres.\nEls darrers anys, l’Arxiu Fotogràfic segueix assolint nous reptes. A les habituals tasques de catalogació i conservació, s’afegeix un treball més intens en la difusió i l’estudi de les col·leccions. Les eines per a fer visibles els nostres fons es materialitzen en l’organització d’exposicions anuals (presencials i virtuals a través de la web), una participació més activa en les publicacions i activitats del Museu, en tant que la fotografia s’està consolidant com una eina patrimonial més entre les que conformen la totalitat de la riquesa fotogràfica d’aquesta institució.\nEn l’actual context de grans canvis tecnològics i especialitzacions en la fotografia, l’MMB aposta per a assolir un lloc de referència sobre els afers navals. Per a això, l’Arxiu Fotogràfic està començant a diversificar i ampliar la seva gestió per tal d’oferir un servei útil i eficaç a investigadors, amants dels vaixells i el mar i, en general, a tota la societat.\nL’estudi de les col·leccions fotogràfiques és un camí que, de cara al 2012, es vol afermar amb més intensitat. També s’estan organitzant trobades periòdiques amb fotògrafs i col·leccionistes navals, així com el primer curs de fotografia de mar. Tanmateix, la necessitat d’aglutinar els esforços dels professionals de la gestió fotogràfica està provocant la convocatòria de reunions i trobades, entre elles una jornada organitzada per l’MMB sobre la fotografia per a museus i arxius.\nDilluns, 24 d’octubre de 2011 a les 19 h\n← Silvia Dahl Termens\nRafel Torrella →


Les empreses amb facturació superior als 10 milions d’euros han de pagar anticipadament el 23% del seu resultat - Pime al dia\nAmb l’aprovació del Reial Decret Llei 2/2016, de 30 de setembre de 2016, pel que s’introdueixen mesures tributàries dirigides a la reducció del dèficit públic; el govern en funcions ha modificat els pagaments fraccionats de l’impost sobre societats per tal de reduir el dèficit públic.\nEls pagaments fraccionats, com el seu nom indica són uns pagaments a compte que les empreses contribuents de l’impost han de satisfer amb anterioritat a la seva liquidació. Concretament, suposa realitzar aquests pagaments en els primers vint dies als mesos d’abril, octubre i desembre en el cas de les empreses el període impositiu de les quals coincideix amb l’any natural. De tal manera que en el moment de liquidar l’impost, caldrà abonar la part restant o recuperar la quantia en excés, segons el cas de cada empresa.\nLa mesura l’aprova el govern en funcions acollint-se a les circumstàncies d’extraordinària i urgent necessitat que contempla la Constitució Espanyola, per tal de reduir el dèficit públic i complir amb els objectius comunitaris.\nEls aspectes més rellevants en relació als pagaments fraccionats de l’impost sobre societats\nEls contribuents de l’impost de societats que d’acord amb la llei hagin de realitzar pagaments fraccionats de l’impost, hauran d’efectuar-los durant els 20 dies naturals següents al termini dels primers 3, 9 i 11 primers mesos de cada any natural o de l’inici del període impositiu. És a dir, en els casos d’empreses que aquest període coincideixi amb l’any natural, s’haurà de satisfer abans del dia 20 dels mesos d’abril, octubre i desembre.\nEs fixa un llindar de 10 milions d’euros de facturació a partir del qual els contribuents de l’Impost sobre Societat han de realitzar els pagaments a compte. És a dir, aquells contribuents que com a mínim tinguessin una xifra de negoci de 10 milions d’euros l’exercici anterior estaran obligats a efectuar els corresponents pagaments a compte.\nEls pagaments a compte correspondran a, com a mínim, el 23% del resultat positiu del compte de pèrdues i guanys de l’exercici en els terminis indicats anteriorment minorat únicament pels pagaments fraccionats realitzats anteriorment corresponents al mateix període impositiu. És a dir i aquest tipus impositiu s’aplica al resultat comptable, sense aplicar els ajustos fiscals que finalment configuraran la base imposable de l’impost. En el cas d’entitats amb rendes exemptes o bonificades, aquestes quedaran excloses del resultat comptable. S’estableix un tipus mínim especial del 25% pel cas d’entitats de crèdit i del sector dels hidrocarburs.\nAquesta mesura entra en vigor a partir del mateix 30 de setembre i afecta als períodes iniciats des de l’1 de gener de 2016. Així, les empreses que hagin de satisfer aquests pagaments per primer cop, ho hauran de fer abans del dia 20 d’aquest mateix mes. La mesura no contempla un període finit de vigència, tot i que es contempla la possibilitat de fer-hi modificacions en base a l’evolució dels ingressos de l’Estat.\nLes empreses amb una facturació de com a mínim 10 milions d’euros, hauran de pagar el 23% del seu resultat comptable aquest mateix mes d’octubre\nParal·lelament, s’ha aprovat l’Ordre HAP/1552/2016 mitjançant la qual es modifiquen els models 222 i 202 de pagaments fraccionats.\nPIMEC ha manifestat el seu rebuig a la mesura al considerar-la desproporcionada i perquè afecta a un nombre elevat de pimes, sense capacitat financera suficient com per afrontar uns pagaments sobrevinguts i sense marge de maniobra per la immediata aplicació.\nCal tenir en compte que el Reial Decret Llei considera que les grans empreses tenen la capacitat contributiva necessària per coadjuvar al sosteniment de les finances públiques. S’obvia, però, que el llindar de 10 milions d’euros no es correspon amb una dimensió gran d’empresa.\nArticle anterior Oportunitats de creixement en el sector d’Internet a l’Índia\nArticle següent Evoluciona el preu dels carburants d’acord amb el preu del petroli?


Si vostè es veu afectat per un ERE o un ERTE, per sol·licitar la protecció per desocupació, haurà de complir els següents requisits:\nInscriure's com a demandant d'ocupació, mantenir aquesta inscripció mentre estigui percebent la prestació i complir el compromís d'activitat que s'inclou en la sol·licitud.\nPer percebre prestació contributiva, ha d'haver treballat i cotitzat a la desocupació almenys 360 dies, dins dels sis anys anteriors a la situació legal de desocupació i no haver utilitzat les cotitzacions d'aquest període per a una prestació anterior. Si ha cotitzat un període inferior a 360 dies, podrà percebre el subsidi per desocupació si, a més de complir la resta de requisits exigits, no té rendes superiors a el 75 % del salari mínim interprofessional vigent, sense tenir en compte la part proporcional de dues pagues extraordinàries (Quanties per aquest any).\nNo haver complert l'edat ordinària per jubilar-se, tret que el seu contracte s'hagi suspès o s'hagi reduït la seva jornada diària de treball.\nEn cas de reducció de jornada de treball, aquesta ha d'haver disminuït temporalment entre un 10 i un 70 per cent, amb una reducció anàloga del salari, ser acordada en el corresponent procediment i estar provocada per causes econòmiques, tècniques, organitzatives o de producció.\nL'import diari de la prestació durant els 180 primers dies serà el % 70de la base reguladora; a partir del 181 dia fins al final de la prestació serà el %. 50Si l'import resultant és superior o inferior a les quanties màximes o mínimes establertes, vostè percebrà aquestes quantitats màximes o mínimes segons correspongui. Si la desocupació fos parcial, percebrà la part proporcional a les hores en què estigui aturat o aturada, i el consum de la prestació es produirà per hores i no per dies.\nEl Servei Públic d'Ocupació Estatal, prèvia deducció a la persona treballadora, ingressarà a la Seguretat Social l'aportació d'aquesta pel que fa a els dies de suspensió més els que corresponguin a descansos, o pel que fa a les hores reduïdes de treball.\nPer a temes relacionats amb la cotització a la Seguretat Social pot informar-se a través del telèfon 901 502 050 o a la pàgina www.seg-social.es.\nModel oficial de la sol��licitud de la prestaci?n contributiva (PDF, 247 KB)\nFulla informativa de la prestaci?n contributiva (PDF, 204 KB)\nModel oficial de la sol��licitud del subsidi per desocupaci�� (PDF, 278 KB)


Nova onada de repressió per l’1O, Mireia Boya serà la primera d’anar demà al Suprem – Ràdio Terra\nAvui, els juristes Santiago Vidal i Carles Viver Pi-Sunyer declaren al jutjat número 13 davant el magistrat Juan Antonio Ramírez Sunyer. Tots dos estan citats aquest dimarts a la tarda pels preparatius i l’organització del referèndum unilateral\nQui també passa pels jutjats, en aquest cas per les càrregues policials del primer d’octubre, són les persones que van resultar-hi ferides.\nLes migrants de Perpinyà denuncien les condicions pèssimes dels allotjaments que els assigna la Prefectura\nEntra a presó un jove basc acusat per haver fet una pintada amb un retolador\nLa CNT aconsegueix la readmissió de tres amarradors del port de Barcelona. Després d’un preavís de vaga i d’aconseguir el suport dels col·lectius portuaris, Mooring & Port fa marxa enrere.\nOnze persones moriren en accidents laborals a les Illes Balears durant el 2017


Sentit comú: d’aplicacions a disseny adaptable | Reflexions sobre periodisme, comunicació i cultura\nSentit comú: d’aplicacions a disseny adaptable\n04-01-2012 Carlos Alonso (Periodista, especialista en màrqueting online i membre de BCNMediaLab)\nQuan l’iPad va ser presentat fa un any i mig, va ser rebut amb entusiasme per les empreses de mitjans de comunicació, especialment pels seus directius, ja que els va proporcionar dues coses essencials per ells:\nUn entorn tancat, confortable i estandaritzat per rebre contingut. Com les revistes, però amb vídeo i anuncis amb contigut enriquit.\nUna oportunitat de tornar a cobrar per continguts, per crear escassetat, aprofitant la muralla de la botiga d’iTunes i vendre aplicacions, de la mateixa manera que van vendre revistes antigament.\nPerò aquesta estratègia no va tenir en compte alguns problemes importants:\nEncara que Apple sigui l’empresa líder del mercat (al menys de moment), no és l’única. Així doncs, qualsevol esforç per part d’un mitjà per fer present la seva aplicació a l’iPad, no serveix per altres plataformes. De manera que si vol obtenir més audiència potencial haurà de fer nous esforços per a adaptar-se a altres plataformes (Android, Blackberry…).\nHi ha un coll d’ampolla a l’etapa de distribució, i estàs en mans de les polítiques internes d’aprovació d’aplicacions d’Apple .\nEl mitjà ha de donar a Apple un 30% de les seves vendes de subscripció a través de l’aplicació, i probablement no tindrà accés a les dades dels seus abonats.\nAl setembre, Apple va assolir la xifra de 40 milions d’iPads venuts a tot el món des que va ser introduït un any i mig abans. Per què limitar-se a una audiència potencial de 40 milions quan hi ha centenars de milions d’altres dispositius amb accés a Internet?\nQuè passarà quan l’iPad i iOS siguin superats per tecnologies més noves i millors? El canvi és inevitable, i en un món d’obsolescència planejada, no té molt sentit lligar-se a un producte que serà obsolet d’aquí uns quants anys.\nÚltimament, ha sorgit una tendència que sembla tenir un enfocament més sostenible i a llarg termini, anomenada responsive design o disseny adaptable. El primer en donar el pas va ser el Financial Times, amb una aplicacióen HTML5 que evita la botiga iTunes i permet als usuaris accedir a l’aplicació directament a través del navegador. Allò va ser un bon començament, però encara estava arrelat a la idea d’un desenvolupament d’un producte específic per una única plataforma, en aquest cas, iOS.\nEn comptes d’això, Propublica va fer alguns canvis en el seu web que li permeten adaptar-se a la mida de pantalla del dispositiu del visitant, sigui smartphone o tablet de qualsevol mida, i independentment del sistema operatiu del dispositiu.\nEl redisseny del Boston Globe és un projecte encara més ambiciós. És probablement la primera pàgina web d’un mitjà completament redissenyat sota el paradigma del disseny adaptable. Això significa que el web adapta la seva disposició a les característiques del dispositiu utilitzat, sigui quin sigui.\nSi el periodisme està inmers en un procés per redefinir la seva concepció de producte, una aproximació agnòstica respecte a la plataforma que distribueixi, amb qualitat, consistència i coherència, la mateixa notícia, informe, anàlisi i opinió, sense importar quin dispositiu utilitzes per llegir-los, té molt més sentit. També permet a l’empresa mantenir el control i independència sobre els seus actius més importants: conèixer la seva audiència i saber com accedeix al seu contingut.\nAl 2012 veurem més i més empreses de mitjans de comunicació allunyant-se dels cants de sirena de l’iPad i recuperant el control del seu futur amb nous llocs web basats en HTML5 i dissenyats sota el paradigma del disseny adaptable. Qui no ho faci veurà els seus esforços escampats en un grapat de plataformes, malgastant recursos lluny de la veritable innovació.\nÉs periodista, treballa com a especialista en màrqueting on-line i és membre del BCNMediaLab.\n@carlosalonso | LinkedIn | Astillero\nel 04-01-2012 a les 11:28\ti arxivada en Internet i TIC, Periodisme.\nUn comentari a “Sentit comú: d’aplicacions a disseny adaptable”\nCommon sense: from apps to responsive design | Astillero ha dit:\n10-01-2012 a les 16:43 [...] article was previously published in ESCACC (in catalan) and in ElEConomista / CanalPDA [...]\n« Retorn al vell periodisme\nQuan Google no és suficient, el filtre es converteix en l’agenda »


Màquines de Gimnàs d'Alta Gamma Technogym | Fitness Park\n» CONCEPTE » Technogym\nGIMNÀS EQUIPAT AMB TECHNOGYM\nEQUIPAMENT ESPORTIU D’ALTA GAMMA\nDes de fa 30 anys, Technogym es posiciona entre els proveïdors líders d'aparells de fitnes. La marca representa l'excel·lència italiana en el disseny dels seus aparells de fitnes i musculació. Actualment, l’empresa equipa més de 65.000 centres esportius de tot el món i ocupa centenars d’investigadors, enginyers, metges esportius, dissenyadors i altres professionals que tenen l’objectiu d’oferir als seus clients productes cada vegada més innovadors.\nTechnogym té l’objectiu d'ajudar la gent a sentir-se millor amb el seu cos i fomentar el benestar físic i un estil de vida saludable.\nPROVEÏDOR OFICIAL DELS JJOO\nDes de Sidney l’any 2000, Technogym és el proveïdor oficial de material esportiu dels JJOO. Amb Atenes 2004, Torí 2006, Pequín 2008, Londres 2012 i els més recents, a Rio 2016, ja són sis les edicions de col·laboració que han confiat en la marca per equipar els centres d’entrenament de la Vila Olímpica.\nA més a més, el compromís de Technogym va més enllà dels jocs olímpics, ja que en tancar l’edició de 2016 l’empresa va llançar la campanya “Let's Move for Rio”, a través de la qual es va donar una part de l’equipament utilitzat pels atletes durant la competició.\nOPTIMITZA EL TEU RENDIMENT\nEls clubs Fitness Park estan equipats amb aparells de Technogym. Prova la nova gamma Pure Strength i els aparells de càrregues lliures construïts de conformitat amb les normes més estrictes en termes d’ergonomia biomecànica, seguretat i durabilitat.\nEls aparells Pure Strength ofereixen als abonats de Fitness Park la llibertat i la flexibilitat de poder entrenar amb càrregues pesades en un entorn segur. Technogym ha desenvolupat les màquines amb la finalitat d’oferir el millor repartiment de càrregues i la trajectòria més fluïda possible per poder executar un moviment natural i optimitzar la contribució muscular del cos.\nELS NOSTRES PROVEÏDORS FITNESS\nSERVEIS D’ALTA GAMMA


El tècnic del Barça analitza la golejada en el debut de Lliga contra el Vila-real\n2 min. Barcelona 27/09/2020 23:47\n651x366 Koeman felicita Ansu Fati després del seu doblet / EFE Koeman felicita Ansu Fati després del seu doblet / EFE\nRonald Koeman està satisfet. La victòria contra el Vila-real en el debut a la Lliga serveix per fiançar la seva aposta per l'esquema del doble pivot i per vendre il·lusió en la temporada post 2-8 a la Lliga de Campions. "Vam crear moltes ocasions. L'equip ha tingut un gran rendiment amb un gran joc ofensiu. Sempre és important guanyar partits. Sempre hi ha més tranquil·litat. Confiem en els canvis que hem fet. Hem jugat diferent en el mig del camp. Això ens ajuda a millorar", ha comentat.\nEl tècnic blaugrana ha analitzat el rendiment d'Ansu Fati, el gran protagonista gràcies a un doblet que confirma la seva tendència creixent en la rotació. "Ha fet un gran partit i per això estic molt content amb el seu partit. Li he dit directament a ell. Ha donat molta profunditat i ha donat un gran rendiment. Ha de seguir així. Ha de millorar i treballar dia a dia. És un bon noi que està obert per millorar i escoltat. Nosaltres hem d'intentar ajudar-lo. És molt jove. No podem esperar que faci cada dia un partit així", ha dit, normalitzant les dades.\nEl partit del davanter sembla que no canvia la idea de l'holandès d'intentar fitxar un '9', tot i destacar el partit de Griezmann. "Sempre és bo tenir un nou fixe. Hem entrenat i hem fet moltes coses amb tots els jugadors ofensius canviant. En aquest sentit estem bé. Estem treballant per tenir més possibilitats. Griezmann pot jugar en diferents posicions en atac. Ha treballat molt bé. Ha tingut profunditat i ha estat molt bé. La setmana passada va marcar l'únic gol del partit. No em sembla important qui marca els gols", ha assegurat, desmarcant-se de la comparativa amb Luis Suárez i el seu doblet amb l'Atlètic de Madrid. "No hem de mirar els altres. Suárez és un gran davanter, però són decisions que hem ja hem pres. Li desitjo tota la sort del món i que faci molt bona temporada. Nosaltres hem de pensar en nosaltres mateixos i millorar coses del partit".


Em dic Marta i, tot i que fa temps que li donava voltes, no m'acabava de decidir a compartir el meva testimoni. Fins avui. Avui, quan a les 00.00 he vist en el rellotge del mòbil que era 21 de juny, m'ha vingut a la ment (com tots els anys des d'aquell 2001) que segueixo viva.\nHi ha vegades que el fet d'estar viva se m'oblida i simplement continuo el meu dia a dia sense apreciar-lo com es mereix. Però els 21 de juny sempre són diferents i especials per a mi. Sempre els he viscut de manera molt interna i només els he celebrat amb la meva mare, que tampoc s'oblida d'ells.\nHi ha expacients que celebren el dia en què es curen, però jo sempre he celebrat el dia en què vaig ser diagnosticada. Per a mi aquell 21.06.2001 ho va canviar tot. AVUI ÉS EL DIA QUE VAIG TORNAR A NÉIXER.\nAls 14 anys em van diagnosticar una leucèmia promielocítica aguda. Els hematòlegs, en veure que no reaccionava després de haver-m'ho dit, van haver de traduir-ho a un "Marta, tens un càncer a la sang". Com jo mai havia escoltat la paraula leucèmia fins que va sortir per la boca d'aquell metge, no entenia bé el que em tocava afrontar.\nAl principi, l'únic que em preocupa era quedar-me calba (amb 14 anys i en plena adolescència és el pitjor que et pot passar), però de sobte els símptomes de la quimioteràpia van començar a manifestar-se i vaig comprendre que allò que tant m'importava no era res comparat amb el que se’m venia a sobre.\nVaig decidir rapar-me i d'aquesta manera començar de nou amb mi mateixa. Aquí va néixer part de la nova Marta que sóc avui.\nDesprés de mesos a l'hospital, i durs moments en què vaig creure que no sortiria endavant i en que fins i tot em negava a dormir per por de no despertar, vaig començar a recuperar-me.\nLes meves preocupacions van passar de ser "què posar-me per sortir amb les meves amigues" a pensar només en: ATRA (Àcid transretinoic), methotrexate, granulòcits, petèquies, hematies, plaquetes, hemoglobina, medul·la òssia, blasts...\nCoincidint amb la caiguda de les torres bessones em van posar la meva última bosseta de quimioteràpia intravenosa i vaig començar un tractament de quimioteràpia oral i injectada que em va acompanyar dos anys. Tot d'una, sense adonar-me'n, 5 anys després i amb una vida pràcticament normalitzada, em van dir: "Marta, tens remissió completa estàs curada!".\nA aquestes alçades de la vida tots sabem que tot et canvia en un segon, per això, un dia com avui, vull recordar-me a mi mateixa el que em deia sempre la meva mare en aquells moments "Marta no pensis en el demà, el futur és ara ".\nEn resum: cal gaudir la vida i ser molt agraït amb ella (cada dia intento millorar en aquest aspecte, algun dia ho aconseguiré!)\nPer això, abans d'acabar, vull donar les gràcies a les persones que em van acompanyar durant la meva malaltia:\nGràcies al meravellós equip d'hematologia de l'Hospital Clínic de Salamanca, tant a nivell professional com personal, sóc aquí.\nGràcies als meus pares. Sobretot a la meva mare i als meus avis. Meravellosos éssers que tinc al meu costat encara a dia d'avui i amb els que penso celebrar un altre cumplevida més.\nGràcies als meus tiets. Tieta, quants pijames em compraves per ser la més maca de tota la planta...\nGràcies a tots aquells amics que sense entendre bé què em passava per la joventut que teníem, van comprendre que necessitava molt d'amor i suport.\nGràcies al meu humor negre per acompanyar-me. No sé què hagués estat sense tu, almenys m'he rigut de mi mateixa fins i tot en els moments més durs.\nPerò sobretot vull donar-li gràcia a la vida. Gràcies per haver-me donat una segona oportunitat. Gràcies per permetre seguir vivint-te i gaudint-te al màxim com si cada dia fos el primer dia.\nP.D: Un petó enorme per tu, Fran. Saps que sempre me’n recordo de tu i estic segura que ens tornarem a veure. També saps que jo et contaré amb tot detall tot el que he tingut la sort de viure...\nPàgina web actualitzada 22/06/2018 09:27:41


El Dalí més explosiu | Maria Palau | Sevilla | Art | El Punt Avui\nEl Dalí més explosiu El Dalí més explosiu El Dalí més explosiu El Dalí més explosiu + El Dalí més explosiu E-mail\nSevilla - 24 octubre 2018 2.00 h\n‘Leda atòmica’, al CaixaForum de Sevilla. CAIXAFORUM.\n‘Triple aparició del rostre de Gala’ FUNDACIÓ GALA-SALVADOR DALÍ.\nEl Dalí més explosiu El Dalí més explosiu El Dalí més explosiu El Dalí més explosiu El Dalí més explosiu E-mail\nMaria Palau - Sevilla\nA Amèrica, on va pintar el quadre, va començar a jugar a ser un clàssic del Renaixement\nSalvador Dalí va definir Leda atòmica com la seva primera obra mestra. Ja era fora del surrealisme, com a mínim oficialment, després que André Breton l’hagués expulsat del moviment amb insult inclòs (feixista), a finals dels trenta. Tant hi feia: el surrealisme més instintiu estava desgastat i Dalí tenia fam de nous estímuls. Ja era fora també d’Europa, de l’Europa devastada per la guerra que havia perdut la capitalitat de l’art. I el que Dalí volia era situar-se al centre. El centre, és a dir, Nova York. Amèrica va ser la seva llar durant la dècada dels quaranta, i aquí, esperonat per una societat que admirava el seu neguit per innovar i que no s’escandalitzava amb les seves boutades, va crear Leda atòmica, una pintura flotant nascuda sota l’influx de la bomba atòmica.\n“L’explosió nuclear del 6 d’agost de 1945 em va fer estremir sísmicament. Des d’aquell moment, l’àtom va ser el meu tema preferit”, diria Dalí per justificar el gir artístic del seu treball. Un canvi que també tenia a veure amb les seves pors més primitives. L’horroritzava la idea, per vaga que fos, d’una amenaça que el pogués destruir. Hiroshima i Nagasaki van estrenar l’era exterminadora. A Leda atòmica va exorcitzar la seva covardia. I la va erigir en el punt culminant de la seva recerca, artística i científica alhora. Se l’estimava tant, aquest quadre, que mai se’n va separar. I als anys setanta li va donar un lloc privilegiat al seu teatre museu de Figueres. El més privilegiat de tots: la sala dels tresors. D’aquí, abans i després de la seva mort, se n’ha mogut en comptades ocasions. Un parell per lluir a Barcelona, i una més a Venècia.\nI ara s’afegeix a aquest reduït itinerari Sevilla. L’últim CaixaForum que es va incorporar, fa dos anys, a la xarxa de centres culturals de l’entitat financera catalana proposa una exposició d’una sola obra, sí. Però Leda atòmica es pot sentir ben acompanyada. Més que mai. S’ha retrobat amb una de les petites pintures que la va prefigurar, Triple aparició del rostre de Gala. Una delícia rara de veure. També li donen suport l’altra vintena de dibuixos preparatoris que la Fundació Gala-Salvador Dalí també atresora, i que per la seva fragilitat gairebé mai treu de la protecció de les seves reserves.\nLa magistral peça agafa tot de noves significacions a la mostra Dalí atòmic, que després de la capital andalusa anirà al CaixaForum de Saragossa. I aquí s’acabarà l’aventura.\nUna aventura que és, sobretot, de descobertes de coneixements. Leda atòmica ha estat sotmesa a una investigació exhaustiva que ha durat dos anys i que ha liderat la curadora en cap de la fundació de l’artista, Carme Ruiz, comissària de l’exposició. La recerca ha permès de localitzar l’emplaçament on Dalí va pintar l’icònic quadre: en una cabana que va llogar a un coronel de l’exèrcit retirat a la ciutat californiana de Monterrey. En aquest espai menut, hi tenia tot el que necessitava per crear: llum natural, una butaca còmode i objectes i imatges inspiradores, com el cigne dissecat que a Leda atòmica vol penetrar, suspès a l’aire, una Gala mitològica. No es toquen. Cap element es toca en el quadre. És justament el que perseguia l’artista: invocar la poderosa lleugeresa d’un àtom.\nPerò no va ser només l’interior del taller el que el va empènyer a pintar-la. “Dalí no va triar aquest lloc per atzar: el paisatge de Monterrey li recordava el seu enyorat cap de Creus”, subratlla Ruiz. Però una cosa era la nostàlgia i l’altra, el negoci. El negoci era a Nova York. I aquí, a la galeria Bignou, és on va presentar l’obra el 1947. Inconclusa, perquè tothom bavegés amb la seva tècnica creativa. O això va dir ell, perquè el que és per les fotografies que s’han conservat no hi ha manera de veure què era exactament el que li faltava per ser una obra acabada. Potser retocs. Potser tot plegat no fos més que una estratègia per cridar l’atenció. Per acabar d’adobar la seva vanitat, va promocionar el primer capítol dels seus 50 secrets màgics per pintar, un tractat que publicaria un any després a la manera dels mestres renaixentistes que volien instruir els joves aspirants a artistes. Per Dalí, el seu manual estava destinat als aprenents que anhelessin “pintar tan bé com ell”.\nTot seguia una lògica en l’etapa americana de l’artista. Surrealista (sense carnet), però amb més capes. “Jo també vull ser un clàssic”, s’havia promès només arribar al nou continent, on va fixar la seva residència del 1940 al 1948. Dalí volia imitar els genis del Renaixement per assolir la seva transcendència. D’aquí també la seva fascinació per la ciència. Del tot nova tampoc ho era. A l’exposició del CaixaForum sevillà, una fotografia d’ell al costat de Lorca i de tota la colla de la redacció de la revista L’Amic de les Arts a Sitges, el 1928, revela que la dèria per la física nuclear li venia de lluny: a la mà hi du un exemplar d’una prestigiosa publicació científica editada a Nova York.\nEl Punt Avui. Girona 24-10-2018, Pàgina 42\nEl Punt Avui. Nacional 24-10-2018, Pàgina 30