La componen les escoles públiques d'Infantil i Primària de la comarca del Garraf (Barcelona), funciona de manera horitzontal i ha aconseguit generar vincles i intercanvis personals i col·lectius molt potents\nLa xarxa d’escoles públiques inquietes del Garraf\nLa xarxa d’escoles públiques inquietes del Garraf (XEPIG) neix d’una necessitat de reflexió i canvi pedagògic: del desig i la demanda de molts centres del Garraf durant el curs passat. L’equip impulsor el formen quatre persones que representen al conjunt d’escoles i diferents serveis i agents educatius molt emblemàtics del territori que han aconseguit unir sinergies per construir un discurs i un projecte comú: Francesc Martín (40 anys), director de l’escola Sant Jordi; Elisabet Aznar (39 anys), mestra d’educació infantil i actual inspectora; Pilar Gargallo (36 anys), mestra i presidenta del MRP (Moviment de Renovació Pedagògica) del Garraf; i Francesc Banyuls (49 anys), professor de Secundària i Director del CRP (Centre de Recursos Pedagògics) de la comarca.\nEs tracta d’un equip molt cohesionat -les seves quatre veus són compartides- que lidera el procés i un cert acompanyament extern, encara que tenen molt clar que el protagonisme és del professorat i que cada escola realitzada el seu propi camí. “Nosaltres posem el plató i les eines però ells posen el protagonisme. Arribarà un moment que no controlarem la situació i se’ns escaparà l’energia que aquest procés genera”. Aquí hi caben tots els centres públics que vulguin trobar-se i compartir diversos moments i espais de reflexió. “És una gran oportunitat per compartir dubtes, inquietuds, incerteses, fortaleses, potencialitats i reptes. Per crear un espai genuí que permeti construir relacions que ens permetin créixer personal i professionalment; i que atengui les necessitats del centre perquè cadascú s’apoderi a partir dels seus propis projectes de vida. No es tracta de competir entre els centres sinó de compartir”. És una xarxa que intercanvia i ajuda, que conté i sosté. Sempre amb el propòsit d’aprendre i reaprendre.\nVolen recuperar la veu del professorat, revaloritzar la reflexió pedagògica, una mirada profunda sobre la innovació i el significat real de les paraules. “Cal fugir de paraules desvirtuades com innovació, canvi, escola avançada o transformació que s’utilitzen de manera mimètica, banal i descontextualitzada: com una marca o un simple eslògan que ven. Per això volem crear i compartir un llenguatge genuí i parlem de revolta”. Aquest concepte ho associen a transgressió, sacsejada i desequilibri per remoure el que s’està fent, de vegades de manera rutinària, autocomplaent i poc autocrítica. “Sempre ens acompanyen aquestes tres preguntes: Qui som? Què fem? I per què ho fem? La nostra xarxa ha d’enamorar i emocionar. Sense emoció no hi ha desequilibri i sense desequilibri no hi ha transformació educativa. I a partir de generar complicitats i confiança es generen nous equilibris”.\nAquest nucli impulsor convoca mensualment sessions plenàries on poden assistir tots els docents i centres del Garraf. També hi ha una estructura de coordinació que es reuneix regularment amb els equips impulsors de cada centre que solen coincidir –encara que no sempre– amb els equips directius. I entremig s’estableixen múltiples espais d’intercanvi i formació gestionats per cada escola. A la primera sessió plenària que va tenir lloc al setembre amb la presència de 155 mestres i 25 centres –d’un total de 29 centres de la comarca– es presenten els objectius de la xarxa i comencen a concretar les necessitats formatives i les fortaleses de cada centre. En la segona, es comparteixen els components del somni d’una escola pública diferent. “Com hauria de ser l’educació perquè es respectessin les necessitats de la infància i per garantir els aprenentatges per viure en la societat del present-futur? I com ens la imaginem per educar en la construcció d’un altre món?”\nA la tercera sessió plenària de novembre la conversa es focalitza en el professorat. “Sobre nosaltres com a mestres i com ens agradaria ser”. Per a això es planteja que cada assistent identifiqui tres mestres que hagin tingut una influència rellevant en la seva vida; que escriguin una carta d’agraïment; i que s’identifiquin les empremtes que desitjarien deixar en els seus alumnes i amb quines accions ho farien. A partir d’aquí sorgeixen conceptes que defineixen els mestres inquiets: implicació, passió, compromís ètic, sentit de responsabilitat, impuls vital i professional, desig d’evolució; i es va dibuixant col·lectivament el marc de convivència i creixement de la XEPIG: “Per posar-nos en joc, ens cal construir un espai de confiança, un espai protegit de convivència perquè tothom se senti bé. I saber què necessitem cada un de nosaltres perquè aquest espai sigui un espai de creixement personal i professional”. En les tres següents sessions es presenten experiències dels centres amb el propòsit d’aprofundir en la reflexió pedagògica. Per a això es convida un assessor extern perquè problematitzi i dialogui amb les experiències.\nCom es viu aquest procés des de les escoles? De quina manera s’impliquen? Vam visitar quatre centres de Vilanova i la Geltrú, la capital de la comarca, per recollir el testimoni de cinc mestres i mestres. Olga Belmonte (38 anys), mestra de suport d’Infantil a l’escola Llebetx, diu que estan avançant la reflexió tant en el cicle com en el claustre sobre un parell d’activitats que pensen que es poden exportar a altres centres: l’Educació Física que inclou el treball cooperatiu i en valors i el procés d’autogestió que desenvolupa el cicle superior al voltant del viatge de final de curs: “Es tracta de fer valdre coses que fem des de fa anys. Ho estem compartint amb tres centres més mitjançant sessions de formació. També vull destacar l’aportació de Fernando Hernández a les sessions plenàries: et recol·loca, és un valor afegit important”.\nNoemi Tamborero (50 anys) fa trenta que és en aquesta mateixa escola. En va ser directora i ara està també a Infantil. “La xarxa, la XEPIG, m’aporta autenticitat. En un procés d’innovació hem d’aprendre que en la nostra feina tot ha de ser replantejat contínuament, perquè de vegades ens adormim als llorers. Si ens adonem que una cosa no funciona o no ens motiva, el millor és aturar-se per tornar a recuperar la il·lusió i reorientar-la”. Aquesta mestra es mostra especialment crítica amb l’efecte magnètic de les modes. “No podem agafar retalls de coses que ens han enlluernat. Hi ha d’haver una actitud i un treball a fons, sinó es recreen mons antics i falsos. La renovació pedagògica és el resultat del treball en equip de l’escola. I aquesta xarxa fa que la formació sigui molt real. Nosaltres ja fem coses que ens funcionen i les hem explicat als nostres companys en la sessió plenària de desembre”. D’altra banda, han visitat a dues escoles de la xarxa per conèixer com s’organitzen els ambients de lliure circulació.\nAlba Ramírez (30 anys), és mestra d’Educació Infantil i cap d’estudis de l’escola Canigó, on està des de fa vuit anys. Des de l’equip directiu han emprès una revolució pedagògica que comença en l’educació infantil per anar estenent als altres cicles: “Fa quatre anys treballàvem encara amb fitxes i ens vam adonar que no donàvem resposta als interessos i propers a l’infant. Ara treballem amb ambients i espais d’aprenentatge que és el que hem compartit a la xarxa. Ens ha visitat una escola amb la qual hem compartit dubtes una tarda sencera; i d’una altra ens visita cada dia una mestra diferent d’Infantil. No tot es queda en la visita: l’intercanvi genera altres espais d’intercanvi i formació compartida. “La xarxa ens obre finestres. De les experiències sempre t’emportes alguna idea. Estic creixent com a mestra i també creix l’equip. Mai com en aquest curs havíem parlat tant de pedagogia”. A partir d’una proposta de l’equip impulsor del centre organitzem les tertúlies “On som cafè”. La primera s’ha focalitzat en el que més es valora d’aquest curs. “La idea és veure què guardem a la nostra motxilla, i veiem que hem millorat en la comunicació i en els espais, entre altres qüestions organitzatives i pedagògiques. Tot això ho compartim a la xarxa”.\nEsteve Corominas (35 anys) és mestre de Primària i cap d’estudis de l’escola Cossetània, on porta quatre cursos. L’equip directiu, en el si del grup impulsor-coordinador, està molt involucrat en la revisió del projecte educatiu a través d’un ampli procés participatiu en tres fases-sessions de consulta: amb el professorat; amb els pares i mares implicats en els òrgans de representació i comissions mixta; i amb totes les famílies. Esteve explica com es va organitzar la segona sessió: “Vam convertir el gimnàs en una nau espacial on va tenir lloc una perfomance en què se’ls feia tres preguntes:\nCom volien que fossin els alumnes en sortir de l’escola?\nQuins principis haurien d’orientar la pràctica educativa per arribar fins aquí?\nEntre les potencialitats es van destacar la participació de les famílies, les assemblees de classe i altres àmbits de relació; el capítol de colònies, sortides i festes; i el treball al voltant de la lectura i la biblioteca. I entre les debilitats es van nomenar les instal·lacions i la línia pedagògica desdibuixada del centre. “Es deia que es feien coses interessants però que es trobava a faltar un treball més global i coherent”. També en aquest cas es valora enormement l’oportunitat de la xarxa per vèncer l’aïllament. “Fins ara les escoles de la ciutat estàvem totalment desconnectades, no ens coneixíem. La xarxa és un punt d’unió per compartir bones pràctiques i ens interpel·la a repensar-, per no fer coses per inèrcia. Ens aporta elements per a ratificar o refer-les. No amb l’objectiu de fer escoles iguals sinó perquè tots els centres segueixin el seu propi camí, sempre de manera horitzontal i de baix a dalt”.\nL’últim testimoni és Pau Torres (40 anys), mestre especialista d’Educació Física i director de l’escola Ginesta, on porta sis cursos. El punt fort d’aquest centre és la lectoescriptura, amb l’aprenentatge entre iguals, les parelles lectores i una forta implicació de les famílies; encara que de moment no ho han compartit a la XEPIG. Entén que sorgeix en un bon moment, amb candeletes, per donar resposta a les necessitats i inquietuds pedagògiques. “Aquesta xarxa t’aporta noves metodologies, t’ensenya que cada alumne aprèn de manera diferent i t’obliga a espavilar com a escola. Apareix en el moment educatiu més oportú. És un intent de cobrir el silenci i la manca de respostes de l’Administració educativa”. Sosté que és positiu que aquesta els concedeixi autonomia però sense deixar-les abandonades”.\nInsisteix: “Autonomia, però no abandonament”. El 80% del professorat de la seva escola es va apuntar a la xarxa. “La gent va començar amb moltes ganes però de vegades té por i busca la solució a la xarxa. Però aquesta no és la solució sinó el camí. La solució externa no existeix, és interna i ve de cadascú”.\nEl 29 de març, assisteixo a la sisena sessió plenària de la XEPIG davant d’un centenar de docents. S’inicia amb la presentació d’una experiència del col·legi Vora Mar sobre l’ensenyament de les matemàtiques a través del mètode de càlcul ABN que està donant excel·lents resultats des de fa tres anys. Per a això desenvolupen un triple procés formatiu: dins del centre, en línia i amb un seminari amb un altre centre de l’entorn.\nAl seu terme, Fernando Hernández, com a assessor extern, dialoga amb l’experiència i subratlla els elements més substantius. “Un bon exemple de com les persones aprenen amb sentit, una cosa que té a veure amb la comprensió. L’aprenentatge viu ens permet comprendre el món real i les matemàtiques pertanyen a aquest món, no al d’un altre planeta”. I tot seguit s’interroga sobre com ajudar els nois per a la comprensió i en com la comprensió pot activar la resolució dels problemes. S’endinsa en el motor del canvi: “Sempre neix d’una necessitat” i en el model formatiu, qüestionant el mite que la formació en el centre sempre és la millor. “Depèn, és el més còmode, però no sempre és el millor. Sovint cal sortir a fora per formar-se, com van fer i segueixen fent també els mestres del Vora Mar “. F. Hernández es mostra molt crític amb el mètode imposat com a taula de salvació per a tothom, apostant a mode de conclusió per la personalització de l’aprenentatge: “No tots els nens i nenes han de fer el mateix. L’ensenyament és individualitzat i els camins són diferents. El mètode que s’imposa i vol encaixar en ell a tots els subjectes no és un bon mètode”.\nA continuació, el mateix Fernando Hernández comenta, com un desafiament anticipat i provocador, un documentat Power Point en el qual mostra que el discurs i l’aprenentatge per projectes ha estat desnaturalitzat i se l’ha apropiat el sector empresarial del capitalisme més avançat per modelar la nova mà d’obra, plantejant al final aquest repte a l’auditori: “Com transformar un referent que es fa servir per desenvolupar al subjecte neoliberal en una experiència emancipadora, en una pràctica de resistència”. Un saludable recordatori massa oblidat: tot el que arriba a l’escola pot ser utilitzat en un sentit o en un altre diametralment oposat.\nLa sessió es tanca amb les intervencions de tots els assistents, que fan un balanç del moment actual: “Què ha significat per a vosaltres el fet de formar part de la XEPIG? Quin sentit té en l’àmbit personal i professional? Què està suposant en les vostres escoles i en el territori? N’hi ha que ho escriuen en fulles que van enganxant per les parets de la sala, mentre uns altres ho expressen a viva veu, sempre amb un deix d’orgull, passió i agraïment als propulsors d’aquesta iniciativa a qui estimen com un regal irrepetible. Aquestes són algunes de les paraules que més apareixen: alegria, canvi, col·laboració, contagi, desequilibri pedagògic, dubtes, emoció, evolució, interacció, mirada al futur, motor, reflexió, sacsejada professional, etc. I, sobretot, escoles inquietes. “Aquesta paraula és la que m’ha enganxat, perquè m’he trobat amb persones inquietes. I m’ha agradat la perspectiva de compromís social de moltes escoles. Perquè la xarxa és un instrument de transformació social“.\nI heus aquí alguns dels verbs més emblemàtics que es conjuguen a la XEPIG. Fer visible el que es fa, “Que els nostres projectes surtin de les parets de l’escola i que els nens i nenes vegin que el que fan té una repercussió social …. És molt maco fer visibles escoles que es veien invisibles”. Compartir: “Compartir-ho tot per repensar i replantejar tot el que faci falta. Feia anys que enyorava el treball compartit. O treballes junts o et quedes molt sol. És un espai que obre antenes i preguntes: Què fem i què feu? Com? És sortir d’aquella zona de confort. Hem començat a valorar-nos perquè ens valorin”. I el tercer verb és formar-se per aprendre: Està bé compartir projectes però cada escola ha de fer-se’ls seus. Hem après molt, però necessitem aprendre molt més. “És el repte i l’orgull de les escoles públiques molt enganxades a un territori que han emprès el seu propi viatge, amb un ull atent a la realitat i amb l’altre mirant cap a la utopia”.\n1 Comment on Escoles inquietes: una xarxa de formació i suport a la revolta educativa\nmiquelpzcz // 05/05/2017 a les 13:26 // Respon\nBona iniciativa, però compte! “Aquesta xarxa t’aporta noves metodologies, t’ensenya que cada alumne aprèn de manera diferent i t’obliga a espavilar com a escola.” És mentida que cada alumne aprengui d’uan manera diferent… És un neuromite.


Biblioteca Joan Pelegrí: de desembre 2012\nEls millors desitjos per aquestes festes...\nDes de la biblioteca de secundària no volem començar les vacances de Nadal sense desitjar a tota la Comunitat Educativa de l'Escola Joan Pelegrí unes bones festes i una bona entrada al 2.013 plena de pau, salut i molta lectura !\nEns retrobem el proper 8 de gener.\nJa tenim guanyadora de la panera de llibres...\nDesprés de molta expectació, avui a l'hora del 2n pati hem fet el sorteig de la "panera de llibres" entre els 85 alumnes participants i del "punt de llibre" com a detall entre les 20 persones del personal que han fet préstecs durant aquest mes de desembre.\nDoncs bé, en Jordi Solsona, professor de batxillerat, ha estat finalment la "ma innocent" que ha tret el dos números guanyadors...\n- La panera de llibres ha estat per l'Anna Vidal de 2n d'ESO, una bona lectora.. que de ben segur gaudirà molt de les 15 novel·les juvenils que trobarà a la panera, i del diccionari de català de butxaca que també hem inclòs en el lot.\n- El punt de llibre que hem sortejat entre el personal de l'escola ha estat per .... la professora, Judit Casadesús que també ha estat molt contenta amb el detall.\nJa ho sabeu, l'any vinent animeu-vos a participar-hi ....\nEn Jordi treient el número guanyador....\nL'Anna Vidal i la seva panera. Moltes felicitats !!\nLa Judit i el seu regal.... Moltes felicitats a totes dues !!\nAnimacions poètiques al canal Youtube de l'Escola\nUs presentem una tria dels treballs elaborats pels alumnes de 2n cicle d'ESO i alumnes UAC dins l'assignatura de llengua catalana i com aportació al "mes de les biblioteques escolars" que vàrem celebrar fa un temps.\nL'alumnat ha creat animacions d'un poema treballat a l'aula i han ideat presentacions amb imatge i alguns fins i tot amb so, sobre poemes que les professores els han proposat. Trobareu poemes de Martí i Pol, Pere Quart, Luís Cernuda, Salvador Espriu...)\nHan ideat presentacions francament originals, més d'una setantena, però òbviament hem fet una tria per qüestions tècniques.\nTrobareu l'enllaç al canal Youtube de l'Escola. ( hi podeu accedir des de la pàgina principal del bloc)\nEsperem que us agradi, tant com a nosaltres.\nEtiquetas: Alumnat, Escola Joan Pelegrí, mes de les biblioteques escolars\n"Què t'agrada?" Biblioteques Públiques de Catalunya\nEls alumnes de 1r d'ESO aprenen el funcionament de la biblioteca\nUs informem que ja estem duent a terme les sessions formatives sobre l'ús de la biblioteca de l'escola amb la totalitat d'alumnes de 1r d'ESO.\nAquests estan baixant a treballar el dossier "Coneguem la biblioteca de secundària" acompanyats del professor i on el personal de la biblioteca els expliquem com és el dia a dia de la biblioteca, com s'endrecen els documents ( CDU), quina funció te el catàleg, com funciona.. quins recursos poden agafar per casa, per treballar a l'aula, les normes d'ús a la sala i amb els ordinadors.\nI per què fem aquesta formació amb els alumnes de 1r d'ESO?\nDoncs per què és el seu primer any a l'escola de secundària i entenem que és bàsic i necessari que se sàpiguen moure de manera autònoma entre l'espai i els recursos que tenen a la seva disposició, tant per lleure com curricularment.\nDuem a terme aquestes sessions des de fa força anys, i els resultats són molt positius... doncs se'ls obre un ventall de recursos i interessos que d'altra manera no coneixerien ni aprofitarien prou.\n(Font: Bibliotecari. Pinzellades al món)\nSi voleu saber quins aspectes treballem i com ho fem, podeu consultar el dossier sencer a la pestanya "Col·laboració Aula-Biblio".\nEtiquetas: Alumnat, Escola Joan Pelegrí\nArcadi Oliveres a l'Escola\nAprofitant la xerrada que demà dimecres oferirà Arcadi Oliveres, doctor en Ciències Econòmiques, professor del Departament d'Economia de la UAB i President de Justícia i Pau, entre altres càrrecs, als alumnes de 2n de Batxillerat sobre els "Drets humans i responsabilitats personals"...hem preparat una exposició amb els seus llibres a la biblioteca .\n(Font: Ateneo Villa de Archena)\nOliveres ha esdevingut un referent dins els moviments socials que demanen un millor repartiment de la riquesa, que lluiten per les desigualtats socials i econòmiques de la població.\nSi esteu interessats/des podreu consultar aquesta exposició fins la propera setmana.\nUs adjuntem els títols que trobareu a l'exposició i algun enllaç d'interès sobre l'Arcadi Oliveres.\nTítols disponibles a la biblioteca:\n* Això no funciona : què és l'economia?\nOliveres, Arcadi. Promeus, 2011\n* Aturem la crisi; les perversions d'un sistema que és possible canviar\nOliveres, Arcadi. Angle, 2010\n* Diguem prou! : indignació i respostes a un sistema malalt\nOliveres, Arcadi. Angle, 2012\n* El Meu camí cap a la utopia\nOliveres, Arcadi. Angle, 2006\n* Contra la fam i la guerra.\nOliveres, Arcadi. Angle,2004\n*Premi Internacional Alfonso Comín, 2011 A Arcadi Oliveres.\n*Un altre món.\nOliveres, Arcadi. Angle,2006\n-Per saber-ne més sobre les propostes d'Oliveres:\n-Trajectòria d'Arcadi Oliveres, President de Justícia i Pau.\n-Entrevista a l'Arcadi Oliveres. "La economia se ha puesto en manos de los mercados financieros".\n-Entrevista al programa de TV· Singulars.\nEns despedim amb algunes frases d'Oliveres extretes del web del programa Singulars que ens poden fer pensar una mica...\n"Per cada persona sense sostre que hi ha a Catalunya, hi ha 100 pisos buits, tancats per especular".\nEsperem que tant la xerrada com l'exposició sigui del vostre interès.\nEtiquetas: Alumnat, Arcadi Oliveres, Escola Joan Pelegrí\nPanera de llibres...\nJa tens número en el sorteig de la "panera de llibres" de la biblioteca?\nNomés cal que agafis quelcom en préstec de la biblioteca ( llibres, dvd's, novel·les, còmics...) i et donem un número pel sorteig que celebrarem el dia 20 de desembre.\nVine i apunta't, t' esperen una dotzena de novel·les juvenils de regal ...\nEnguany, també farem un " detallet" pels adults ( personal de l'escola i mares i pares) que gaudeixin del servei de préstec durant aquest mes.\nEl termini acaba el 19 de desembre...\nEtiquetas: Alumnat, Escola Joan Pelegrí, panera de llibres\nLectures a la biblioteca dels alumnes de 2n Cicle ESO UAC\nEls alumnes de 2n Cicle de l'ESO UAC han triat durant aquest trimestre del fons de la biblioteca una lectura i han estat baixant a la biblioteca per llegir-la. Un cop han acabat, han anat emplenant una fitxa que els entregava la professora i han fet un comentari sobre que els ha semblat la lectura al bloc de la biblioteca.\nSi voleu saber quines novel·les els han agradat més, o que els han semblat, només heu d'anar a la pestanya "Els alumnes opineu"... i trobareu les seves valoracions més una acurada cita bibliogràfica per què sapiguem de quina novel·la han fet el comentari.\nHeu fet una bona feina i us agraïm la vostra participació en el bloc...\nEsperem que continueu gaudint amb la lectura!\nEls alumnes de 1r d'ESO aprenen el funcionament de...\nLectures a la biblioteca dels alumnes de 2n Cicle ...


PLUTÓ X BABY PLUTÓ DE FUTURE AND LIL UZI VERT ÉS DIVERTIT AMB LOW STAKES - MÚSICA\nLow Plakes de Future And Lil Uzi Vert, ‘Pluto X Baby Pluto’, és divertit i gratuït\nDurant els darrers anys, Atlanta trap trailblazer Future s’ha convertit en un avantatge del mixtape conjunt col·laboratiu. A partir del 2015 amb Quin moment per estar viu de Drake, Future ha repetit el procés amb diversos dels seus descendents indirectes, inclòs Young Thug (2017) Super Slimey ), Juice WRLD (2018’s WRLD sobre drogues ) i, més recentment, Lil Uzi Vert a la setmana Plutó X Baby Plutó . L’últim constitueix el segon projecte de cada col·laborador del 2020 (el tercer per a Uzi si es compta amb la versió de luxe de Atac etern , LUV vs. El món 2 , com a projecte separat) i ofereix més del que els seus fans han esperat, negociant amb la química establerta del duo des del seu crossover de 2016 amb DJ Esco, Massa salsa .\nI sí, a hores d’ara, els fans de tots dos artistes saben exactament què esperar de qualsevol dels dos i, gràcies al seu trio de senzills llançats en diversos punts de l’any, què esperar d’ambdós. El duo va provocar per primera vegada la seva col·laboració al maig amb el vídeo de Wassup, que va aparèixer en una falsificació profunda LUV vs. El món 2 . El vídeo no només establia que la seva química de treball es mantenia intacta, sinó també que els fans devorarien amb avidesa tot allò que aquests dos elaboressin. Es van proposar aprofitar aquesta tendència, ben cultivada per la productivitat ben demostrada de cada artista, amb els senzills Over Your Head i Patek al juliol, provocant les flames de curiositat i convertint l’expectació en un frenesí total.\nLa quantitat de quilometratge que obtingui aquesta cinta dels oients dependrà en gran mesura de com els agradi qualsevol artista. Cap de les dues coses no sorprendrà líricament, ja que trepitgen territori similar a cadascun dels seus llançaments en solitari aquest any. El conjunt de 15 cançons s’obre, prou adequadament, amb el Stripes Like Burberry, produït per DJ Esco, que recull amb intel·ligència el lloc on el duo va deixar fa quatre anys a Too Much Sauce. Ràpidament s’estableix un dels beneficis de la propensió de Future a treballar amb la seva descendència estilística: dóna als oients l’oportunitat de comparar els dos i determinar com es superposen i divergen els uns dels altres, destacant la influència de Future i la innovació que fa Uzi.\nBankroll, Bought A Bad Bitch i el destacat single That's It, que també va rebre el tractament de vídeo en el llançament sorpresa del disc divendres, són altres exemples de la seva convergència estilística, així com de les seves limitacions temàtiques. Tot i que tots dos han demostrat ser molt capaços d’injectar introspecció en el seu treball (encara que sobretot de passada), aquí la majoria dels seus jocs de paraules es dediquen al servei de la seva atracció pel bling, de la seva competència amb les armes de foc i del seu plaer pels plaers carnals que proporcionen les companyes voluntàries. . Dit d’una altra manera, aquí no hi ha sorpreses, cosa que ens fa preguntar-nos per què aquesta col·lecció ha de tenir 15 cançons quan cobreixen pràcticament tots els temes que els importen al final de Marni On Me, la segona cançó de la cinta.\nSí, la sortida en solitari d’Uzi aquí toca un trauma (mireu, vaig veure com un home es tornava a matar quan era un nen petit) / Llavors, com em poso per estimar, noia? ), però el que podria haver estat una oportunitat per ampliar el seu ventall de temes i revelar més coses sobre si mateix retrocedeix ràpidament en presumides genèriques sobre el cap i una lletja i glosada referència a la violència domèstica: Per què no ho dius? sobre el meu lloc secret? / Per sort que no la mato, podria haver-li donat un cop de cul. Això després de gairebé tres mesos de trucades per defensar les dones negres arran del tiroteig de Megan Thee Stallion per part de Tory Lanez, així com el silenci d’acompanyament dels companys i col·laboradors no femenins de Tory ... és una mala imatge.\nAixò no vol dir que aquesta referència arruïni tota la diversió, però l’hedonisme que es mostra s’esgota. Els ritmes corren més del tipus de trampa de dibuixos animats que Uzi afavoreix més que la tarifa més ombrívola estimada per Future, que dóna un impuls energètic a aquest últim. El ritme es manté prou animat perquè un DJ del club pugui deixar l’agulla a la pista i allunyar-se de l’estand, contingut que el club agitaria durant la següent hora sense cap esforç addicional. Però els clubs estan tots tancats i el món està en flames; tot i que una mica d’escapisme és agradable, hi ha una diferència entre deixar de fumar una mica i jugar mentre es crema Roma. Plutó X Baby Plutó guia molt de prop i, tot i que té el potencial de créixer amb el temps suficient i repeteix escoltes, no hi ha molt per atraure molts d’aquests darrers.\nPlutó X Baby Plutó ja surt a través d’Atlantic i Epic. Aconsegueix-ho aquí .\nLil Uzi Vert és un artista de la Warner Music. Uproxx és una filial independent de Warner Music Group.\nAquesta és l'edició de les dones d'Amèrica\nquè vol dir nois\nqui canta escocès no ho sap


«Per rebre l'etiqueta de 'campus d'excel·lència' caldria oferir a les persones que el sostenen condicions excel·lents, també. I no és el cas»\nBel Olid. Foto: Nació Digital\nPer Bel Olid. Publicat a la secció d'Opinió de Nació Digital el 5 de setembre de 2019.\nDes que vaig començar a l'escola bressol el 1978, i amb un parèntesi entre 2001 i 2004 per gestar, parir i alletar dues criatures, aquest és el primer setembre que no començo curs com a alumna ni com a professora. La cadència dels anys ha estat sempre mesurada pel món que frena al juny i torna a engegar al setembre, l'estiu un parèntesi de mar i horaris caòtics. Els darrers catorze anys ha estat com a professora a la Universitat Autònoma de Barcelona, en gran part a la mateixa facultat en què vaig llicenciar-me, amb alguns dels meus professors preferits de la carrera com a companys de feina.\nQuan dius que treballes a la universitat la gent imagina un bon sou, moltes vacances, converses estimulants amb gent interessant. La realitat, depèn. Ets titular? Ets associat? En aquests catorze cursos seguits en què se suposa que he cobert "necessitats puntuals" dels departaments de Didàctica i de Filologia Catalana, he cobrat entre uns excepcionals 1.200€ al mes el curs que vaig fer 32 crèdits (el màxim legal per als associats són 18) i els poc més de 300€ del darrer any per fer-ne 9. La majoria de cursos he fet 18 crèdits per 600€. Durant tota la meva infància vaig veure a ma mare esllomar-se catorze hores al dia davant una màquina de cosir per un sou de misèria, així que no vindré a fer el ploricó sobre els sous a les universitats. Però sí que crec que és important que tinguem clar en quines condicions se sosté el sistema universitari a casa nostra.\nEls professors associats són, en teoria, professionals de prestigi en el seu àmbit d'expertesa que "fan unes hores de classe" i aporten un contacte (més que necessari) entre el món acadèmic i el laboral. És a dir, haurien de ser un complement a les classes dels professors titulars, que es dedicarien també a la recerca i podrien oferir els avenços més recents als alumnes. La realitat és ben diferent.\nMés de la meitat del professorat de les universitats catalanes (tant públiques com privades) és associat, i molts són joves que no tenen altres feines fora de la universitat (estan fent el doctorat) o tenen feines sense cap relació amb el seu àmbit acadèmic (cambrers, dependents, cangurs). Els que tenen més sort, fan classes a llocs diversos. A això s'hi afegeix la inseguretat: he treballat catorze cursos seguits a la universitat, amb contracte d'1 de setembre a 31 d'agost (en això tinc sort, perquè altres universitats fan contractes trimestrals i els associats no cobren vacances). Alguns cursos no he sabut fins a principi de setembre si faria classes aquell any, i fins i tot he arribat a començar les classes sense tenir encara el contracte preparat.\nDe la banda dels titulars, dedicar-se o no a la recerca és una decisió personal: no hi ha incentius reals per a fer-ho més enllà de la mateixa voluntat. Així, trobem un ventall molt ampli que va de persones que lideren grups de recerca i creuen en el que fan, a d'altres que arriben amb els apunts esgrogueïts de l'any de la picor. D'altra banda, la idea que un bon investigador serà un bon docent i viceversa és molt discutible, però mereix article a part.\nA més de tot això, hi ha la massificació. Per exemple, l'assignatura central de llengua a Periodisme, que fa deu anys durava tot el curs, amb grups de teoria de 40 alumnes i grups de pràctica de 20, ara dura només un semestre, amb grups de teoria de 80 i grups de pràctica de 40. És a dir, el mateix temari en la meitat de temps, amb el doble d'estudiants. El que abans cobrien quatre professors, ara ho cobreix un. Això ha de repercutir necessàriament en la qualitat de l'ensenyament. La majoria dels ordinadors que fem servir a les aules i als despatxos són del segle passat (alguns, literalment) i és habitual que a mig curs s'acabi el pressupost del departament per a material fungible. Això vol dir que no podem fer fotocòpies per passar a classe. Poder pagar algú a fer una classe especial o pagar una conferència és una loteria. Beneficis que teníem fa uns anys (i que beneficien també els alumnes, en la mesura en què complementen la formació dels professors), com ara poder estudiar graus i postgraus oficials sense pagar-ne la matrícula, han desaparegut sense deixar rastre.\nEl problema és clarament econòmic: no dediquem a l'ensenyament superior els recursos que necessita. Cada cop que veig les banderoles de "Campus internacional d'excel·lència" a la UAB se m'encongeix el cor, perquè sé perfectament a costa de qui, i tots els sentits en què és mentida. Els caps de departament estan tan desesperats com els associats; no és fàcil cobrir tota la docència que s'exigeix amb els recursos humans i econòmics que tenen.\nEl juny passat vaig enviar la meva renúncia a la cap de Departament (que m'ha tractat sempre esplèndidament, de la manera més humana i respectuosa). Aquests anys he trobat companys que m'han ajudat quan em tocava una assignatura que no tenia per la mà (sí, això passa, i sovint), alumnes apassionats per la llengua, intercanvis amb universitats europees, tants aprenentatges que no sabria fer-ne una llista. Fins i tot m'enduc un parell de bones amigues. Però no vull continuar aquesta cursa d'obstacles que és la docència associada. Per rebre l'etiqueta de "campus d'excel·lència" caldria oferir a les persones que el sostenen condicions excel·lents, també. I no és el cas.\nEls Mossos executen un desnonament d'una veïna amb les seves ves dues filles a Premià de Mar\nPersistim contra el pessimisme


La Generalitat continua dient que cal encetar la negociació sense parlar de percentatges ni de pagadors\nBarcelonaDilluns d'aquesta setmana va ser el dia que van triar el Govern, les diputacions i els ajuntaments per escenificar el front comú contra Endesa: després d'una hora llarga de reunió, van decidir que marcarien una estratègia "conjunta" i "coordinada" per respondre a la companyia, que a principis d'agost va proposar a les administracions públiques assumir a mitges el deute –de 21 milions d'euros– i després va enviar una carta a 400 consistoris en què els deia que, si no assumien l’altra meitat, iniciarien procediments a partir de l’octubre per tallar la llum a les 25.000 famílies que estan en situació de vulnerabilitat i que, en virtut de la llei de pobresa energètica, no paguen els rebuts de la llum. La resposta que van acordar convida la companyia a signar, per fi, un conveni per aclarir com assumir els impagaments acumulats. Dos dies després d'aquesta trobada, però, les parts implicades han anat marcant perfil propi: aquest dijous una cinquantena de consistoris, encapçalats pel de Terrassa, s'han mostrat partidaris que la companyia subministradora perdoni el deute al complet, mentre que aquest dimecres la Diputació de Barcelona ja va deixar clar que si finalment es decideix pagar les factures endarrerides haurà de ser la Generalitat qui ho faci.\nL'acord que s'ha pres a la cocapital del Vallès ha reunit representants del municipi, però també veus d'altres consistoris catalans de pes com l'alcaldessa de Girona, Marta Madrenas, o la de Sant Cugat del Vallès, Mireia Ingla. El text que han pactat exigeix a Endesa que condoni el deute acumulat des que es va aprovar la llei de pobresa energètica l'any 2015, i sosté que, en qualsevol cas, cap administració ha d'assumir aquesta despesa. "No acceptarem cap xantatge; si volen la col·laboració en la gestió del deute haurà de ser en el marc d'un conveni signat entre les empreses elèctriques i les administracions públiques catalanes en què quedin garantits els fons previstos en la llei 24/2015", ha assegurat l'alcalde de Terrassa, Jordi Ballart.\nEl text, que porta per títol 'Declaració de Terrassa', també recull la reclamació de dilluns d'instar la subministradora a retirar la polèmica carta que va enviar als consistoris, que la companyia continua defensant que es tractava d'un "crit d'atenció" i no pas "d'una amenaça", tal com van llegir els equips de govern, molts dels quals s'acabaven de formar arran de les eleccions.\nEn la línia d'aquesta cinquantena de consistoris també se situa l'Aliança Contra la Pobresa Energètica, que creu que aquest deute "és responsabilitat d'Endesa, perquè és una companyia que està fent negoci amb la gestió d'un dret fonamental com és l'energia i pel qual està obtenint beneficis milionaris". La seva portaveu, Maria Campuzano, va recordar que en el temps que la llei 24/2015 ha estat en vigor la companyia "ha obtingut més de 5.400 M€ de beneficis", i que el que està reclamant a l'administració "representa menys del 0,3% dels seus guanys".\nLa Diputació de Barcelona assenyala el Govern\nPer la seva banda, la presidenta de la Diputació de Barcelona, Núria Marín, ja va demanar dimecres als prop de 400 municipis catalans que aquest estiu van rebre la carta d'Endesa "que no paguin absolutament res". Les administracions estan treballant de manera "conjunta" per tal de solucionar la qüestió "amb un conveni que donarà un paraigua a tots els municipis de Catalunya", va destacar Marín, que va donar xifres també del percentatge del deute que podria recaure en l'administració: "No sabem si finalment serà el 50%, el 40% o el 30%". El percentatge s'establirà a través de "les negociacions de l'administració en bloc amb les empreses", i després ja es veurà "com es crea un fons per pagar", va insistir. Amb tot, des de la Diputació tranquil·litzen els consistoris: els diners hauran de sortir dels pressupostos de la Generalitat, tot i que les administracions "sempre estan disposades a col·laborar", va afegir Marín.\nConsultat pel diari ARA, el Govern prefereix no parlar sobre aquestes opcions que s'han anat dibuixant al llarg de la setmana. Assegura que no hi ha cap novetat respecte a la trobada de dilluns i que, per tant, la posició de la Generalitat continua passant per encetar la negociació amb Endesa sense percentatges ni pagadors definits sobre la taula. El conseller Chakir El Homrani va deixar clar, això sí, que les condicions per assumir el deute antic i les condicions que regulin la relació amb la companyia a partir d’ara han de ser “diferents”.\nEndesa vol "una data" i un "document"\nMentrestant, fonts de la companyia Endesa continuen esperant a rebre una comunicació oficial per part de l'administració per engegar la negociació del conveni definitiu. Per fer-ho, però, l'empresa demana "una data" de reunió i una "oferta concreta i completa" de conveni sobre la qual treballar. Una proposta que, diuen, reclamen des de fa quatre anys, quan es va aprovar la llei de pobresa energètica, i que encara no ha arribat de forma clara. Reiteren, però, que el diàleg ha de ser "actiu" i ha de tenir un caràcter "urgent": "No volem ara que [la proposta del Govern] quedi en un parell de titulars de premsa que no arribin a culminar en un conveni complet", diuen.\nRespecte als missatges que han llançat aquest setmana els ajuntaments, Endesa prefereix no entrar a fer-ne cap "valoració". Es limita a dir, tot i que no confirma que sigui una opció descartada, que la possibilitat de tallar la llum a l'octubre a les 25.000 famílies amb informe de vulnerabilitat que tenen comptabilitzades "és una pantalla passada".\npobresa energètica Endesa Terrassa


Introjecció � me & the curiosity\nUna exposició al voltant del retrat,\namb les series de Word Portraits de Enrique Baeza i grEGOri de Gregori Saavedra\ni la participació especial de Luis Camnitzer i Eduard Escoffet\nComissariada per Alex Brahim\nDel 4 al 22 d’abril 2016 – Carrer Ferlandina 47 de Barcelona\nDe dilluns a divendres de 16,30h a 19,30h – Altres horaris cita prèvia a info@meandthecuriosity.net\nProducció – me & the curiosity / cis-art\nLa introjecció és un procés psicològic a través del qual es fan propis trets del mon exterior, primordialment de la personalitat d’algun subjecte. Inclou la incorporació imaginària d’un objecte, persona, situació o lloc a la auto-imatge de l’individu, així com la imitació inconscient de determinades actituds i formes de pensar. El retrat és, sens dubte, un dels motius fonamentals de la expressió plàstica i la tradició artística. Emparentat directament amb la voluntat mnemònica de fixar instants en el temes i amb la inquietud de l’home fins front a la finitud de la existència, és la categoria de la representació vinculada per antonomàsia a la recerca de la immortalitat. Un artefacte cultural orientat principalment a honorar el retratat, procurant ressaltar les seves qualitats.\nIntrojecció parla de la recerca per la transcendència de l’individu més enllà de la vida, del rol de la imatge en la construcció personal i social, i de les tensions entre allò que és propi i allò que és aliè que han de negociar-se en la seva concepció, a través d’una sèrie de retrats- Word Portraits de Enrique Baeza- i una d’autoretrats – grEGOri de Gregori Saavedra. Nodrits per recursos com el text o la poesia visual, els seus treballs es desplacen cap allò poètic i evocador els codis i recursos del retrat convencional, alterant també els seus mètodes o funcionalitat habitual. No en va, ambdós autors van començar escrivint i a dia d’avui treballen el retrat, producte de trajectòries singulars a l’àmbit de la comunicació i l’art, però representatives dels nous models de creativitat cultural.\nEl retrat d’un altre a càrrec de l’artista és abordat per Enrique Baeza en el seu projecte en procés Word Portraits ( 2012-2016). Mitjançant un protocol pactat, el diàleg entre l’artista i el retrat desemboca en una proposta de retrat textual de la persona en aquell punt de la seva vida. Així mateix, elabora retrats de ciutats que descriuen des de la part simbòlica l’estat emocional d’uns individus en un lloc determinat, els quals s’instal·len com intervencions publiques en cada localitat; un procés que començarà amb gran impacte a Nova York en 2012 i que a dia d’avui inclou més de 35 ciutats en els cinc continents. Utilitzant el joc lingüístic habitual en el seu treball, Baeza col·lapsa prosopografia i etopeia en breus sentencies que juguen amb l’epítet, la paradoxa i l’oxímoron. Frases agudes, compactes i sugeridores composen una galeria de retrats que prenen cos en impressions sobre paper, miralls o llums de neó.\nL’autoretrat, gènere essencial a la historia de l’art, actualment rutina quotidiana i mètode d’acompliment social atomitzat a través del “selfie”, apareix de la mà de Gregori Saavedra (2013-2016). A les seves composicions digitals grEGOri, l’artista articula un diàleg entre la seva particular condició física – una estatura considerablement baixa-, la seva psique, i la seva pròpia gramàtica visual, utilitzant estratègies que vinculin amb perspectiva i humor la il·lustració, la gràfica publicitària i les lògiques de la poesia visual; com en el seu spot per El País, que es considerat per molts una obra d’art. En la sèrie, un Gregori multiplicat, en constant trànsit o mutació, indaga sobre la seva identitat i la seva posició en el món, contaminant-se d’ell mateix, propiciant un dialecte que a la seva vegada el reafirma com a segell, icona, afirmació, o firma.\nAquesta visió particular de l’ús del retrat, fruit de pulsions relacionades entre l’interior i l’exterior vehiculades per la Introjecció, es calibra conceptual i formalment pel diàleg amb les obres dels artistes invitats, que funcionen com prefaci i colofó del recorregut. Ultimant aquesta relació textual, gràfica i poètica amb el retrat, aborden el concepte en sí mateix i introdueixen comentaris al voltant de l’apropiació de l’altre en la construcció del jo, de l’individu com ens discursiu, o d’allò fallit de la intenció de sobreviure, únics i indelebles al temps.\nLa peça Miro,Admiro,Miro (2006) del conceptualista Luis Camnitzer dona la benvinguda i interpel·la a l’espectador al voltant de l’auto-imatge com reflex d’allò que fem propi a través de la mirada, invocant una dimensió cognitiva de l’individu que connecta allò ontològic amb el psicoanàlisis. Al tancament, el poema visual Fossa (2015) del poeta Eduard Escoffet fica en crisi el retrat en la seva qualitat perdurable i diferenciadora, però valida la seva obstinada pertinença endinsant-se en terres ombrívoles per reflectir la finitud de la vida com igualtat irremeiable entre els homes.


Viatge de turisme a EEUU 2015 - Bryce Canyon NP - Obert per Vacances\nAny Fundació 145 km2\nFeb 1928 Ciutat més propera Tropic, 18 km altitud 1.923 mts\nAltitud del recorregut 60 km\nNit anterior a Springdale 170 km\nSeguim la US-89 entre Springdale i Tropic, una bonica carretera que travessa una amplia vall. Girem cap a l'est en la Scenic Byway 12, que s'endinsa en el Dixie National Forest mitjançant el Red Canyon, una vall poc profund enmig d'espectaculars torres d'arenisca vermella erosionada que formen els pinacles, torres, columnes i hoodoos que veurem al Bryce Canyon NPperò a una escala més petita i amb menys variació de colors. El canó s'inicia amb dos arcs naturals de pedra sota els quals passen els cotxes, i segueix durant deu minuts, embolicat en vermell brillant que contrasta amb els verds pins.\nBryce Canyon NP no és pròpiament un canó, sinó un gran amfiteatre natural format per l'erosió, on destaquen principalment els hoodoos, unes grans columnes naturals de roques de color vermell ataronjat, que han estat modelades després de segles d'erosió natural causada pel vent, l'aigua i el gel. Aquestes xemeneies, molt similars a les de la Capadòcia, poden mesurar des d'un parell de metres fins a deu pisos d'alçada, creant unes vistes espectaculars, sobretot quan es veuen agrupades per centenars des de les parts més altes del canó. Una de les vistes mes espectaculars la trobem a Fairyland View Point, un mirador al qual s'accedeix prenent un curt desviament a la carretera que va des de Tropic al Visitor Center.\nTropic és un petit poble d'uns 500 habitants amb tots els serveis, hi ha més d'una dotzena de motels i restaurants, esglésies, serveis mèdics, benzinera, i fins i tot una biblioteca. Bryce Canyon Pines, 40$. Local de fusta a la vora de la carretera. Xampinyons, aletes de pollastre rostides, i amanida amb quatre salses. Tot molt bo i racions enormes.\nNorth Campground, 15$. Dins del parc natural. És un càmping d'auto servei. A l'entrada s'agafa un sobre que conté un formulari amb instruccions, i un comprovant numerat. Esculls la plaça on passaràs la nit, muntes la tenda de campanya, omples el formulari, i ho fiques dintre del sobre junt amb els diners. Finalment introdueixes el sobre a la bústia de l'entrada. A cada plaça hi ha un pal on es col·loca el comprovant amb el número, com a acreditació de registre i pagament. Això no funcionaria a Espanya...\nÉs un lloc tranquil i silenciós, envoltat d'alts pins. En el General Store, a cinc minuts en cotxe, hi ha les dutxes (2$ per 8 minuts). Aquí a més de souvenirs, es poden comprar entrepans, galetes, sopes, aigua i refrescos, cafè, i alguna cosa mes, però tot molt bàsic. Disposa d'una petita terrassa amb taules, ideal per esmorzar o sopar el teu propi menjar.


Confidencial Quin viatge es munta Rafael Ribó per tot el morro?\nConfidencial 22/06/2019 07:00\nEl síndic de greuges, Rafael Ribó, té el seu mandat caducat des del passat 1 de març i el Parlament ha de nomenar el seu substitut. Però aquesta decisió, tal com estan les coses al parc de la Ciutadella, sembla que va per llarg. I mentrestant, Rafael Ribó, que ja té 74 anys i en fa 14 que ocupa aquest càrrec, va tirant de la rifeta.\nPerò una cosa és seguir cobrant la nòmina de 10.000 euros al mes (129.000 euros/any) i l’altra abusar de l’erari públic per viure com un sàtrapa. Aquest pròxim dia 28, Rafael Ribó serà a Washington DC (Estats Units) “per atendre les consultes o queixes de la comunitat catalana”, segons informa el govern. Les visites es faran a la delegació de la Generalitat a Washington (1050 K Street, NW Suite 325).\nL’excusa per muntar-se aquest viatge als Estats Units fa enrojolar de vergonya i la visita a “per atendre les consultes o queixes de la comunitat catalana” és surrealista. Rafael Ribó gasta un morro que se’l trepitja i algú hauria de parar-li els peus davant aquest immoral dispendi de diners públics que farà a Washington DC (entre d’altres). El síndic de greuges és un greuge.


Presentació de l'acord d'integració dels usuaris de la mútua PAMEM en el CatSalut\nDurant la presentació d’aquest acord conjunt, el conseller Comín ha recordat que “la col·laboració institucional entre l'Ajuntament de Barcelona i el Departament de Salut no para de donar fruits” ja que, en el decurs de l’any i escaig que porta al capdavant de la conselleria, ambdues administracions ja han impulsat diverses accions en col·laboració. El conseller ha atribuït aquesta fluïdesa de les relacions entre Ajuntament i Salut a la “lleialtat i confiança”, però sobretot a la “coincidència d'objectius”, ja que totes dues institucions comparteixen una mateixa visió de com ha de ser l'assistència a la salut: “pública, universal i de qualitat”.\nEn aquest sentit, Comín ha posat l’èmfasi en el fet que el Departament de Salut és una administració que creu “apassionadament” en el Sistema Nacional de Salut com a sistema públic “perquè garanteix la igualtat de drets de tots els ciutadans pel que fa el seu accés a la salut”.\nAntecedents i futur\nA partir d'aquí, es continuarà treballant el procés d’integració mantenint el diàleg i el màxim consens amb els sindicats, amb la intenció d’ocasionar les menors molèsties possibles i que s’asseguri la continuïtat en l’atenció de tots els processos mèdics i hospitalaris actualment en marxa. De fet, les dues administracions veuen en aquesta integració una clara millora de l’atenció sanitària, més enllà de la conveniència de fer un ús més racional dels recursos del sistema sanitari públic. Aquesta millora es produirà no només perquè els pacients tindran una xarxa més pròxima i accessible, sinó també perquè la continuïtat assistencial estarà millor garantida. Fins ara els afiliats del PAMEM rebien atenció principalment a la seu central (carrer Viladomat, 127) i ara disposaran de tota la xarxa sanitària pública. A més, aquest nou model garanteix la continuïtat assistencial, és a dir, que els professionals i els centres assistencials treballin de manera coordinada i integral, la qual cosa permetrà millorar entre d’altres el seguiment dels pacients crònics. A banda d’això, cal subratllar que la integració no implica en cap cas pels treballadors municipals la modificació de les seves cotitzacions a la Seguretat Social, les condicions laborals o la jubilació.\nEn paral·lel, l’entitat, transformada en Atenció Primària de Salut Pamem (APS Pamem), continuarà gestionant, com a entitat pública adscrita al Consorci Sanitari de Barcelona i dins del model del CatSalut, quatre equips d’atenció primària (EAP) de la ciutat i un centre d’urgències d’atenció primària (CUAP). A més a més, gràcies a l’alliberament de recursos, l’Ajuntament encarregarà a APS Pamem l'oferta de nous serveis assistencials que es podran posar en marxa a la seu central de l’entitat a l'edifici de Viladomat. Els nous serveis, en fase final d’estudi i definició, estaran orientats principalment a la ciutadania amb pocs recursos econòmics. Per exemple, es preveu poder prestar uns 3.000 tractaments odontològics a l’any i uns 1.000 podològics no coberts per la cartera de serveis del CatSalut a barcelonines i barcelonins derivats des dels serveis socials municipals, així com poder oferir un servei de medicina esportiva en coordinació amb l’Institut Barcelona Esports. Així doncs, el futur de l’APS Pamem com a organisme autònom local passa per preservar el seu caràcter públic i estar a disposició de l’Ajuntament de Barcelona i la Generalitat de Catalunya per als nous encàrrecs de serveis sanitaris i de promoció de la salut que puguin determinar les administracions.\nImatge de la presentació de l'acord entre Departament de Salut i Ajuntament [323,04 KB ]


La casa-museu Blasco Ibáñez renova l'exposició de la primera planta | Valencia Extra\nLa regidora de Patrimoni i Recursos Culturals, Glòria Tello, ha visitat la primera planta de la casa-museu Blasco Ibáñez que obri hui al públic després d’una renovació completa de l’espai, on s’ha introduït un nou discurs expositiu, s’han incorporat noves peces a l’exposició i s’han restaurat alguns dels elements que ja estaven abans d’aquesta intervenció. A més, s’ha canviat tota la il·luminació i s’ha instal·lat nova cartelleria informativa de gran grandària. L’actuació ha tingut un cost de 35.000 euros, que se suma a la que ja es va fer mesos arrere en la planta baixa, que va costar altres 35.000 euros. En total, l’Ajuntament ha invertit 70.000 euros en la remodelació del museu.\nL’element central de l’exposició de la primera planta és la taula-escriptori de Vicente Blasco Ibáñez, sobre la qual redactava en el despatx del diari El Pueblo. Ocupa un lloc principal, situada a l’entrada de la sala i orientada cap a la mar Mediterrània. Les peces s’han distribuït en quatre seccions temàtiques: La faceta d’escriptor de Blasco, la seua família, els seus amics, i els homenatges rebuts al llarg de la història. La procedència dels objectes va contextualitzada per un discurs explicatiu concretat en diferents panells.\nLa regidora de Patrimoni i Recursos Culturals, Glòria Tello, ha explicat que «a més de la redistribució dels fons pertanyents a l’escriptor i a la seua família, hem dedicat un lloc especial a reivindicar els vincles amistosos i professionals de Blasco Ibáñez amb artistes valencians de la talla de Sorolla, els Benlliure i Segrelles».\nEn l’apartat de la faceta d’escriptor de Blasco, a més de la seua taula del diari El Pueblo, s’han incorporat exlibris de Blasco, ulleres de lectura o una pipa de la seua propietat. En la zona dedicada a la família, hi ha objectes que li va regalar la seua dona, María, altres adquirits en els seus diversos viatges (ventalls, llibretes, bosses de seda, joies…) I també hi ha objectes propietat de María, com una medalla del seu naixement o dos prismàtics per a anar al teatre.\nEn la part on es relata la seua relació amb els amics, destaca una fotografia de l’any 1896, feta a Milà, en una festa que va organitzar el propietari de l’empresa de màquines de cosir Singer. Aquesta fotografia havia sigut mal datada i no estava ben identificada, però ja s’han resolt les incorreccions. També es poden trobar il·lustracions que el seu amic José Benlliure va realitzar per a il·lustrar la novel·la ‘La Barraca’, així com un retrat de Blasco Ibáñez fet per Mariano Benlliure, i el conegut quadre de Fillol a Blasco a la platja de la Malva-rosa, de 1900.\nFinalment, en l’apartat dels homenatges, trobem diverses peces restaurades, com un ventall on apareix Blasco retratat, unes medalles amb l’efígie de l’escriptor o, fins i tot, un pin on apareix retratat. També peces de ceràmica en relleu elaborades en 1933, després de la seua mort, la qual cosa demostra la seua popularitat i com perviu en l’imaginari col·lectiu després de la seua mort.\nLa regidora Glòria Tello ha explicat que «el museu ara disposa d’un recorregut expositiu, caracteritzat per la coherència i la connexió lògica dels diferents moments vitals de Blasco, cosa de la qual abans mancava per complet, ja que hi havia una sèrie de peces sense cap sentit recognoscible».


Un dels drets fonamentals dels ciutadans europeus:\nQualsevol ciutadà, a títol individual o conjuntament amb altres, pot exercir el dret de petició al Parlament Europeu en virtut de l'article 194 del Tractat CE.\nQualsevol ciutadà de la Unió Europea, o resident de qualsevol Estat membre, pot adreçar individualment o col·lectiva una petició al Parlament Europeu sempre que sigui relativa a algun camp d'activitat de la UE i que l'afecti directament. Qualsevol empresa, organització o associació amb seu central a la Unió Europea pot exercir aquest dret.\nUna petició pot ser una queixa o sol·licitud, i pot estar relacionada amb interessos públics o privats.\nLa petició pot ser una sol·licitud particular, una queixa o una observació relativa a l'aplicació del dret comunitari o una crida al Parlament Europeu per posicionar-se sobre una matèria concreta. Aquestes peticions donen al Parlament l'oportunitat de parar atenció a qualsevol infracció dels drets dels ciutadans dels Estats membres, autoritats locals o qualsevol altra institució.\nProcediment per enviar una petició al Parlament Europeu:\nQui pot realitzar una petició?\nSota quina forma pots presentar la petició?\nFormulari en línia d'enviament de peticions\nSi desitges obtenir més informació sobre la política de la Unió Europea, utilitza el formulari de correspondència amb el ciudatà (anglès).


Vigotski deia que quan l’Infant juga, s’imposa a si mateix una autolimitació i unes regles d’autodeterminació interiors.\nEl joc és una manera d’actuar que no requereix cap preparació ni coneixement del món exterior, ja que posseeix una capacitat de representació simbòlica. Quan un infant juga crea una situació imaginaria a partir de les seves vivències i experiències amb l’entorn. Aquesta situació ajuda als més petits a autoregular-se, definir-se en els seus actes i fomenta la llibertat, la creativitat i l’autoexpressió.\nÉs en l’activitat simbòlica quan reprodueixen situacions del món familiar, de l’escola, els transports, els oficis, els contes, disfresses, etc.\nQuan es produeix el joc simbòlic els infants tenen l’oportunitat d’incorporar-se en situacions socials que requereixen respostes coordinades i ràpides.\nL'escenari adient per al joc simbòlic és aquell que garanteix un clima de seguretat emocional per a l’infant, on es valoren les diferències, es respecten els ritmes, els gustos i les preferències. Quan això passa, les criatures exploren en el món simbòlic, s'arrisquen, es comprometen i perden la por de cometre errors.\nLA CASTANYADA Avui hem celebrat la Castanyada a...\nFEM PANALLETS La tardor és un gran pretext per...\nRACONS DE TREBALL Per garantir un desenvolupam...\nEL PAPER DE LA MESTRA Compartim amb els infants...\nLA TARDOR A partir de l'observació directa de ...\nANGLÈS A LES AULES. Els infants tenen moltes ...\nEL SÍMBOL Un cop els nens i nenes comencen a sen...\nELS MAINADERS Els mainaders són alumnes de q...\nLA BIBLIOTECA La biblioteca de la nostra escola ...\nADAPTACIÓ Per adaptar-se a l'escola, cada infant...\nEDUCACIÓ EMOCIONAL L'evolució emocional dels n...\nEL CÀRREC DE RESPONSABLE DEL BERENAR La Vida Soc...\nNATACIÓ L’activitat de natació que els alumnes de...\nPSICOMOTRICITAT La paraula psicomotricitat ens pe...\nELS CÀRRECS: CAP DE TAULA... L’hora de menjador...\nJOC SIMBÒLIC Vigotski deia quequan l’Infant jug...


DETECTANT LES DIFERENTS VARIANTS A L’ARNAU\nEls laboratoris de l’Hospital Arnau de Vilanova ja poden detectar les diferents variants de covid 19 localitzades al territori que fins ara s’analitzaven a la Vall d’Hebron. Concretament l’evolució d’una soca, la britànica, preocupa a Salut que alerta que la situació sanitària a Lleida està en un equilibri fràgil\nMobilitzacions a Lleida pel 8M respectant les mesures del Procicat. Els col·lectius Marea Lila i Dones Lleida preparen actes com una concentració i manifestació per separat i insisteixen que s’adaptaran a les mesures que marqui el Procitat. Tot perquè Lleida clami en favor del feminisme i els drets de les dones en el marc del 8 de març.\nSALVATS A MANCA DE QUATRE JORNADES\nL’Alpicat de la lliga EBA ha aconseguit salvar la categoria quatre jornades abans del final de la lliga regular i quan als del Segrià només els hi queden tres partits per disputar. Tota una fita en una categoria que han estrenat justament enguany\nNOU PROJECTE TEATRAL\nLa companyia “Els Escarlata”ha realitzat un taller amb els alumnes de l’Escola d’Art i de Disseny Ondara per recollir informació en el què serà el seu nou projecte en l’espai públic: un anecdotari on l’esclat grupal de rialles és el protagonista.


L'onada de calor escombra la Catalunya Central amb màximes properes als 40 - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nL'onada de calor escombra la Catalunya Central amb màximes properes als 40\nLa temperatura va assolir ahir els pics més alts al Bages, Solsonès i Alt Urgell, i avui podria pujar més\njordi escudé 27.06.2019 | 23:46\nL'onada de calor s'ha instal·lat de ple a la Catalunya Central, amb temperatures que s'han anat enfilant al llarg de la setmana i que ahir van deixar màximes que van superar els 40 graus en mitja dotzena de casos. Són temperatures insòlites per a un mes de juny, i lluny d'apaivagar-se, s'espera que avui puguin augmentar encara més en alguns observatoris.\nEl municipi d'Oliana va assolir ahir la màxima de tot Catalunya, 42 graus, juntament amb l'estació de la Femosa, a Lleida, segons els registres del Meteocat. De fet, les dades dels diversos observatoris indiquen que l'Alt Urgell, el Solsonès i el Bages van ser les comarques més castigades per la calor, a banda de les Terres de Ponent i també alguns punts de l'interior de la demarcació de Girona.\nA més d'Oliana, a la Catalunya Central els termòmetres també es van situar per sobre dels 40 graus en poblacions com Lladurs (41,1), Organyà (40,9), Artés, (40,7), Solsona i Súria (amb 40,3 graus), segons dades facilitades pel Meteocat, Meteoclimàtic i l'Aemet.\nA l'Observatori de Pujalt, la màxima registrada va ser 36,8ºC, la més elevada en un mes de juny de la sèrie de 16 anys i a tan sols 1,2ºC del màxim absolut del 7 de juliol del 2015. Segons l'observatori, la humitat va vorejar el 20% al llarg de tot el dia amb un vent que a la tarda va arribar a cops de 30km/h.\nLa resta d'estacions meteorològiques del territori es van moure majoritàriament entre els 35 i els 40 graus, i a Manresa la màxima es va enfilar fins als 38,1 (segons l'Aemet). Fora de Catalunya destaquen els 42,5 graus de màxima a la localitat d'Hijar, a Terol, segons dades de l'Aemet.\nL'onada de calor també ha fet enfilar les mínimes a bona part dels observatoris de la Catalunya Central, i en alguns casos com Berga, la Quar, i els Hostalets de Pierola, els termòmetres no van baixar dels 20 graus. Tanmateix, el comportament de les temperatures mínimes està sent desigual segons el territori, i en punts de muntanya encara es mantenen baixes per l'època. Això fa que ahir es donessin casos insòlits d'inversió tèrmica en alguns registres com Das, amb un ampli contrast: La mínima va ser de 7,9 graus, i la màxima de 38,1.\nInteressants pisos en venda a Manresa\nLa Diputació planteja reformes al CAP de Monistrol per millorar-ne l´accessibilitat\nLasagna, la gata que va ser abandonada per engreixar-se gairebé 10 quilos durant el confinament\nUn trasplantament pioner salva la vida d´un nen de 15 anys\nEls Mossos d´Esquadra lliuren una placa commemorativa al Servei d´Oncologia de l´Hospital Sant Bernabé\nRyanair obrirà quatre noves rutes a Espanya a partir de l´1 de desembre\nIgualtat porta a la Fiscalia el vídeo d´una d´embarassada agredida per la Policia\nLa Clínica Universitària de Manresa posa en marxa un programa per a persones amb seqüeles de covid-19\nEl Suprem rebutja remetre la causa d´Anna Gabriel als Jutjats d´Instrucció de Barcelona


Recuperar la història del 'carrer dels senyors'\nPresentació del llibre de Carlos Romaní, El Carrer dels Senyors, a la Torre Amat de Sarrià\nEl carrer Duquessa d'Orleans, el "carrer dels senyors", cap els anys 1950. Fotografia aèria cedida pels hereus d'Ernest Serrahima\nEls salons de ‘La casa Amat’ ha recuperat part de la història del carrer de la Duquessa d’Orleans. Ha estat el dimarts 8 d’octubre amb motiu de la presentació del llibre de Carlos Romaní, El carrer dels Senyors (editat per Punto Rojo Libros), a la Torre Amat. Va ser un acte familiar, ja que va reunir molts membres de les nissagues Tous, Sant, Amat, Romaní… I d’història, perquè el llibre descobreix molts aspectes del passat de Sarrià, de la ciutat i, com va confirmar l’historiador Alex Sánchez, de Catalunya.\nUnes escenes d’una pel·lícula de Delmiro de Caralt, filmades a principis del segle XX, on es veu a membres d’aquestes famílies jugant a tenis, a croquet i altres esports en jardins d’algunes de les cases del carrer Duquessa d’Orleans, ‘el carrer dels Senyors’, ens situaven l’època. Romaní va deixar que Sánchez fes una aproximació a la família Tous, amb origen a Igualada (i potser a Sant Martí de Tous), especialment el patriarca Nicolau Tous i Soler (1795-1870), fabricant, home de negocis i polític amb una gran influència a la Catalunya de l’època. El seu fill, Nicolau Tous i Miralpeix (c. 1810-1892) va ser el fundador de la Maquinista Terrestre i Marítima, l’empresa metalúrgica més important de Catalunya al segle XX.\nSánchez va situar l’aportació de Romaní com una “biografia d’unes famílies empresarials catalanes”, estudis que són molt indispensables. En aquest cas, l’autor ha tingut accés a documentació privada (cartes, fotografies, objectes, etc.) cosa que dóna una projecció antropològica a l’estudi, molt valuosa.\nRetrat de Nicolau Tous i Soler i, a la dreta, coberta del llibre de Carlos Romaní.\nÉs un llibre de pes: més de 2 kg cosa que no ajuda a portar-lo al llit, per llegir una estona abans de dormir. Però és un estudi rigorós per descobrir-hi detalls de les relacions familiars de la gran burgesia catalana, de les estratègies d’enllaços matrimonials entre les famílies que vivien en el mateix carrer, com passa amb els Tous i els Sant. S’hi poden trobar anècdotes singulars, com l’atemptat de l’anarquista Ramon Archs contra Ernest Tous i Repetti, l’any 1910 a la cantonada amb Pedró de la Creu; la història del castell de l’Oreneta, construït pel mateix Ernest Tous; la relació amb els Cornet i Mas; la fàbrica La Estrella (Sant i Cia.) de Montigalà, a Badalona; els Jocs Florals (en català) i la relació amb els Serrahima, durant la postguerra; els anys que Kubala va viure al carrer…\nEl 20 de novembre hi ha prevista una presentació pública del llibre a la Casa Orlandai. Segur que coneixerem moltes més històries del “carrer dels senyors”.\nNicolau Tous i Miralpeix


Hola famílies, la setmana passada, als ambients d’infantil, va arribar una carta. Estava enganxada amb uns fils, molt a prop de la porta i de les finestres dels ambients. Era de l’aranyeta Fina! Per l’escola va ser un gran descobriment, quina alegria saber que ella\nAquests primers dies de curs els infants de primària tenen un GRAN repte! El repte és poder escollir un nom que realment els identifiqui com a equip! Aquest, però, no és un repte ràpid, perquè implica posar-se d’acord amb TOTS els grups de primària per\nAquest any les famílies no poden entrar a l’escola i ens sorgeix la pregunta com les famílies poden saber qui som a l’ambient i com és l’ambient on estem. Amb aquesta pregunta els infants comencen a fer un munt d’hipòtesis: poden pujar amb una escala\nAquesta tarda hem acabat la setmana fent un ritual de comiat del grup d’origen de cada un dels infants al pati de l’escola. Tal i com hem explicat als infants, aquest comiat no és un comiat per sempre sinó fins que duri la pandèmia, ja\nHan arribat carbasses\nHola famílies, Han arribat carbasses a l’escola. Son carbasses molt diferents entre elles: de mida, de color, de forma… A tots els ambients d’infantil n’hi ha alguna. Les hem posat a dins d’un cistell i durant aquestes setmanes els infants les han observat, han escrit


En el cas del monument, la via és més senzilla perquè depèn tan sols de la voluntat de Sant Cugat de fer-ho realitat\nper Víctor Alexandre Escriptor 14 de maig de 2019\nL'Entitat Sardanista Sant Cugat s'ha proposat dos reptes que em semblen no solament molt lloables, sinó també mereixedors de suport institucional. Un d'aquests reptes consisteix a fer que, de la mateixa manera que enguany ho ha estat Perpinyà, i que l'any vinent ho serà Sant Feliu de Guíxols, pròximament també Sant Cugat pugui ser Capital de la Sardana. La funció d'aquesta capitalitat itinerant és la de promoure i prestigiar la dansa nacional de Catalunya de manera que no només la gent gran, sinó també la gent jove la senti seva i que la transmissió generacional no es perdi. L'altre repte és el d'aconseguir que la sardana tingui el seu monument a Sant Cugat, cosa que seria magnífica en la mateixa mesura que també ho són els diversos monuments que tenen els castellers en altres poblacions. A la Rambla Nova de Tarragona, per exemple, n'hi ha un de ben espectacular.\nEn el cas de la capitalitat, cal presentar candidatura i esperar l'avaluació que en faci la comissió formada per la Confederació Sardanista de Catalunya i l'Obra del Ballet Popular, que inclou tres estats d'Europa. En el cas del monument, la via és més senzilla perquè depèn tan sols de la voluntat de Sant Cugat de fer-ho realitat. Demano, per tant, que el govern municipal sigui sensible a aquesta qüestió i que hi posi tant com pugui de la seva part.\nEls pobles també es mesuren pel seu grau d'autoestima i pel valor que donen a les coses belles que han sabut crear, i la sardana és una d'aquestes creacions. La sardana és el viu retrat de Catalunya, una terra on, com demostra la seva dansa, tothom hi pot entrar i sentir-s'hi acollit. Estimat Ajuntament, no els deixeu sols.\nkaltruku Fa 3 mesos\nTambé a Vilafranca del P., ni ha una als castellers, molt interessant. Penso com el meu amic Victor, que es una idea excel·lent


Xavier Gosé i el París elegant\nDel 30 de març al 8 de juliol de 2012\nParaninfo de la Universidad de Zaragoza, Saragossa\nUniversidad de Zaragoza - Museu d'Art Jaume Morera\nXavier Gosé Rovira (Alcalá de Henares, Madrid, 1876 – Lleida, 1915), malgrat la seva breu però intensa trajectòria, va ser un dels il·lustradors espanyols més internacionals en el trànsit dels segles XIX al XX, i gaudí en vida d'un ampli reconeixement fora de les nostres fronteres, especialment a París, ciutat en la qual va viure des de 1900 fins als inicis de la primera guerra mundial. Va publicar regularment en les revistes europees més prestigioses i el seu treball va influenciar clarament en generacions posteriors d'il·lustradors espanyols.\nLa seva labor com a il·lustrador arrenca cap a 1895 a Barcelona, ciutat on es va formar i va prendre contacte amb les idees socials i literàries més progressistes. Allí va poder conèixer també les últimes tendències artístiques del moment en aquest formiguer d'intel·lectuals i creadors que en aquests anys va ser la cerveseria Els Quatre Gats, lloc de la seva primera exposició individual el 1899. Paral·lelament, es va obrir camí col·laborant en diverses revistes il·lustrades com L’Esquella de la Torratxa, Barcelona Cómica, Gato Negro, Madrid Cómico o La Il·lustració Llevantina. Eren treballs plenament identificats amb el modernisme més típic, o més aviat, amb l'Art Nouveau, la qual cosa ha portat a considerar-lo com un dels seus primers conreadors a Catalunya.\nEl 1900, com molts altres companys de generació, Gosé es va traslladar a París, epicentre creatiu de l'Europa del moment i allí va romandre fins al final de la seva vida gràcies al ràpid reconeixement que va rebre el seu treball. Desgraciadament, la salut no el va acompanyar. Una tuberculosi i l'inici de la Gran Guerra el van fer tornar a Lleida on moriria en 1915 i on es guarda la major part de la seva producció artística en el Museu d'Art Jaume Morera.\nEl seu estil és eclèctic i innovador, no exempt de crítica social però sempre ortodox i minuciós en la factura i elegant en la posada en escena. A través de les seves obres podem imaginar la vida bulliciosa del París de la Belle Époque, apreciant en elles influències molt diverses que conformen un estil molt personal, l'elegància formal del qual unida a una gran capacitat de síntesi, influència de la composició japonesa, anticipen, al costat de l'estilització geomètrica a la qual sotmet als seus personatges, el que més tard serà conegut com art deco.\nEn aquesta exposició, que pretén donar a conèixer al gran públic la personalitat d'aquest magnífic creador gràfic, recuperat críticament en temps recents però encara poc conegut, s'han reunit mig centenar d'obres procedents íntegrament del Museu d'Art Jaume Morera.\n[+] Dossier de premsa


... plecs de roques: de març 2013\nDavant de casa aquest matí.\nPublicat per Mari_a a les 17:17 0 comentaris\nAmunt i avall del Turó del Mal Pas!\nTrepijar terra i pedres i fulles i alguna herbeta, olorar, mirar, escoltar, quatre fotos... una tarda qualsevol, mentre se'ns pon el sol i ens cau la nit a l'Obac. Fins aquí i tornar.\nQuè bé que senta!!!\nEtiquetes de comentaris: MUNTANYA, Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obach\nLa Marxa dels Castells de la Segarra!!!\nTot va començar en el Sant Tiveri, dinar de Nadal del CAM, en què la Marga em va parlar d'aquesta Marxa, em va animar a fer-la, que tota aquella zona és molt plana, que no hi ha gaire desnivell (1.200 acumulats), encara que són uns quants kilòmetres (54 per a ser més exactes)... Jo la podia imaginar com si fes 10 o 12 voltes seguides de les que faig a Gallecs els dies de cada dia. Les inscripcions s'obrien el primer dia del 2013 i no vaig trigar gaire a inscriure'm. Em va tocar el dorsal 299.\nTres mesos més tard us puc comunicar que sóc resistent! La foto de l'arribada amb els companys:\nQuins companys! Les meves més sinceres felicitacions a tots i cadascun d'ells i elles! A ells els vam perdre de vista molt ràpid, i nosaltres quatre, l'Alexandra, la Marga, l'Alba i jo, vam fer la Marxa juntes en 11 hores.\nLa foto de grup de la sortida, al voltant de les 7 del matí. L'abans del desprès:\nSe sortia de Cervera, i el que teniem pel davant:\n"L'itinerari escollit té una distància de 54 quilòmetres i un desnivell de poc més de 1200 metres acumulats. L’altiplà de la Segarra ens ofereix un terreny de pujades i baixades constant, però sempre de poca importància. Els pobles que es poden visitar durant el recorregut, que cada any canvia de sentit. És a dir un any va en sentit del rellotge i el següent en sentit antihorari, són Cervera, Guissona, les Pallargues, Florejacs, l'Aranyó, Montcortès, Castellnou d'Oluges entre altres."\nEl principi de la Marxa. Aquesta fotografia moguda em recorda a Monnet... paisatge de la Segarra acolorit per totes elles, les 2.700 persones inscrites.\nLes CAMinadores, companyes estupendes!\nA l'horitzó, l'Aranyó, el primer del castells de la Segarra del recorregut.\nEns sobrevolaven uns paramotors que anaven filmant la prova. Podeu veure el muntatge si cliqueu aquí.\nJust passat el primer control arribem a l'Aranyó i al primer avituallament.\nMagnífic el paisatge!\nEl següent castell, el de les Pallargues! Només falten 35 km!\nA l'entrada a Florejachs, ens desitgen "Bona cursa!!"\nContinuem la caminada, en dirigim cap a Guissona, allà ens espera brou de la iaia, un entrepà de botifarra, fruita trossejada i pastes, i vi, aigua, sucs i refrescos, te, cafè i, fins i tot, licors!\nEns faltava mitja hora per arribar en la foto de dalt, prova quasi superada! Vam entrar a Cervera amb un esperit de guerreres refermant el pas, i a l'última recta els companys ens esperaven, ens van aplaudir i felicitar, i vam fer aquells metres corrent i tot. La satisfacció era gran, l'orgull enorme, les cames anaven soles, no sé ben bé com arribaven les ordres del cervell a les cames, però encara funcionaven.\nI l'Eva i la Marta em van venir a buscar, em feia molta il·lusió pensar que hi serien allà al final de la prova esperant-me i hi pensava de tant en tant, i això també anima a continuar, encara que en cap moment vaig pensar en parar, realment sóc més resistent del que em creia durant un parell o tres de setmanes abans.\nEps! Diploma i tot!!! :D\nMireu, ha passat una setmana i dos dies, i em dol netejar la pols de la Segarra de les sabatilles... me les poso sense espolsar-les... tard o d'hora ho hauré de fer, les hauré de netejar. Però em resisteixo a "fer dissabte" encara...\nDemà mateix comença la primavera, espero omplir-la amb passejos, caminades, entrenaments, aquí a la vora per La Mola, el Montseny, la Serralada de Marina, Gallecs... o cap als Pirineus... francesos, d'Osca, catalans... qui vulgui ja ho sap! I a l'estiu ja es veurà.\nOOOOUEPS! Totes les fotos, aquí!\nEtiquetes de comentaris: Marxa dels Castells de la Segarra\nPasseig per l'Obac\nPrevisions de pluja, un xim-xim a Mollet quan sortíem, i a l'arribar al pàrquing de l'Alzina del Salari no plou, encara que el cel està força tapat. Continuem amb els plans, som 5, bon número, i anem a fer una circular per l'Obac, uns 10 km amb uns 400 m de desnivell positiu. I torna el xim-xim! Només una estona, després els núvols continuen, per allà dalt i per allà baix, el sol, tímid, fa acte de presència un parell de breus moments. Però ja ens va bé, no hi ha vent i el plugim para al cap de poc.\nAquí el grup a la Font de la Pola:\nEl Quim, la Glòria, el Martí, la Isabel i jo.\nI aquí unes poques més, de fotos, del passeig:\nUna bona sortida entre classes de com fer anar els bastons, de català, de dites, i que acaba amb una sentada al Parc de Vallparadís escoltant un blues/rock!\nBé, a recordar! Ets amo dels teus silencis i esclau de les teves paraules!!!\n...com llàgrimes incontrolades, incontrolables, a poc a poc, sense cessar.\nI a mida que anava caient la nit, deixava de caure la pluja...\nPublicat per Mari_a a les 0:06 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Gallecs, sentiments


Aquesta guerra la lluitem junts | FROG Levante\nAquesta guerra la lluitem junts\nEl FROG – Associació d’Accionistes del Llevant UE manifesta el seu absolut rebuig a la voluntat dels actuals dirigents dels 12 clubs que pretenen acabar amb l’essència de l’esport que estimem i comprar la glòria que no s’atreveixen a competir en el camp.\nL’actitud d’aquest grup d’empresaris no solament ens indigna als milions d’afeccionats dels milers de clubs europeus als quals es pretén marginar d’una manera tan miserable com intolerable, sinó que avergonyeix a bona part dels seus seguidors, que volen continuar collint èxits a dreta llei.\nPer tal motiu, manifestem el nostre suport ferm a qualsevol iniciativa que emprenguen el Consell d’Administració del Llevant UE, el Patronat de la Fundació Llevant UE Cent Anys i/o la Delegació de Penyes del Llevant UE en defensa dels interessos del nostre club.\nAquesta guerra la lluitem junts.\nEstà en joc el nostre dret a somiar, i a poder fer realitat els nostres somnis.\nEl futbol és de tots. I la pilota no es taca.


Romeva: 'Anem construint el ministeri d'una nova república'\nJunts pel Sí i el govern negociaran els impostos de la CUP i destaquen la seva 'bona predisposició'\tJunts pel Sí i el govern negociaran els impostos de la CUP i destaquen la seva 'bona predisposició'\nLa Taula del Tercer Sector avisa que l'encariment de la llum castiga les famílies vulnerables\tLa Taula del Tercer Sector avisa que l'encariment de la llum castiga les famílies vulnerables\nL’economia catalana recuperarà el 2021 els nivells d’ocupació d'abans de la crisi\tL’economia catalana recuperarà el 2021 els nivells d’ocupació d'abans de la crisi\nLa CUP avança algunes de les esmenes que presentarà al pressupost\tLa CUP avança algunes de les esmenes que presentarà al pressupost\nLa protesta dels taxistes col·lapsa les Rondes de Dalt i Litoral\tLa protesta dels taxistes col·lapsa les Rondes de Dalt i Litoral\nForbes escull nou catalans entre els 300 europeus menors de 30 anys més influents\tForbes escull nou catalans entre els 300 europeus menors de 30 anys més influents\nPaquita, la pensionista que va revolucionar La Sexta: 'Tinc noranta-un any, però no sóc ximple'\tPaquita, la pensionista que va revolucionar La Sexta: 'Tinc noranta-un any, però no sóc ximple'\nEl govern i la CUP es reuneixen avui pel pressupost\tEl govern i la CUP es reuneixen avui pel pressupost\nRomeva: ‘Anem construint el ministeri d’una nova república’\nAmb onze vots en contra (Junts pel Sí i CUP) i deu a favor (Ciutadans, PSC, CSQP i PP), la comissió d'Afers Exteriors del Parlament ha tombat les esmenes a la totalitat presentades per l'oposició\n‘Anem assentant els pilars d’un nou ministeri. Anem construint el ministeri d’una nova república.’ Amb aquesta declaració d’intencions, el conseller d’Afers Exteriors, Transparència i Relacions Institucionals, Raül Romeva, ha defensat, davant la comissió d’Exteriors del parlament, la tasca de la seva conselleria, que tindrà una dotació pressupostària de més de 64 milions d’euros.\nRomeva ha deixat clara la intenció del govern d’apuntalar el departament com una estructura d’estat centrada en l’acció exterior, la memòria històrica, la participació i la transparència.\nAmb onze vots en contra (Junts pel Sí i CUP) i deu a favor (Ciutadans, PSC, CSQP i PP), la comissió d’Afers Exteriors del parlament ha tombat les esmenes a la totalitat presentades per l’oposició al pressupost del Departament d’Afers Exteriors. El conseller Romeva ha dit que els comptes públics del seu departament assenten els pilars per convertir-se en un ministeri: ‘Aquests són uns pressupostos autonòmics que no ens permeten de cobrir totes les necessitats de la gent i del país. Esperem que l’actual pressupost, encara en un règim autonòmic i que ens tenalla, sigui l’obertura a un projecte valent i necessari: l’administració d’un estat que ens ha de permetre el futur que hem vingut a construir.’\nPilars del departament\nLa dotació prevista per a la conselleria és de 64 milions d’euros, el 0,28% de la despesa de totes les conselleries. La secretaria d’Afers Exteriors se n’endú la major part: 35 milions, 18 més que en l’anterior exercici, és a dir, un augment del 107%. La secretaria general rep una inversió de 27 milions i la de Transparència, 1.300.000 euros.\nEl conseller ha defensat l’atribució de 6 milions i mig d’euros al desplegament de la xarxa de delegacions a l’exterior, que canvia ‘radicalment’ la lògica de la representació exterior. La intenció és que les delegacions actuïn com a ‘hubs territorials’ i mantinguin relacions bilaterals amb estats i actors internacionals, ha dit.\nEn resposta a les crítiques de Ciutadans i el PP, Romeva ha assegurat que aquesta partida no és pas cap despesa desmesurada ni injustificada. ‘Hem de parlar al món amb veu pròpia per contribuir als processos de reflexió que avui ens interpel·len de manera inqüestionable’, ha dit al·ludint al Brexit i a la crisi dels refugiats a la Mediterrània, entre més. També ha defensat el lideratge del departament en matèria de cooperació i de memòria històrica. En aquest darrer punt, ha destacat el programa d’identificació genètica i el pla de fosses.\nEl diputat de la CUP Carles Riera ha deixat clar que aquest no és el pressupost de la CUP i que caldria fer ‘més passes, amb voluntat decidida’ per tal que Catalunya es projecti al món. El seu suport als comptes públics –ha afegit– dependrà del compromís explícit i quantificat del govern tant pel que fa al procés com al rescat social. ‘Analitzarem els progressos que es vagin fent i prendrem una decisió en un sentit o en un altre’, ha dit. Centrant-se en el pressupost del departament d’Afers Exteriors, Riera ha valorat positivament la vocació republicana i el compromís amb el procés constituent. Ara, ha demanat que sigui més agosarat en cooperació internacional i en suport a la diplomàcia civil que, a parer seu, representen les entitats de catalans a l’exterior.\nPicabaralla amb Ciutadans i el PP\nTant Ciutadans com el PP han criticat durament els objectius fixats per la conselleria. Susana Beltrán, de Ciutadans, ha dit que les xifres del departament eren ‘contaminades de separatisme’ i que, malgrat encarregar-se de l’àrea de Transparència, aquesta conselleria era la ‘més opaca’. Segons que ha dit, no publica amb antelació l’agenda dels membres del govern i triga a donar resposta a les preguntes parlamentàries de l’oposició. ‘La defensa i promoció d’un referèndum independentista no és acció exterior’, ha recriminat al conseller.\nJuan Milián (del PP) ha retret al govern que faci ‘propaganda interna i partidista’ en lloc d’acció exterior, i que ‘jugui irresponsablement amb els sentiments i les emocions dels catalans’. ‘Algun dia se’ls girarà en contra’, ha advertit. A més, ha criticat l’acte que es farà el dia 24 al Parlament Europeu per explicar el procés a la cambra. ‘Es volen aprofitar de les institucions, que resulta que després es desmarquen de vostès’, ha dit. El diputat de JxSí Jordi Sendra ha replicat a Beltran i a Milián. ‘A Ciutadans i al PP els encanta fer demagògia. Cap d’aquests grups no té res a dir sobre els set bilions d’euros que es gastarà l’estat en lloguer de residències per ambaixadors i cònsols’, ha exclamat. A més, ha retret a totes dues formacions que menystinguessin el clam del 80% de la població catalana favorable al referèndum. Romeva ha preguntat a Ciutadans i el PP: ‘Per què tenen tanta por que la gent s’expressi i contribueixi al diàleg aquí o a Brussel·les. Per què els preocupa tant?’\nFerran Pedret (PSC) considera que si realment el govern pretén defensar els interessos dels catalans arreu també hauria de fer-ho en el marc de la conferència de presidents autonòmics. Respecte de les delegacions de la Generalitat a l’exterior, ha dit que els socialistes compartien la necessitat d’impulsar la projecció exterior de Catalunya, però ha qüestionat la projecció d’una delegació al Vaticà. ‘Quin sentit té? No s’aguanta per enlloc. No creiem que s’hagi de mantenir’, ha insistit. També ha demanat més diners per als casals catalans. El diputat de CSQP Joan Josep Nuet ha dit: ‘Uns altres pressupostos són possibles.’ Per ell, els que ha presentat el govern beuen massa dels executius d’Artur Mas. ‘No miren cap a la república. Són continuistes i van massa encarats al passat’, ha dit. Així mateix, ha reclamat més fons als casals catalans, a les entitats memorialistes –que ‘no tenen ni un duro’, segons Nuet– i a la cooperació internacional.


Ara sí: ha arribat l’hivern – Les Rades Grises\n4 de Juliol de 2016 26 de Novembre de 2020\nAra sí: ha arribat l’hivern\nImatge espectacular de la càrrega del gegant en la Batalla dels Bastards. / Foto: Movistar+\nLa sisena temporada de Joc de Trons ha posat el llistó molt alt. Més enllà de l’espectacularitat de les imatges, que suposen una fita en una sèrie de televisió, el desenvolupament argumental que proposa capbussa els lectors de la saga en una situació ben estranya. Com és sabut, bona part del contingut d’aquesta temporada ja no estava escrit per George R. R. Martin, de qui es continua esperant la finalització de Vents d’Hivern. I ara, què? El sentiment és ambigu: per una banda, el colofó de la sèrie és vibrant i deixa moltes trames interessants amb interrogants roents, de manera que compleix amb escreix l’objectiu de generar ansietat i ganes de més als seguidors. De l’altra, però, com a lector em quedo amb la sensació que tot ha passat massa de pressa i superficialment: m’han donat el plat fet sense saber com s’han cuinat els ingredients.\nHi ha moltíssim material i especulacions a la xarxa amb webs especialitzades en la sèrie. Per això aquí em limitaré a comentar alguns aspectes que m’han semblat interessants.\nBran Stark. / Foto: Movistar+\nBran, Lyanna i el Rei del Nord\nLes visions de Bran són un element de gran valor narratiu per donar més contingut a la sèrie fent mirades al passat. L’evolució de Bran fins esdevenir el nou Corb de Tres Ulls sembla precipitada. Però en el darrer capítol els flashbacks de Bran desvetllen un dels misteris de la saga: qui és la mare de Jon Neu? Ara ja sabem que té sang Stark, però no precisament per part de Ned Stark, sinó de la germana d’aquest, Lyanna, mentre que el pare probablement és el príncep Rhaegar Targaryen. És una combinació explosiva que, ja es veurà, podria avançar una aliança (matrimonial?) de la Reina Daenerys en un futur amb Jon Neu-Stark per combatre la Gran Guerra que ve del Nord.\nDe la trama de Bran és rellevant també l’aparició de l’oncle Benjen Stark -a qui alguns han volgut relacionar amb el personatge de Mansfredes-. Fa la impressió que el paper de Benjen és purament oportunista per a l’acció televisiva, mentre que el relat de Martin ha d’aportar encara moltes pàgines d’aprofundiment. L’altre desenllaç emocionant és la mort d’Hodor i, sobretot, com s’encadena el poder de Bran amb la deficiència intel·lectual d’aquest personatge que, des de petit, quan queda trastocat per una mena d’atac epilèptic, sap que el seu destí està lligat al del jove Stark, tolit però poderós.\nJon Neu. / Foto: Movistar+\nSansa Stark. / Foto: Movistar+\nEncara amb els Stark, una de les escenes més emocionants de la sisena temporada, per a mi, és el retrobament de Sansa amb Jon al Mur. És la primera alegria que tenen els Stark en molt temps, i es troba a faltar més recorregut en la relació entre ambdós personatges. Un dels dèficits de la sèrie és que, amb l’objectiu de mantenir actives les múltiples línies argumentals, moltes d’elles esdevenen lleugeres com paper de fumar: un cas evident és el viatge de Samwell Tarly. El seu destí és la Ciutadella i creiem que està destinat a ser un gran Mestre, un savi que aportarà equilibri i sentit comú als governants que juguen al joc de trons. Però el seu pas per la pantalla ha estat molt frugal: un sopar al Castell de Santa Florentina i una vista espectacular de la biblioteca que molts comparen amb Alexandria.\nDaenerys i Tyrion a Meereen. / Foto: Movistar+\nDaenerys i Tyrion\nAdmetem que un dels peatges de la versió televisiva és la simplificació. En el cas de Tyrion Lannister, els guionistes reblen el clau del nan enginyós, amb frases ja mítiques com “Jo bec i sé coses“. Fantàstica. Però queda coix, al meu parer, el vincle amb Daenerys, que no sembla pas tan fort com perquè al final ella el nomeni Mà de la Reina, en una escena en què el rostre de Tyrion sembla expressar que aquest moment dóna sentit a tot el que ha fet fins ara.\nEls personatges secundaris de l’Immaculat Cuc Gris i l’exesclava Missandei resulten decebedors i superflus, amb escenes buides (però barates de rodar en estudi) en contraposició amb les espectaculars aparicions dels dracs. Es troba a faltar el carisma de Sir Barristan Selmy i la fidelitat de Jorah Mormont -superarà l’escatagrisa?\nDaenerys sembla contra les cordes al principi de la temporada quan és capturada pels khals però tot seguit revela el seu poder amb una jugada estel·lar i una mica “pel·liculera”, tot s’ha de dir. En canvi, es passa de puntetes en allò que la fa especial, que és el seu lligam emocional amb els dracs i, concretament, amb Drogon. L’aliança amb els germans Greyjoy és també precipitada, però resol el tema dels vaixells i posa en safata l’esperat retorn de Daenerys a Westeros a lluitar pel Tron de Ferro.\nI qui tenim ara al Tron de Ferro? Aquesta potser ha estat la sorpresa majúscula d’aquesta temporada. L’esclat del Gran Septe de Baelor, amb els Tyrell, el Pardal Suprem i els seus lacais i bona part dels nobles de Port Reial, ens va deixar amb la boca oberta. Cersei Lannister, l’ambició personificada, capaç de qualsevol cosa per conservar el poder, seu ara amb les urpes arrapades al Tron de Ferro, vestida amb coll alt com la gran vídua negra. Amb el suïcidi del pusil·lànime Rei Tommen, Cersei perd el darrer fill que li quedava, i amb ell s’evapora el que li resta d’humanitat. Té tothom en contra, i els enemics són poderosos, però ja veurem a quin preu ven la seva pell.\nArya Stark als carrers gironins de Braavos. / Foto: Movistar+\nEl personatge d’Arya Stark és un dels millors de tota la saga i en aquesta temporada brilla amb llum pròpia. El patiment terrorífic d’aquesta nena que fuig de la guerra i la soledat per anar a refugiar-se entre els servents del Déu de Molts Rostres té per fi recompensa. S’ha refet de les adversitats i ha guanyat l’enteresa per retrobar-se amb la seva pròpia identitat, encara que amb un poder afegit. L’escena final al menjador de Walter Frey és fastigosa, com tot el que passa en aquest saló, però la venjança d’Arya Stark d’Hivèrnia sembla que no tindrà aturador, i la seva llista inclou altres noms com Cersei Lannister… Per cert, es tornarà a creuar Arya amb el ressuscitat Sandor Clegane? Quin paper li han reservat els déus al Gos?\nSón molts els interrogants que ens continua generant una història tan àmplia com aquesta. On és Gendry, el fill bastard de Robert Baratheon? Com s’explica que el llop de Robb Stark fos tan important i, en canvi, en Fantasma no aparegui a la batalla per recuperar Hivèrnia? (Sembla que per qüestions pressupostàries es va preferir incloure el gegant…) Quin paper jugarà Sansa i fins a quin punt es deixarà influenciar per l’ambició de Dit Petit? Serà un escull Euron Greyjoy per als plans de Daenerys? Quin destí li espera a Melisandre? Si ha arribat l’hivern amb el corb blanc, vol dir que la setena temporada veurem la invasió de la gran amenaça del nord del Mur, o no? Sembla que l’HBO farà encara dues temporades més, per tant, és presumible que la Gran Batalla contra Els Altres sigui el final, a la vuitena temporada. Quin poder assolirà Bran com a Corb de Tres Ulls? I Jaime Lannister? Com reprendrà ara la relació amb la seva germana? Es tornaran a enfrontar Brienne de Tarth i Jaime Lannister? Veurem Lady Cor de Pedra (Catelyn)?…\nEl Pardal Suprem a les escales de la catedral de Girona. / Foto: Movistar+\nPer als seguidors catalans, la sisena temporada tenia l’encís especial del rodatge a Girona i, en menor mesura, al Castell de Santa Florentina de Canet de Mar, com a llar de la Casa Tarly. Com han repetit els productors en diferents ocasions, realment els carrers del Barri Vell de Girona són escenaris ideals per a una sèrie com aquesta. Hem vist escenes espectaculars com la de les escales de la catedral, i també les desventures d’Arya Stark. Però el Septe de Baelor ha esclatat pels aires i Arya ha fugit de Braavos, per la qual cosa sembla poc probable que la capital gironina torni a ser plató de Joc de Trons. Veurem.\nPublicat a Fantasia, Fantasia èpica, TelevisióEtiquetat Game of Thrones, george r r martin, Girona, GoT, HBO, Joc de TronsDeixa un comentari\n← Sanderson, desbocat\nMunné-Jordà, Ruiz i Valor, finalistes dels Ictineu →


El blog de la Boscana | La Boscana participa al 28è concurs Joves Cuiners Àngel Moncusí\nPosted at 10:02h in General\tby\txarxes\nUn total de 14 cuiners van participar aquest 6 de març a la 28a edició del concurs Joves Cuiners Àngel Moncusí que es va celebrar a l’Escola d’Hoteleria i Turisme de Lleida. La Boscana va ser-hi present de dues maneres: a través del cuiner Albert Graells com a participant del certamen; i de Robert Vidal com a membre de l’equip del jurat, en representació del nostre xef Joel Castanyé. El guanyador del concurs va ser Genís Costa Pont del Níam Restaurant de Tàrrega, a qui des d’aquí donem l’enhorabona.\nEls 14 aspirants a guanyar el títol havien de preparar un plat principal i unes postres. El que no van saber fins a última hora van ser els ingredients secrets: xai per al primer i pera de Lleida per a les postres. Albert Graells va presentar com a primer plat xai impregnat amb aromes de la terra; i de postres, espuma de pera, crumble de xocolata i melós de crema de pera caramelitzada acompanyat d’un sorbet de pera. Graells va valorar molt positivament la seva participació en el concurs: “Aquest és el segon any que participo i m’he sentit més segur i amb pocs nervis. Estic molt content amb el resultat i puc dir que he gaudit molt a la cuina”. A més, va posar en relleu la importància que Lleida aculli esdeveniments gastronòmics com aquest per tal de potenciar i donar a conèixer “l’alta gastronomia que tenim a Lleida”.\nEl jurat estava format per uns membres molt especials: els 3 xefs dels restaurants amb estrella Michelin de Lleida i el guanyador del concurs de Joves Cuiners Àngel Moncusí de l’edició anterior. Així doncs, hi havia Xixo Castaño, del Malena (Gimenells); Zaraida Cotonat del Fogony (Sort); Albert Capdevila guanyador del Joves Cuiners 2016; i Robert Vidal -en representació de Joel Castanyé per La Boscana-.\nLa cita anual dels joves cuiners lleidatans s’ha consolidat com un dels esdeveniments amb més rellevància i prestigi del país. A més de promoure la cuina entre els joves cuiners, potencia la cultura gastronòmica del territori lleidatà. Val a dir que el Joves Cuiners Àngel Moncusí és un dels concursos de cuina més antics i consolidats a Catalunya i la resta del país. La primera edició d’aquest certamen va tenir lloc l’any 1989.\nDes de La Boscana fem un balanç molt positiu de la nostra presència a aquest esdeveniment i agraïm el tracte rebut per part de l’Escola d’Hoteleria i Turisme de Lleida.\nÀngel Moncusí, concurs cuina, gastronomia, la boscana


Lletres - Club de lectura Zoom “Mar d’estiu”, de Rafel Nadal - Agenda.ad\nClub de lectura Zoom “Mar d’estiu”, de Rafel Nadal\nDimarts 8 de juny del 2021\nS’acosta l’estiu i és un bon moment per llegir les refrescants pàgines de Rafel Nadal, un autor estimat a Andorra i que fa alguns mesos va fer una xerrada organitzada per la Biblioteca d’Encamp. Una aproximació sentimental al Mediterrani, als petits plaers de la vida, i una invitació a observar i descobrir les històries dels llocs i de les persones que l'habiten.\nLa lectura del llibre, que descriu molt bé l’entorn natural del Mediterrani entre vinyes i pinedes, ens acosta a les actvitats del projecte Floralab previstes per les biblioteques d’Encamp. Promogut a Andorra pel CENMA, aquest projecte transfronterer té l’objectiu de preservar la flora visualitzant la relació entre les persones i el territori.\nA Mar d'estiu, llibre dividit en tres parts, Nadal ret homenatge a la mar de la seva infància i joventut.\nA la primera part, l'autor parla del perquè la Mediterrània, què és i quin significat té el mar per a ell. En una segona banda, Nadal relata els seus viatges per diversos llocs del Mediterrani com Stromboli, Icària, Hidra i Portlligat. Per a la descripció de cada un d'aquests espais l'acompanya el relat de les experiències, records i reflexions que li evoquen. En la tercera i última part del llibre, l'autor narra el retorn, una reflexió sobre l'experiència del viatge i el paper que ha tingut la Mediterrània en la història i el desenvolupament de la cultura occidental.