Anar a: [ Alca ] [ Alcan ] [ Alce ] [ Alcoi ] [ Alcover ] [ Alcudia B ]\nLa llengua és la meva pàtria i la vull liure. (Jaume Cabré i Fabré)\nAlcacer i Grau, Josep (València, 1910 – 1977) Arqueòleg. Era membre del Servei d'Investigació Prehistòrica de València. Ha participat en excavacions de jaciments valencians i publicat treballs sobre prehistòria del País Valencià, especialment sobre l'edat del bronze, com el Catálogo de la colección Federico de Motos en el Museo de Prehistoria de Valencia (1972).\nAlcadena, puig de s' (Alaró, Mallorca Septentrional) Muntanya (817 m alt). De vessants esquerps i cim aplanat, situada entre els torrents de Solleric i d'Almadrà. Pertany a la tercera sèrie tectònica de la serra de Tramuntana de Mallorca. Al vessant meridional es troba la possessió de s'Alcadena, a la qual pertany aquesta muntanya.\nAlcahalí (Alcanalí, Marina Alta) Altre nom del poble, especialment com a parròquia.\nAlcaide, Josep (València, 1795 - País Valencià ?, 1860) Gravador. Estudià a Roma, sota el mestratge de Marchetti, i hi deixà obres notables.\nAlcaide, Marià (València, 1790/94 - País Valencià ?, s XIX) Pintor. Deixeble de l'Acadèmia de Sant Carles; passà a Madrid i després (1822-23) a Itàlia. Treballà a Roma i a Nàpols. La seva expecialitat fou la pintura de paisatges i monuments en quadres de petites dimensions.\nAlcaidús (Alaior, Menorca) Possessió, prop del límit amb Maó. A la seva vora es troba el poblat talaiòtic de Sant Vicent d'Alcaidús.\nAlcaissia, l' (Sollana, Ribera Baixa) Antiga alqueria, entre la vila i la d'Almussafes, prop de l'Albufera. Fou donada per Jaume I als montpellerins que l'acompanyaren a la conquesta de València.\nAlcalà (Sant Boi de Llobregat, Baix Llobregat) Antic nom de la ciutat de Sant Boi.\nAlcalà (Llombai / Real de Montroi, Ribera Alta) Despoblat i antic castell. Les runes del castell són anomenades el castellet dels Alcalanets. Situat a la vall dels Alcalans, vora el riu Magre. Segons la Crónica d'Alfons X de Castella, el Cid, en una de les seves accions militars pel regne de València, féu presoner el seu alcaid. Aquest lloc donà nom a la vall d'Alcalà, coneguda més tard amb la denominació de vall dels Alcalans.\n10 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcalà, batllia d' (Baix Maestrat) Antiga comanda del maestrat de Montesa, que comprenia la vila Alcalà de Xivert i els castells de Xivert i de Polpís amb els termes respectius.\nAlcalà i Martínez, Jaume (País Valencià, s XVIII) Cirurgià. Després d'estudiar a València marxà a Alemanya, on es formà al costat de Lorenz Heister. Retornà a València, on exercí la seva activitat professional i arribà a ésser president del Col·legi de Cirurgians i cirurgià major de l'hospital militar. La seva principal contribució és continguda en l'obra Disertación médico-quirúrgica sobre una operación cesárea executada en mujer, y feto vivos (València, 1753), en la qual exposa una operació d'aquest tipus practicada personalment per ell. Alcalà destaca com a defensor de la cesària en una època que l'opinió general n'era contrària.\nAlcalà d'Alfàndec (Benifairó de Valldigna, Safor) Despoblat i antic castell, situat als contraforts septentrionals del Mondúver. Rep popularment el nom del castell de la Reina Mora.\nAlcalá de Henares, tractat d' (Alcalá de Henares, Madrid, 1308) Tractat signat entre Jaume II de Catalunya-Aragó i Ferran IV de Castella. Els dos sobirans s'havien prèviament entrevistat al monestir de Santa Maria de Huerta (Sòria). Amb motiu de l'atac conjunt que preparaven contra Granada, acordaren que d'aquest regne, reservat a la conquesta de Castella, en fos separada una sisena part (regne d'Almeria), per al rei català.\nAlcalà de la Jovada (Marina Alta) Antic nom del muncipi de la Vall d'Alcalà.\nAlcalà de Xivert (Baix Maestrat) Municipi: 167,97 km2, 159 m alt, 7.233 hab (2014). Comprèn tres sectors: la zona costanera, amb el llogaret de Capicorb; el corredor pre-litoral, separat de la costa per les serres de Xivert, drenat per la rambla d'Alcalà i on es troben les restes del castell de Xivert; i la Vall d'Àngel, on hi ha el caseriu del mateix nom. L'agricultura és majoritàriament de secà (cereals, garrofers, ametllers, oliveres i vinya) i una petita part de regadiu. La ramaderia, la cria d'animals de granja i algunes petites indústries són el complement econòmic a l'agricultura. Pesca i turisme a la costa. La vila, situada vora la carretera i la línia de ferrocarril, posseeix una gran església parroquial construïda entre el 1735 i el 1766 amb un campanar de 68 metres d'altitud i una triple portada neoclàssica a la façana. El 1316 l'orde de Montesa constituí la batllia d'Alcalà. El terme comprèn, a més, el poble d'Alcossebre, els despoblats d'Almedíxer i de Castellnou. Ajuntament (en castellà)\nAlcalá Zamora y Torres, Niceto (Priego de Córdoba, Andalusia, 1877 - Buenos Aires, Argentina, 1949) Polític i jurista. President de la II República Espanyola (des/1931 - 7/abr/1936). Durant el seu mandat es mantingué en una posició conservadora, per aixó topà tant amb els partits d'esquerra com amb els de dreta, els quals frenà en ocassió de la repressió del 1934. Després del triomf del Front Popular, fou destituït per les corts, per iniciativa dels partits d'esquerra.\nAlcalalí (Alcanalí, Marina Alta) Altre nom amb que també és coneix el poble.\nAlcalanets, castellet dels (Ribera Alta) Altre nom de les restes de l'antic castell d'Alcalà, a la vall dels Alcalans.\nAlcalans, vall dels (Ribera Alta) Vall que comprèn la conca mitjana del riu Magre, entre les serres de Castellet (oest) i Talaguera (est). Comprèn les viles de Llombai, Catadau i Tous.\n20 PAÍS VALENCIÀ - COMARCA\nAlcalatén, l' (País Valencià) Comarca: 648,7 km2, 16.991 hab (2008), capital: l'Alcora. A la regió de Castelló, situada entre Aragó, l'Alt Maestrat, la Plana Alta, la Plana Baixa i l'Alt Millars. És una comarca accidentada, als contraforts del Maestrat i en la transició a la Plana, l'eix fluvial de la qual és el riu de Llucena. Des d'un punt de vista geomorfològic, tota la comarca és accidentada pel Sistema Ibèric. Hi apareixen relleus de cuestas al sector de la Penyagolosa (1.814 m d'alt), punt culminant del País Valencià, que presideix un seguit de valls estretes, excavades pels rierols en els materials cretacis, que separen diversos altiplans d'uns 1.000 m d'altitud mitjana. Típicament mediterrani, només es modificat per l'altitud; les pluges anuals oscil·len entre els 400 mm en els sectors baixos i els 700 mm en els de muntanya, tots amb marcat eixut estival. Les temperatures són molt suaus, amb mitjanes anuals que se situen entre els 16 i els 18 ºC. La xarxa hidrogràfica, de règim torrencial, és formada pel... Segueix...\nAlcalatén, tinença d' (País Valencià) Antiga jurisdicció senyorial. Coneguda també amb els noms de baronia i de senyoria d'Alcalatén, que comprenia les viles de Llucena, l'Alcora, les Useres i Xodos, els pobles i llogarets de Figueroles d'Alcalatén, Costur, Araia, la Foia d'Alcalatén i els actuals despoblats de Torrocelles i de Benagualit. El centre de la senyoria era el castell d'Alcalatén, actualment enrunat, aturonat a l'esquerra del riu o barranc de Llucena, prop de la vila de l'Alcora. Aquest castell fou conquerit el 1233 als musulmans pel cavaller aragonès Eiximèn d'Urrea, que el rebé en feu de Jaume I junt amb tot el territori de la tinença; a la mort de Pedro Pablo Abarca de Bolea, desè comte d'Aranda, ministre de Carles III i de Carles IV d'Espanya, la senyoria d'Alcalatén passà a la casa ducal d'Híxar.\nAlçamora, Bernardí (País Valencià, s XVII) Pintor. És autor del quadre representant Jaume I el Conqueridor, posat a l'Arxiu Municipal de València i fet per encàrrec dels Jurats en 1631, per a ornat de la Sala Daurada de la Casa de la Ciutat.\nAlcampell (el Campell, Llitera) Grafia tradicional.\nAlcanà (la Romana de Tarafa, Vinalopó Mitjà) (o Alcanar) Caseriu, al peu i a occident de la serra de Forna.\nAlcanada (Alcúdia de Mallorca, Mallorca) Possessió, a la costa meridional de la península del cap d'es Pinar. El 1934 hom hi construí es Poble Espanyol, una de les primeres urbanitzacions turístiques de Mallorca; aquesta funció ha estat notablement augmentada amb altres instal·lacions d'hostalatge i d'estiueig. L'illa d'Alcanada es troba enfront d'aquesta possessió, a la badia d'Alcúdia; té 140 per 190 m (d'est a oest), i es separada de la costa per un freu impracticable, de 140 m d'amplada. Hi ha un far.\nAlcanalí (Marina Alta) Municipi: 14,40 km2, 230 m alt, 1.401 hab (2013). (o Alcalalí, ant: Alcahalí) Situat a la vall de Xaló, entre el Puig de Segili i el coll de Rates, al nord-est d'Alacant. Hi predomina l'agricultura de secà, dedicada sobretot a la vinya, així com també oliveres, cereals, garrofers i ametllers. El riu de Gorgos permet conreus de regadiu. La part muntanyosa és ocupada per pinedes, matollars i pasturatge. S'elaboren panses. El poble, situat a l'esquerra del riu de Gorgos, s'agrupa entorn de l'església parroquial, on és venerada una imatge del Crist de la Salut. El terme comprén l'antic municipi de la Llosa d'Olocaive i el caseriu de Mosquera, antigues alqueries islàmiques. Àrea comercial de Gandia. Ajuntament\nAlcanalí i Mosquera, baronia de (País Valencià) Jurisdicció senyorial, creada el 1616. Comprenia els llocs d'Alcanalí i de Mosquera.\nAlcanar (Montsià) Municipi: 47,1 km2, 72 m alt, 9.637 hab (2014). Estès al llarg de la costa, a llevant de la serra del Montsià i al límit amb el País Valencià. És el municipi més meridional de Catalunya. L'economia tradicional es basa en l'agricultura de regadiu, l'apicultura i la pesca, activitats complementades actualment pel turisme. El 15 d'agost s'hi celebra la festa de bous. L'església de Sant Miquel, d'estil renaixentista, presenta voltes amb nervadures gòtiques. Dins el terme es troben el santuari del Remei d'Alcanar i el despoblat de Benifallim. A la costa, el barri marítim de les Cases d'Alcanar, originalment un barri pescador, ha estat transformat en centre d'estiueig gràcies a les seves platges de sorra fina. Ajuntament - Estadístiques - Consulta de dades - Informació diversa - CD Alcanar - Festes Quinquennals - Institut Sòl-de-riu\nAlcanar, comanda d' (Alcanar, Montsià) Comanda de l'orde de Sant Joan de Jerusalem, creat el 1449 que comprenia la vila. Fou segregada de la comanda o batllia d'Ulldecona l'any 1449.\nAlcanella (Escorca, Mallorca) Possessió. Situada al vessant meridional de la serra de Tramuntana, a la capçalera del torrent d'es Picarols.\nAlcanó (Segrià) Municipi: 21,12 km2, 214 m alt, 242 hab (2014). Situat al sud-est de la comarca, al límit amb la de les Garrigues, al sud de Lleida. Drenat per una sèrie de barrancs que desguassen a la vall del Secà. L'economia del municipi es basa en l'agricultura de secà: cereals, oliveres i arbres de fruita seca, complementada per la ramaderia ovina i porcina i una indústria limitada a alguns productes agrícoles. Les terres de conreu, relativament repartides, són explotades principalment pels propietaris. La població experimentà un augment al començament del s. XX fins el 1920; des d'aleshores ha anat disminuïnt. El poble conserva un casal de pedra amb grans finestrals gòtics. Àrea comercial de Lleida. Ajuntament - Estadístiques - Consulta de dades - Escola d'Alcanó\nAlcántara Riesta, Paulino (Ilo-Ilo, Filipines, v 1897 – Barcelona, 1964) Jugador de futbol del F.C. Barcelona, amb el qual fou dotze vegades campió de Catalunya i cinc vegades campió d'Espanya. Interior esquerra resolutiu, intervingué en 412 partits oficials i marcà 381 gols; el seu xut a passat a la història del futbol com el més potent i eficaç (a Bordeus, en marcar un gol, la pilota esbotzà la xarxa).\nAlcàntera, baronia d' (Alcàntera, Ribera Alta) Jurisdicció senyorial creada el 1464 i concedida a Elvira de Ribelles, casada en segones noces amb Joan de Montagut. De la família Montagut passà a la dels Sorell, comtes d'Albalat i barons de Beneixida.\nAlcàntera, l' (Sella, Marina Baixa) Caseriu, situat a l'esquerra del barranc de l'Arc.\nAlcàntera de Xúquer (Ribera Alta) Municipi: 3,4 km2, 33 m alt, 1.350 hab (2014). Situat a la vall de Càrcer, a la dreta del Xúquer, al sud-oest de València. La principal activitat econòmica del municipi és l'agricultura de regadiu, que es nodreix de les aigües del riu Càrcer, de les sèquies d'Escalona i Carcaixent i les del riu de Sallent, i es destina principalment als tarongers, les hortalisses, els cereals i l'arròs. De secà s'hi cultiva oliveres, vinya i garrofers. Ramaderia. L'activitat industrial es redueix als magatzems de preparació de taronges. El poble sofrí, el 1748, un terratrèmol que va destruir, entre altres edificis, l'antic palau senyorial. Àrea comercial de Xàtiva. Ajuntament\nAlcanyís, Lluís (València, s XIV – 1506) Catedràtic de medicina. Fou un dels fundadors de l'escola per a cirurgians creada a València el 1462. Primer professor de medicina de la Universitat de València. Entre les seves obres sobresurten: Regiment preservatiu e curatiu de la pestilencia (v 1490) i l'obra poètica Les trobes en lahors de la Verge Maria (1474). Fou cremat viu per la Inquisició.\nAlcanyís, Miquel (València, s XV – Illes Balears, s XV) Pintor de l'escola valenciana. Documentat entre el 1421 i el 1434, a Mallorca. D'estil naturalista propi del gòtic internacional i influït per Marçal de Sax, li són atribuïts els retaules de la Santa Creu (v. 1432, Museu de Belles Arts de València) i el de Sant Joan (repartit entre el Metropolitan Museum i la Hispanic Society, de Nova York). També era conegut per Mestre de Gil i Pujades.\nAlcaramit (Borriana, Plana Baixa) Despoblat al sud de la ciutat. Ha donat nom a una partida i a la sèquia d'Alcaramit.\nAlcarràs (Segrià) Municipi: 114,3 km2, 137 m alt, 9.252 hab (2014). Situat a la dreta del Segre, al límit amb l'Aragó. Regat per sèquies i canals provinents del canal d'Aragó i Catalunya, la seva agricultura és, bàsicament, de regadiu: cereals, farratges i arbres fruiters. També és important la ramaderia de bestiar porcí, boví i oví i l'aviram, eix d'una fira ramadera que té lloc el 28 d'agost. L'aigua d'Alcarràs, clorurada sòdica i ferruginosa, indicada per a malalties de la pell i de la nutrició, hi ha estat objecte d'explotació. El terme municipal comprèn, a més, els llogarets i antics termes de Montagut i de Vallmanya, on hi ha una casa senyorial del s. XVII, peces de ceràmica romana i algunes sepultures megalítiques. Àrea comercial de Lleida. Ajuntament - Estadístiques - Consulta de dades - Circuit d'Alcarràs - Associació Excursionista l'Aspardenya - Institut\nAlcarràs (Balaguer, Noguera) (ant: Alcorràs) Un dels tres antics castells de la vila, situat darrera la Suda, el castell principal. El 1102 fou donat pel comte d'Urgell Ermengol V al bisbe d'Urgell.\nAlcarràs, sèquia d' (Segrià) Antiga sèquia d'origen romà que regava les terres del pla de Lleida, a la dreta del Segre. És probablement, junt amb la sèquia de Torres, de l'esquerra del riu, l'origen dels regs de l'horta de Lleida. Prenia l'aigua vora les actuals comportes de la Canadenca i 1497.\n42 PAÍS VALENCIÀ - MUNICIPI\nAlcàsser (Horta del Sud) Municipi: 9,01 km2, 15 m alt, 9.527 hab (2014). Situat en una plana de regadiu que es nodreix amb aigua de la font de Ninyerola, de la sèquia reial del Xúquer i també del subsòl. L'agricultura de secà i una determinada activitat industrial (serradora i mobles) completen, amb el regadiu, l'activitat econòmica del municipi. La vila és situada a la dreta del barranc de Picassent, a poca distància de la vila del mateix nom. El palau baronial, aixecat, probablement, sobre una antiga fortificació islàmica, va ser transformat en casa de la vila. A l'església parroquial, acabada de construir el 1805, s'hi venera, en una capella afegida posteriorment, la talla de fusta del Sant Crist de la Fe. Ajuntament\nAlcàsser (el Poblenou de Benitatxell, Marina Baixa) Partida i antic caseriu, al límit amb el terme de Teulada.\nAlcàsser, baronia d' (Alcàsser, Horta) Jurisdicció senyorial creada el 1443 i que comprenia la vila. Concedida a Joan Català i Sanoguera. Passà successivament a les famílies Torres, Figueres, Ferrer, Castellví, Mercader i Núñez-Robres, que la posseeixen actualment.\nAlcatí, l' (València, Horta) Antic sector de l'Albufera. Es trobava entre les illes del Palmar i de l'Estell, i la Devesa. Actualment és un petit estany on aflueixen la Sequiota, la sèquia Nova i la sèquia del racó de l'Olla. Desguassa al mar per la gola del Perellonet. Es troba dins el terme municipal de la ciutat.\nAlcau (Llíber, Marina Alta) Partida i caseriu. Al nord de la serra de Bèrnia. El barranc d'Alcau, que neix en aquest indret, desguassa al riu de Gorgos, per la dreta, junt al poble de Llíber.\nAlcaufar (Sant Lluís, Menorca) Caseriu. És un dels centres turístics més importants de l'illa. Originàriament era una possessió de la companyia de Consell situada prop de la cala d'Alcaufar, oberta a la costa oriental de l'illa. A la platja d'aquesta cala, deserta el 1896, hi fou bastida una\nAlcaula (Borriana, Plana Baixa) Despoblat.\nAlcayne i Armengol, Vicenç (València, 1817 – s XIX) Polític, escriptor i arquitecte. Fou regidor de València en 1869 i batlle el 1870, arran de la revolució cantonal. Federalista fervent, escriví alguns opuscles polítics. Publicà treballs d'interès sobre arquitectura i urbanisme.\nAlcázar, Mariana (València, 1739 – Madrid, 1797) Actriu de diversos gèneres. Actuà principalment a Madrid; amb les seves caracteritzacions còmiques motivà sorollosos apassionaments del públic.\nAlcedo, casa d' (la Pobla de Vallbona, Camp de Túria) Veure> la Casa d'Alcedo.\nAlcedo, forn d' (València, Horta) Veure> el Forn d'Alcedo.\nAlcia (Bolulla, Marina Baixa) Despoblat. Pertanyia a la parròquia i baronia de Bolulla el s XVI. Era lloc de moriscs, que es despoblà arran de l'expulsió del 1609.\nAlcina i Franch, Josep (València, 1922 - Madrid, 28/oct/1991) Historiador. Estudià a València i a Madrid i s'especialitzà en antropologia i cultura sud-americanes. Anys més tard guanyà la càtedra d'arqueologia americana de la universitat Complutense de Madrid. Entre les seves obres cal destacar, entre d'altres: Manual de Arqueología Americana (1965), Fuentes indígenas de México (1956), América en la época de los Austrias (1962), La arqueología antropológica en España (1975), Arqueología de Chinchero (1976) i Arte y antropología (1982).\nAlciri (Monòver, Vinalopó Mitjà) Caseriu, situat entre el Fondó de Monòver i el coll de les Salines.\nAlcobé i Noguer, Santiago (Barcelona, 1903 – 1977) Antropòleg i metge. Catedràtic d'Antropologia a la Universitat de Barcelona des del 1941, en fou rector del 1963 al 1965. Col·laborador del Consejo Superior de Investigaciones Científicas, va centrar les seves recerques en els estudis bioantropològics de determinades poblacions del Pirineu, del Sàhara occidental i de la Guinea.\nAlcoberro i Clarós, Josep (Barcelona, 1877 – 1908) Hel·lenista. Realitzà una notable traducció de les faules d'Esop, emprant un català popular. També escriví unes Lliçons d'ortografia catalana, interessants per a l'època.\nAlcoberro i Pericay, Agustí (Pals, Baix Empordà, 18/nov/1958 - ) Escriptor i historiador. Catedràtic de geografia i història a l'ensenyament mitjà i ha fet col·laboracions sobre temes d'història i pedagogia en diverses revistes especialitzades. Inicià la seva tasca literària amb obres per a públic infantil i juvenil: El secret del doctor Gibert (1981), Set gates de vida (premi Lola Anglada 1986), Una troca embolicada (1988) i Els ulls de l'aiguamoll (1993). La seva primera novel·la per a públic adult, Retrat de Carme en penombra, obtingué el premi Sant Jordi de l'any 1988. Posteriorment publicà Procés a Anna Boixadós (1994).\nAlcocó (la Vila Joiosa, Marina Baixa) Caseriu, vora la cala d'Alcocó, limitada al nord per la punta d'Alcocó.\nAlcodar (Gandia, Safor) Despoblat, prop de l'antic castell de Bairén. La població musulmana hi restà després de la conquesta cristiana. A l'expulsió dels moriscs (1609), era habitat per 80 famílies musulmanes. No tornà a ésser repoblat.\nAlcodre, torre de l' (Alacant, Alacantí) Antiga torre de defensa, construida al cap de l'>Horta o cap de l'Alcodre, límit oriental de la badia d'Alacant.\nAlcofra (Cocentaina, Comtat) Partida, situada a la plana regada del terme.\n63 PAÍS VALENCIÀ - MUNICIPI\nAlcoi (Alcoià) Municipi i capital de la comarca: 129,9 km2, 562 m alt, 59.675 hab (2014). Situat al mig de la comarca, al nord d'Alacant i voltat de muntanyes. El desenvolupament urbanístic de la ciutat ha estat difícil; el nucli medieval es troba en un petit turó entre els rius Molinar i Barxell, que s'ajunten formant el riu d'Alcoi. Fins al s. XIX es formaren els barris industrials alcoians a les vores dels rius, i ja en l'època de la modernització de la indústria i de l'expansió demogràfica foren bastits els grans ponts que permeteren de construir en el pla de l'eixample en quadrícula, bé que aixó comportà que fos sacrificada una bona part de l'horta. POBLACIÓ.- El gran creixement demogràfic d'Alcoi tingué lloc en la centúria 1840-1940; a principi del s XIX tenia 12.000 hab; passà a 32.000 a final de segle; assolí els 45.000 l'any 1940, i, després de la crisi de 1945-55, continua augmentant lentament d'ençà del 1971. ECONOMIA.- Un petit percentatge de la població activa és agrícola, la qual es... Segueix...\nAlcoi, canal d' (Alcoi, Alcoià) Vall on hi ha la ciutat, voltada pel Montcabrer i la serra de Mariola, al nord, per la serra Biscoi, a l'est, per la serra del Carrascar d'Alcoi i la Carrasqueta, al sud, i per la Serreta i la serra de l'Ull del Moro, a l'est. La canal d'Alcoi és drenada pels barrancs del Molinar, del Barxell (els quals, units a la ciutat d'Alcoi, formen el riu d'Alcoi), del Troncar i del Cint (aquests dos darrers, afluents del barranc del Barxell).\nAlcoi, comtat d' (País Valencià) Títol senyorial creat el 1846 a sol·licitud de la milícia nacional d'Alcoi (Alcoià), per al tinent general Federico de Roncali y Ceruti, mort el 1857.\nAlcoi, governació d' (País Valencià, 1707 - 1833) Antiga demarcació administrativa, creada pel govern borbònic. Fou anomenada, també, govern, partit o corregiment d'Alcoi. El 1722 fou prevista l'anexió d'aquesta governació a la de Xàtiva, per al moment en què el corregidor aleshores titular, el mariscal de camp, Luis de Acosta, es morís o fos promogut a un càrrec més alt. Aquesta demarcació fou suprimida definitivament amb la divisió provincial.\n67 PAÍS VALENCIÀ - ART\nAlcoi, ploms d' (Alcoià) Plaques de plom amb inscripció ibèrica trobades al poblat de la Serreta d'Alcoi.\nAlcoi, riu d' (País Valencià) Riu (54 km), entre Alcoi (Alcoià) i Gandia (Safor). El més important dels situats entre el Xúquer i el Segura. Té la capçalera en els barrancs del Barxell i del Molinar, entre les serres de Mariola (nord) i d'Almudaina (sud). El curs alt, que segueix la canal d'Alcoi i la plana de Cocentaina, rep per la dreta el riu de Seta. A l'estret de l'Orxa, el riu perfora la serralada Prebètica (serra de la Safor), enfondit de 200 a 300 m. El curs baix, que rep per l'esquerra el riu de Vernissa, va dipositant els al·luvions que constitueixen la plana de la Safor, extrem meridional de la Plana Litoral Valenciana. Té un cabal notable però molt irregular, regulat en capçalera del pantà de Beniarrés. La vall ha estat l'únic camí possible entre les d'Alcoi i de Gandia, pel grau de la qual el riu desguassa al golf de València. La sèquia reial d'Alcoi i dues de menors permeten el regatge de petits horts a l'Alcoià i al Comtat i de tarongerars a la Safor.\nAlcoi, sèquia reial d' (Safor) Sèquia, construïda el s. XIII, després de la conquesta cristiana. És la més important de l'horta de Gandia, que pren l'aigua del riu d'Alcoi, per la dreta, a l'assut d'Alcoi o d'en Carròs, aigua avall de Vilallonga de la Safor i dins el seu terme municipal. La comunitat de regants dirigeix la distribució de l'aigua a través d'un sindicat general i de quatre juntes de sèquia.\nAlcoi i Làzaro, Eduard (Barcelona, 1930 – Mataró, Maresme, 1987) Pintor. Cultivador al principi d'un expressionisme primitivista, a partir de l'impacte de l'informalisme conreà un tipus d'abstracció geomètrica que recorda les màquines de Klee. Posteriorment arribà a una pintura de matèria, porosa i resseca, plena d'impulsos vitals. Des del 1956 s'integrà al grup Sílex, del qual formen part Planell, Hernández Pijuan i Rovira Brull.\n71 PAÍS VALENCIÀ - ESPORT\nAlcoià, Club Esportiu (Alcoi, Alcoià, 1929 - ) Club de futbol, fundat en fusionar-se els clubs Racing i Llevant. A partir de 1930-31 prengué part a les competicions oficials; formà part de la Federació Murciana de Futbol. Ascendí a Segona Divisió al final de la temporada 1941-42. Figurà a Primera Divisió les temporades 1945-46, 1947-48, 1948-49 i 1950-51.\n72 PAÍS VALENCIÀ - COMARCA\nAlcoià, l' (País Valencià) Comarca: 539,7 km2, 113.154 hab (2007), cap: Alcoi. Situat entre la Vall d'Albaida, el Comtat, la Marina Baixa, l'Alacantí, el Vinalopó Mitjà i l'Alt Vinalopó. És una regió abrupta i amb una estructura molt complexa en els contraforts orientals dels sistemes bètics. Des d'un punt de vista geològic, hi predominen els materials terciaris, triàsics i cretacis, llevat del miocè, del niocè i del quaternari, que en cobreixen els fons d'algunes valls i planes. Hi abunden les roques calcàries, sobretot les nummíliques (fòssils). El relleu diversifica tres regions diferenciades, afaiçonades per tants d'altres eixos fluvials. Al sector est, la conca de l'Alcoi, formada de l'aiguabarreig de diversos rierols i tancada per una sèrie de massissos, entre els quals destaquen els de Mariola (1.389 m) i d'Aitana (1.558 m); al sector meridional, la foia de Castalla, sinclinal, ocupada pel curs alt del riu Montnegre o Verd i situada a 600 m d'alt, i a l'oest, el pla de Villena i la conca del Vinalopó, l'única... Segueix...\nAlcoies, les (la Torre de les Maçanes, Alacantí) Caseriu, situat a la capçalera de la rambla de la Torre, al vessant meridional de la serra del Rontonar.\nAlcoja (Tibi, Alcoià) Caseriu, situat al vessant oriental del Maigmó, prop de la carretera de Sant Vicent del Raspeig a Castalla.\nAlcola, serra d' (Xalans / Xarafull, Vall de Cofrents) Serra dels dos municipis. Separa la vall del Cantabán de la rambla de Sácaras. El pic d'Alcola, cim d'aquesta serra (886 m alt), es troba al límit entre els dos termes municipals.\nAlcolea (Morella, Ports) Veure> la Pobleta d'Alcolea.\nAlcolea i Gil, Santiago (Falset, Priorat, 1919 - Barcelona, 30/jul/2008) Historiador de l'art del s XVI al XIX. Estudià a la universitat de Barcelona i féu el doctorat a Madrid. Professor agregat de la universitat de Barcelona des del 1965. Entre les seves obres sobresurten diversos volums sobre art. Es remarcable la seva tesi doctoral La pintura en Barcelona en el siglo XVIII. Participà a l'obra col·lectiva Historia de la pintura en Cataluña. En 1969 ha aparegut el seu assaig Escultura española.\nAlcoleja (Comtat) Municipi: 14,52 km2, 739 m alt, 199 hab (2013), (o Alcoleja d'Aitana). Situat entre la serra d'Aitana i la Serrella, al nord-est d'Alacant. De relleu accidentat, hi abunden els pasturatges i els boscos de pins i d'alzines. La base de l'economia local és l'agricultura, tant de secà (oliveres, arbres fruiters i, principalment, cereals) com de regadiu (fruiters -pereres i pomeres-, així com hortalisses per al consum local). La vila, assentada en un vessant de la serra d'Aitana, a l'esquerra del riu de Frainos, conserva el palau dels marquesos de Malferit, senyors d'Alcoleja. Dins el terme, a més dels despoblats de Benigama i de Beniafé i de les masies d'Aitana i de Riola, hi ha l'església i el caseriu de Seguró (en part, també, dins el terme municipal de Sella). Àrea comercial d'Alcoi. Ajuntament\nAlcoletge (Segrià) Municipi: 16,44 km2, 213 m alt, 3.270 hab (2014). Situat al límit amb la comarca del Pla d'Urgell, a l'esquerra del Segre i estès per les terrasses fluvials que acompanyen el curs del riu, la més alta de les quals apareix en forma fragmentària de turons-testimoni (el tossal d'Alcoletge i el tossal de la Nora) i que cap a l'est constitueix ja el pla d'Urgell, al nord de Lleida. L'agricultura és la base de l'economia i gairebé tota és de regadiu (pomeres, pereres, presseguers, blat, ordi, blat de moro i farratge), que utilitza l'aigua de les sèquies de Fontanet i de les Canals. La ramaderia bovina, ovina, porcina i la cria d'animals de\nAlcon i Calduch, Andreu (València, 1782 – 1850) Doctor en farmàcia i químic. Catedràtic de química a la Universitat de Madrid (1820-23). Fou diputat per València en set ocasions. En 1844 presidí el Congrés. Exiliat a Edimburg (1823) pel seu ideari liberal, retornà a la seva càtedra el 1830. Innovador en les idees científiques i en la docència.\nAlcon i Mateu, Prudenci (València, 1904 - 1976) Escriptor. És autor d'una notable producció poètica en català, esparsa a diverses publicacions.\nAlconàsser (Sóller, Mallorca Occidental) Possessió, situada prop de la costa, al sud de la muntanya de Muleta.\nAlcor, serra de l' (Baix Segura) Petita serra (334 m alt) situada al sud de l'horta d'Oriola, al límit entre el País Valencià i l'antic regne de Múrcia.\nAlcora, ceràmica de l' (l'Alcora, Alcalatén) Fàbrica de ceràmica i porcellana fundada el 1727, pel comte d'Aranda, Buenaventura Pedro de Alcántara Jiménez de Urrea y Abarca de Bolea, senyor d'Alcalatén, el qual obtingué de Felip V privilegis que facilitaren tant les importacions de primeres matèries com les exportacions a l'estranger i la venda al mercat interior, i li permeteren d'arraconar els petits tallers menestrals de terrissers que traballaven a l'Alcora. La manufactura, en el muntatge de la qual hom no planyé esforços, passà per tres èpoques ben determinades. La primera (1727-49) es caracteritzà per l'actuació dels mestres francesos Eduard Roux i Joseph Olerys, procedents de Marsella i Moustiers, que introduïren l'estil Bérain. En aquesta època foren reproduïts també temes i colors freqüents a la ceràmica francesa i holandesa de l'època, sobretot introduïts per Miquel Soliva. Les peces més corrents foren vaixelles, xocolateres, sucreres, aiguamans, pots de farmàcia, etc... Segueix...\nAlcora, l' (Alcalatén) Municipi i capital de la comarca: 94,9 km2, 279 m alt, 10.672 hab (2014). Estès en un territori més aviat pla, en la zona de transició cap a la Plana. Comprèn la conca baixa del riu de Llucena (o riu de l'Alcora), en el curs del qual ha estat construït el pantà de l'Alcora; inclou també un petit sector de la conca del Millars. Hi abunden els pasturatges i les terres de secà, dedicades a blat, oliveres, garrofers, ametllers i vinyes. Les terres són explotades directament pels propietaris. Les activitats industrials són cada vegada més importants, com l'activitat tradicional de la ceràmica de l'Alcora, que després d'alguns alts i baixos ha ressorgit en els últims anys i actualment és un dels principals centres productors dels Països Catalans. La població ha anat variant en funció d'aquests alts i baixos de la indústria ceràmica. La vila és assentada a la dreta del riu de Llucena, al peu d'un tossal al damunt del qual, i als seus costers, hi ha les ermites de Sant Cristòfol, de Sant Vicent i del Calvari. Dins el terme es troben les restes del castell d'Alcalatén, a més dels llogarets d'Araia i de la Foia d'Alcalatén (o el Regall). Ajuntament\nAlcoraia (Montuïri, Mallorca Oriental) Antiga possessió, situada al sud del terme. Ha estat dividida (Alcoraia Vell i Alcoraia Nou).\nAlcoraia, l' (Alacant, Alacantí) Partida rural i caseriu (521 m alt), al sud de la serra de l'Alcoraia, límit septentrional de l'Alacantí. Es comunica per carretera amb Sant Vicent de Raspeig.\nAlcossaiba (Borriana, Plana Baixa) Partida i despoblat.\nAlcossebre (Alcalà de Xivert, Baix Maestrat) Poble, situat a la costa, entre el cap d'Irta i el riu Segarra, al peu de la muntanya de Sant Benet. És un centre de turisme i d'estiueig (el 1960 ha havia 263 habitatges). Disposa d'un petit port. Les seves platges són les de les Fonts, del Carregador, de la Romana i del Moro.\nAlcosser (Alberic, Ribera Alta) Despoblat, situat entre la sèquia reial del Xúquer i aquest riu, prop de la confluència amb el riu d'Albaida. La seva església depengué d'Alzira fins que en fou separada, juntament amb el seu anex de Gavarda, al final del s XVI. Els seus habitants eren moriscs; el 1609, poc abans de l'expulsió d'aquests, era habitat per 165 famílies. Fou repoblat amb dificultat i, a causa de les freqüents riuades del Xúquer i del riu d'Albaida i, també, a causa de les destruccions de la Guerra de Successió, quedà gairebé deshabitat al s XVIII. El poble fou destruït, finalment, per la riuada del 1864. Formà part de la baronia d'Alberic.\nAlcosser de Planes (Comtat) Municipi: 4,7 km2, 350 m alt, 241 hab (2013). (ant: Alcosser de Gaianes o Alcosseret) Estès a banda i banda del riu d'Alcoi, prop de la seva confluència amb el riu d'Agres, al peu de la serra de Benicadell, al nord d'Alacant. La principal activitat econòmica del municipi és l'agricultura, amb predomini del secà (cereals, vinya, oliverars); al regadiu, poc extens, són conreades algunes hectàrees de cereals. Les terres, molt repartides, són explotades pels propietaris. La\nAlcosseret (Comtat) Nom antic del poble d'\nAlcotas, Las (Calles, Serrans) Caseriu, a la zona de llengua castellana del País Valencià, que forma un petit enclavat (2,19 ha), dins el terme municipal de Xelva, a pocs quilòmetres del límit amb Aragó.\nAlcover (Alt Camp) Municipi: 46,28 km2, 243 m alt, 5.131 hab (2014). Redosat, al nord, a les muntanyes de Prades, s'esten al sud per la plana del Camp de Tarragona. És travessat pel riu Glorieta. Prop de dues terceres parts del terme són ocupades per boscs, pasturatges, botjars i erms. L'economia gira entorn de l'agricultura de secà (vinya, avellaners, oliveres i garrofers) i de regadiu (avellaners, hortalisses i arbres fruiters), i sobretot, de l'avicultura; la ramaderia (bestiar porquí, boví i oví), en canvi, compta poc. La indústria esta molt relacionada amb les activitats agràries, i el segon diumenge d'octubre hi té lloc la Fira del Remei, de maquinària agrícola; també té força anomenada la pedra d'Alcover. La població tendeix a crèixer. La vila és emplaçada al peu de la muntanya, a l'esquerra del Glorieta; d'època medieval encara resten alguns fragments de les muralles i algun portal, a més de l'església romànica, dita la Vella o la Mesquita, que ha estat declarada monument històrico-artístic. L'actual església parroquial de l'Assumpció és d'estil renaixentista (s XVI-XVII), té el campanar inacabat. El terme comprèn també el santuari del Remei, els antics santuaris de les Virtuts i de Gràcia, els antics termes de Samuntà, de Bomburguet i de la Plana, així com nombroses masies. Alt Camp Informació - Ajuntament - Estadístiques - Consulta de dades\nAlcover, jaciment d' (Alcover, Alt Camp) Important jaciment paleontològic, de l'època del Triàsic Mitjà, que ha posat al descobert una important fauna representativa dels ambients de plataforma costanera de fa entre 240 i 223 milions d'anys. En aquest període de la història de la Terra, a l'Alt Camp hi havia un ambient costaner de poca fondària aïllat del mar i obert per barreres d'esculls de corall.\nAlcover, Josep Lluís (Palma de Mallorca, 1810 – 1834) Novel·lista i poeta. Fou professor de filosofia a Palma (1831) i nomenat membre de la Real Academia Greco-Latina de Madrid (1832). Deixà inèdita una novel·la, Alejandro y Salicio o la felicidad i diverses poesies (Poesías fugitivas).\nAlcover i Guitart, Pau (Barcelona, s XIX - Santa Coloma de Farners, Selva, 1832) Escriptor i advocat. Escriví alguns opuscles jurídics, poesies, i les tragèdies Viriato, Méjico rendida i La colonia. També conreà la pintura.\nAlcover i Maspons, Joan (Palma de Mallorca, 3/mai/1854 – 1926) Poeta, assagista i polític. Llicenciat en dret a Barcelona, exercí el càrrec de relator-secretari de l'audiència de Palma. Amic d'Antoni Maura, va presentar-se com a candidat del partit liberal, i fou elegit diputat a Corts (1893). Començà escrivint en castellà dins una línia romàntica, imitant Campoamor. D'aquesta etapa és el primer llibre Poesías (1887), el qual seguiren Nuevas Poesías (1892), Poemas y Harmonías (1894) i Meteoros (1901), on afegia nous poemes als ja publicats anteriorment. La crisi produïda per desgràcies familiars (mort de l'esposa i de quatre fills) crea un món interior del poeta, època en la qual sentint la necessitat d'expressió autèntica inicia el canvi idiomàtic, i començà a escriure en català. L'obra poètica catalana queda recollida en el llibre Cap al tard (1909), visions de la vida, costums i folklore mallorquins, amb una interpretació simbòlica i humanitzada del paisatge en poesies com La Serra, Notes... Segueix...\nAlcover i Sallent, Josep (Catalunya, s XIX – 1894) Enginyer. Va pertanyer a la primera promoció d'enginyers industrials i va dirigir "La Gaceta Industrial" (1865-90), on publicà més de tres-cents treballs. Autor de diverses monografies de caràcter divulgador.\nAlcover i Sureda, Antoni Maria (Santa Cirga, Manacor, Mallorca, 2/feb/1862 - Palma de Mallorca, 8/gen/1932) Eclesiàstic, lingüista, folklorista i publicista. Estudià al seminari de Palma on va llicenciar-se en dret canònic. Arribà a vicari general del bisbat. Col·laborà amb articles literaris i polèmics a diaris tradicionalistes. Va dedicar-se, des de jove, a recollir llegendes de tradició oral, usos i costums mallorquines. El 1885 publicà el seu primer llibre, Les cantarelles, amb el pseudònim de Jordi des Recó, al qual van seguir les Rondayes mallorquines (1896), col·lecció de contes de l'illa que aparegueren en tres volums i seguiren fins a vint-i-quatre i tingueren i tenen un gran èxit popular. Després del seu viatge a Catalunya, va donar a conèixer La lletra de convit (1901), en la qual exposava els propòsits i el mètode per fer el Diccionari de la Llengua Catalana, i inicià un recorregut per tots els països de llengua catalana en recerca de material. Amb la publicació del "Bolletí del Diccionari"... Segueix...\nAlcover i Sureda, Miquel (Manacor, Mallorca, 1864 – 1945) Historiador i arqueòleg. Germà d'Antoni Maria Alcover, ingressà a la Companyia de Jesús. Aixecà els plànols de l'església de Capdepera, d'estil bizantí. Escriví El Conquistador y la isla de Mallorca (1929), El Islam en Mallorca (1934), i El hombre primitivo en Mallorca (1941-42); en aquest darrer llibre presentà per primera vegada l'existència de gravats incisos en una quinzena de coves prehistòriques mallorquines. Desplegà una gran activitat com a conferenciant.\nAlcoverro i Amorós, Josep Maria (Tivenys, Baix Ebre, 1835 – Madrid, 1910) Escultor. Deixeble de Francesc Piquer i Duart. Esculpí figuracions religioses, històriques, mitològiques i de gènere. Entre les seves obres cal citar: les estàtues d'Alfons el Savi i el de Sant Isidor (escalinata de la Biblioteca Nacional, Madrid) i nombrosos bustos-retrats.\n138 ESTAT ESPANYOL - HISTÒRIA\nAlcubierre, comtat d' (Aragó) Títol senyorial, concedit el 1909 amb la grandesa d'Espanya a Pilar de Sentmenat i de Patiño. Ha passat als Escrivà de Romaní, comtes de Sástago.\n104 PAÍS VALENCIÀ - MUNICIPI\nAlcubles, les (Serrans) Municipi: 43,5 km2, 774 m alt, 750 hab (2014), cast: Alcublas. Situat a la zona de llengua castellana del País Valencià, al vessant meridional de les serres que separen les conques del Túria i del Palància, entre el cim de la solana de les Alcubles i el Montmajor. A la part meridional del terme hi ha algunes pinedes. La base de l'economia del municipi és el conreu de la vinya, també hi ha cereals (blat, ordi i civada); compta amb una cooperativa per a l'elaboració del vi i és important la producció de figues. La ramaderia (bestiar porquí, cabrum i oví), l'avicultura, l'apicultura i l'explotació d'una pedrera de marbre negre completen l'activitat econòmica. La població, tanmateix, ha experimentat una forta emigració, si bé últimament s'ha estabilitzat. La vila, que agrupa tota la població del municipi, es troba assentada al peu d'un turó, a la dreta de la rambla de les Alcubles. Àrea comercial de València. Ajuntament (en castellà)\nAlcúdia, albufera d' (Alcúdia / sa Pobla, Mallorca Septentrional) Estany costaner, situat a la costa nord de la badia homònima. És un antic golf de poc fons, que va ésser tancat per un cordó litoral. La seva dessecació començà el 1860, amb finalitats agrícoles. El conreu d'arròs, promogut per un companyia italiana va fracassar a causa de l'excessiva salinitat, i els canals de reg són utilitzats per una petita indústria paperera. Salines. S'hi practica la pesca d'angules i la caça de fotges.\nAlcúdia, badia d' (Alcúdia / Santa Margalida / Artà, Mallorca) Badia de 15 km d'amplada, al NE de l'illa, entre els caps de Pinar i Farrutx. Acaba amb una costa baixa i arenosa amb nombrosos assentaments turístics distribuïts entre els tres termes municipals.\nAlcúdia, comtat de l' (Alcúdia de Carlet, Ribera Alta) Jurisdicció senyorial creada el 1645 i que comprenia la vila. La senyoria fou concedida des de la conquesta cristiana a la família Montagut, juntament amb la del lloc veí de Ressalany. A la segona meitat del s XVI, Maria, filla d'Àngela Montagut i Vilanova de Ribelles, senyora de l'Alcúdia i de Ressalany i de Galceran de Castellví, es casà amb Gonçal d'Íxar, baró de Xaló; a llur nét Gonçal Escrivà d'Íxer fou concedit el comtat el 1645. el segon titular fou el seu fill Onofre Escrivà d'Íxer i de Montpalau, escriptor en llengua castellana. El títol passà, mes tard, als Català de Valeriola, ducs d'Almodóvar del Río i, el 1814, passà a Antoni Saavedra i Jofré, baró d'Albalat i Segart, ministre de Ferran VII. Els seus descendents encara el conserven.\nAlcúdia, l' (Benidoleig, Marina Alta) Caseriu, situat a poca distància i a llevant del poble.\nAlcúdia, mestre d' (Illes Balears, s XV) Pintor anònim, posteriorment identificat com a Miquel Alcanyís.\n110 ILLES BALEARS - ART\nAlcúdia, teatre romà d' (l'Alcúdia de Mallorca, Mallorca Septentrional) Petit teatre romà, situat als afores de la vila, relativament ben conservat. Corresponia a l'antiga ciutat romana de Pollentia, les ruïnes de la qual es troben a continuació del teatre.\nAlcúdia Blanca, l' (Roglà i Corberà, Costera) Nom antic del poble de Roglà.\n112 PAÍS VALENCIÀ - MUNICIPI\nAlcúdia de Carlet, l' (Ribera Alta) Municipi: 23,77 km2, 38 m alt, 11.615 hab (2014). Situat a la plana al·luvial de l'esquerra del Xúquer i dividit en dos sectors separats pel terme de Guadassuar: el primitiu terme, situat a banda i banda del riu Magre i estès fins als primers contraforts de la serra de Tous; i l'altre, més petit, al sud, que correspon a l'antic terme de Montortal. El regadiu (tarongers, hortalisses i fruiters), alimentat per la sèquia reial del Xúquer, la ramaderia i la indústria de congelats, maquinària i mobles, constitueixen l'oferta econòmica del municipi, que ha incrementat constantment la seva població durant el s XX. La vila és a l'esquerra de la sèquia reial del Xúquer; l'actual església parroquial de Sant Andreu, acabada el 1780, és d'estil neoclàssic i de grans dimensions. Al s XVII fou creat el comtat de l'Alcúdia. Al nord de la vila hi ha el barri del Serrallo. Ajuntament\n113 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcúdia de Castell de Castells (Castell de Castells, Marina Alta) Antiga parròquia. Comprenia, al s. XVI, l'actual terme municipal i tenia com a annexos Bitla i Aialt.\n114 PAÍS VALENCIÀ - MUNICIPI\nAlcúdia de Crespins, l' (Costera) Municipi: 5,2 km2, 160 m alt, 5.231 hab (2014). (ant: l'Alcudiola o l'Alcúdia de Canals) Situat en una plana regada pel riu dels Sants, que neix a l'abundosa font dels Sants, dins el terme municipal. A banda de l'agricultura de secà (oliveres i garrofers) i del regadiu (tarongers, figueres, moresc, blat, cacauets, patates, cotó, etc), alimentat per les sèquies de les Setenes, dels Horts i dels Canyamars, actualment l'activitat econòmica més important del municipi és la indústria (cotó, paper, conserves de fruites i envasos), el desenvolupament de la qual ha originat un important creixement de la població durant el s XX. La vila, antiga alqueria d'origen islàmic, es troba emplaçada a la dreta del riu dels Sants; el seu nucli urbà és pràcticament unit amb el de Canals; l'actual església parroquial va ser projectada el 1702. L'alqueria de Crespins, esmentada al Repartiment de Jaume I, era prop de l'Alcúdia. Ajuntament (en castellà)\n115 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcúdia de Fanzara, l' (Fanzara, Alt Millars) Despoblat, a la dreta del Millars. Era un antic lloc de moriscs (el 1563 tenia 29 focs), que es despoblà després de l'expulsió del 1609. Era anomenat també l'Alcudieta.\n116 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcúdia de Gallinera, l' (la Vall de Gallinera, Marina Alta) Despoblat, a la dreta de la rambla de Gallinera, entre Benialí i Benirrama. De població morisca, fou atribuït, al s. XVI, a la parròquia de Benirrama. Aquest antic llogaret es conservava encara habitat al s XIX.\n117 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcúdia del Comtat, l' (Cocentaina, Comtat) Nom antic del poble de l'Alcudieta del Comtat, o l'Alcudia de Cocentaina.\nAlcúdia d'Elx, l' (Elx, Baix Vinalopó) Lleugera elevació de la plana, a 3 km al SSE de la ciutat, on s'establí la ciutat (de primer, ibèrica; després romana) d'Ilici i on fou trobada la Dama d'Elx. Excavacions recents, fetes per Alexandre Ramos i Folques, propietari del terreny, mostren una ocupació prehistòrica (eneolític o bronze), diverses fases ibèriques, la romanització paulatina, la plenitud romana fins a la crisi del s. III dC (amb la destrucció de la ciutat) i la supervivència fins a la invasió àrab, quan el lloc fou abandonat i nasqué l'actual Elx. Les troballes, molt importants per a l'estudi de l'època ibèrica al sud del País Valencià, són al Museu d'Elx i, sobretot, a la notable col·lecció Ramos, a l'Alcúdia mateix.\n119 ILLES BALEARS - MUNICIPI\nAlcúdia de Mallorca (Mallorca Septentrional) Municipi: 60 km2, 15 m alt, 19.768 hab (2014). Situada al nord-est de l'illa, penetra a la mar per la península del cap d'es Pinar. La part més muntanyosa del terme és ocupada per pinedes i alzinars, garrigues i pasturatges. Les principals fonts de riquesa del municipi són el turisme, les activitats portuàries i la indústria, de la qual destaquen les dues plantes de producció d'energia elèctrica de Port d'Alcúdia i de Murterar, que subministren electricitat a tot Mallorca i Menorca. L'agricultura, la ramaderia, la pesca i algunes activitats extractives, com l'explotació de pedreres, completen l'oferta econòmica del municipi. Els principals punts d'interès de la ciutat són el teatre romà, les dues portes principals de les antigues muralles, la capella del Sant Crist (de finals del s. XVII, dins l'església parroquial) i nombroses cases d'interès artístic del s. XVI. Dins el terme es troben el castell de Manresa, la cova de son Santmartí, paleocristiana, l'església de Santa Anna (s. XIII), el santuari de la Victòria, els llocs i pobles de Gatamoix, es Bacarès i Son Fe i les parròquies d'es Malpàs i es Port d'Alcúdia. Ajuntament - Turisme\n120 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcúdia de Navarrés, l' (Navarrés, Canal de Navarrés) (o l'Alcudiola de Navarrés) Despoblat, situat prop del camí de Quesa. Era lloc de moriscs i fou anexionat a Navarrés el 1574.\nAlcúdia de Salem, l' (el Ràfol de Salem, Vall d'Albaida) Despoblat, des del s. XVI. Era lloc de moriscs, que, amb l'expulsió del 1609, quedà pràcticament deshabitat, fins a desaparèixer del tot.\n122 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcúdia de València, l' (València) Raval de la ciutat en època islàmica, a la vora esquerra del Túria, davant l'actual porta de Serrans.\n123 PAÍS VALENCIÀ - MUNICIPI\nAlcúdia de Veo, l' (Plana Baixa) Municipi: 30,75 km2, 465 m alt, 218 hab (2014). Situat al vessant septentrional de la serra d'Espadà, que comprèn l'alta vall del riu de Sonella o de Veo i les partides del Villastre i de Xantena. La zona més accidentada del territori és coberta de boscs de pins i alzines sureres i, també, de prats, els quals són aprofitats per al bestiar oví i cabrum. L'agricultura de regadiu s'alimenta de basses, però hi predomina el secà (garrofers, figueres i oliveres). La població ha disminuït prop de la meitat entre el 1900 i el 1965. El poble, antic lloc de moriscs, es troba assentat a la dreta del riu de Sonella, es comunica amb Aín pel coll de l'Alcúdia. El terme comprèn també els pobles de Xinquer, Benitandús, Alfara de Benitandús i Veo. Àrea comercial de Nules. Ajuntament\n124 PAÍS VALENCIÀ - GEOGRAFIA\nAlcúdia de Vilallonga, l' (Vilallonga de la Safor, Safor) (o l'Alcudiola de Vilallonga) Barri de la vila, A la part més alta de la vila. Era un antic lloc de moriscs (44 famílies, el 1602) del terme del castell de Vilallonga.\n125 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcúdia d'Uixó, l' (la Vall d'Uixó, Plana Baixa) Despoblat. Era un antic lloc de moriscs (90 famílies el 1602).\n126 ILLES BALEARS - GEOGRAFIA\nAlcudiarrom (Vilafranca de Bonany, Mallorca Oriental) Possessió, situada a l'est de la vila.\n127 ILLES BALEARS - GEOGRAFIA\nAlcudieta (Lloseta, Mallorca Septentrional) Possessió, situada a l'oest de la vila.\n128 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcudieta de Fanzara, l' (Fanzara, Alt Millars) Altre nom del lloc de l'Alcúdia de Fanzara.\n129 PAÍS VALENCIÀ - GEOGRAFIA\nAlcudieta del Comtat, l' (Cocentaina, Comtat) (o l'Alcúdia del Comtat) Poble, situat a l'esquerra del riu d'Alcoi, a mig camí de Cocentaina a Muro del Comtat, al peu de la serra de Mariola. Pertanyia a la parròquia de Cocentaina, però al s. XVI fou erigida parròquia independent amb els antics llocs de Benitaer, l'Alqueria de N'Aranda i l'Alqueria de Ferris com a anexos. Era lloc de moriscs que el 1609, al temps de llur expulsió, era habitat per 60 famílies.\n130 ILLES BALEARS - GEOGRAFIA\nAlcudiola (Santa Margalida, Mallorca Septentrional) Possessió, situada a l'oest de la vila.\n131 PAÍS VALENCIÀ - GEOGRAFIA\nAlcudiola, l' (l'Alcúdia de Crespins, Costera) Altre nom amb que també era coneguda la vila.\n132 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcudiola d'Alfàndec, l' (Tavernes de la Valldigna, Safor) (o l'Alcudiola de Favareta) Despoblat, als contraforts orientals de la serra de Corbera, prop del poble de Favareta. El 1547 fou separat del Ràfol d'Alfàndec i erigit en parròquia independent, de la qual depenien Massalali i Favareta, tots ells habitats per moriscs. El 1616, després de llur expulsió, fou repoblat, però, actualment, només es conserva l'església dedicada a sant Llorenç.\n133 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcudiola de Navarrés, l' (Navarrés, Canal de Navarrés) Altre nom del lloc de l'Alcúdia de Navarrés.\n134 PAÍS VALENCIÀ - GEOGRAFIA\nAlcudiola de Rafelcofer, l' (Rafelcofer, Safor) Llogaret, al sud i a poca distància del poble. Era poblat de moriscs (60 famílies el 1609) i fou agregat a la nova parròquia de Rafelcofer el 1547.\n135 PAÍS VALENCIÀ - GEOGRAFIA\nAlcudiola de Vilallonga (Vilallonga de la Safor, Safor) Altre nom del lloc de l'Alcúdia de Vilallonga.\n136 PAÍS VALENCIÀ - HISTÒRIA\nAlcullola de Palomars, l' (Agullent, Vall d'Albaida) Despoblat, convertit al s XVII en finca particular.\n137 PAÍS VALENCIÀ - GEOGRAFIA\nAlcusses, les (Moixent, Costera) Caseriu, al nord de la lloma de la Bastida, on es troba el poblat ibèric de la Bastida de les Alcusses.


El Cap d’Any d’Aitana i Miguel d’Élite, a la mansió canària d’un famós\nAitana d’OT i Miguel Bernardeau han deixat d’amagar-se. La parella està envoltada de moltíssima expectació mediàtica des que confirmessin que estan junts, una relació sorprenent que fa les delícies dels seus seguidors. Han convertit els seus perfils a Instagram del millor escenari per evidenciar que estan molt bé i que la relació genial. L’última mostra? Que passaran la nit de Cap d’Any junts.\nFa un parell de dies van aterrar a l’illa de Lanzarote, on estan passant aquestes últimes hores de l’any. ‘El Español‘ ha sabut que s’estan allotjant a la mansió que hi té Jon Kortajarena, a qui els uneix una gran amistat. L’actor els hauria deixat la casa perquè acomiadin l’any des d’allà, un paradís de clima tropical que estan gaudint al màxim.\nNomés han passat nou mesos des que van confirmar que sortien junts, però en aquest temps ja han viatjat tres vegades fins a l’illa Canària. En aquesta ocasió no ho han fet sols, per això, ja que estarien acompanyant-los part de la família de Miguel. Els haurien vist dinant tots junts en un restaurant de la zona, el que fa pensar que passaran l’última nit de l’any tots junts.\nAitana s’ha integrat molt bé dins de la família de l’actor, que l’ha rebut amb els braços oberts.


11 de desembre de 2020 (12:29 CET)\nDona una ullada a la programació dels musicals que tindran lloc aquest Nadal a la ciutat de València. Des de clàssics com 'El llibre de la selva' o 'La Bella i la Bèstia' que no es poden perdre els més menuts fins a alguns nous com 'La clau màgica'.\nSala Off (Carrer del Túria, 45)Funcions: Del 4 de desembre de 2020 al 10 de gener de 2021\nLa Companyia Off estrena aquest divertit musical que farà que els xiquets s'enamoren de la lectura. A més, l'ambient de màgia està assegurat gràcies a l'escenografia i vestuari dels guardonats en els Premis de les Arts Escèniques Valencianes, Luis Crespo (millor escenografia per 'Vigor Mortis') i Pascual Peris (millor vestuari per 'Dinarmarca').\nAna Conca, Yeray Varo i Pau Vercher encarnen als personatges que s'embarcaran en aquest viatge sota la batuta de Víctor Lucas i Mamen Mengó.\nEl protagonista de la història, Guille, quan desitja no haver llegit mai un llibre descobreix una clau màgica a través de la qual es trasllada a l'interior de la seua ment per a conéixer als personatges de tots els seus contes infantils. Amb aquesta aventura Guille es coneixerà a si mateix i descobrirà el motiu pel qual va començar a odiar els llibres.\nTeatre Flumen (Carrer Gregorio Gea, 15)Funcions: 19 i 20 de desembre\nUna fantàstica odissea plena d'humor, màgia, cançons i diversió de la mà de Saga Produccions.\nDorothy viu en la granja dels seus oncles, a Kansas, però somia a viatjar a l'altre costat de l'arc de Sant Martí. El seu desig es fa realitat quan un tornado se l'emporta volant amb el seu gosset Totó al Món d’Oz. Per a tornar a casa haurà de véncer a la Bruixa de l'Est, arribar a la Ciutat Esmeralda i trobar al Gran Mag d’Oz. Per això sempre haurà de seguir el camí de rajoles grogues.\nTeatre Flumen (Carrer Gregorio Gea, 15)Funcions: 21 i 22 de desembre\nEl fenomen televisiu infantil del moment, 'El Xicotet Regne de Ben i Holly', arriba a València per a fer gaudir als més xicotets.\nBen i Holly viuen en el Xicotet Regne de les fades i els follets i sempre van acompanyats del seu millor amic Gastón. En aquesta història plena d'aventures et divertiràs amb el Vell follet Sabio i amb la màgia de Nana Pruna.\nTeatre Olympia (Carrer de Sant Vicent Màrtir, 44)Funcions: 22, 23, 29 i 31 de desembre de 2020; 3, 4, 5 i 10 de gener de 2021\nEl clàssic d'entre els clàssics arriba de la mà de la companyia valenciana Eventime Teatro. Un musical ple de color, emocions i aventures per a majors i xicotets.\nLa història perfecta per a despertar la il·lusió d'un món màgic i conscienciar que la bellesa està a l'interior, perquè el vital s'amaga sota la pell i és el que es cultiva i creix, mentre que l'exterior canvia i es volatilitza.\nTeatre Flumen (Carrer Gregorio Gea, 15)Funcions: 23 i 26 de desembre\nUna fantàstica història d'un xiquet criat pels llops de la mà de Saga Produccions.\nTeatre Carolina (Carrer Rugat, 10)Funcions: Del 26 al 28 de desembre\nÉs una història plena d'aventures amb fred, neu i gel. I en aquest Regne sols l'amor vertader és capaç de fondre el gel.


Visita al recinte emmurallat de Montblanc: torres medievals multiús (Daniel Romaní)\nVisita al recinte emmurallat de Montblanc: torres medievals multiús\nLes torres de les muralles de Montblanc semblen casetes de nines verticals. S’han reconvertit en habitatges i seus d’associacions, i fins tot s’hi pot fer un tast de vins\n6 min. Montblanc 24/08/2019 21:59\n651x366 Vista aèria de Montblanc, flanquejat per la seva imponent muralla. / FOTOS: GETTY Vista aèria de Montblanc, flanquejat per la seva imponent muralla. / FOTOS: GETTY\n“Fem vins suaus com els relleus de la Conca de Barberà, frescos com la marinada que hi bufa i amb la força d’una generació de joves enòlegs que els fan revifar”, em diu Marta Pedra, responsable de l’empresa Vins de Pedra, que es dedica a l’elaboració i comercialització de vins de qualitat amb DO Conca de Barberà. “D’alguna manera, podem dir que ens dediquem a recollir l’essència del nostre territori per posar-la dins una ampolla”, detalla. La seva empresa té la seu en una de les nombroses torres de la muralla de Montblanc. En aquesta torre medieval, Torre de Tastos, hi fan, esclar, tastos de vins.\nLa torre té set nivells. Des del rebost fins a la terrassa, una escala recorre les petites estances. A mesura que puges, els murs s’aprimen i les estances es fan més amples. “Hi he viscut durant els períodes de verema, quan he necessitat estar tranquil·la i concentrada”, explica la Marta. “Això d’haver de pujar i baixar contínuament... de vegades cansa, però et fa enfortir les cames”, afegeix. “Des de dalt de la torre, fora muralla, es veu l’antiga casa familiar, la Casa Sugranyes. La va construir el meu rebesavi, que va fer fortuna amb l’exportació d’aiguardent”, diu la Marta.\nLes funcions que tenen les torres de la muralla de Montblanc són nombroses. Hi ha habitatges, segones -i terceres!- residències, seus d’associacions... Si teniu l’oportunitat d’entrar-hi, veureu que n’hi ha de molt bufones. Són com casetes de nines, molt verticals.\nEntro “dins” Montblanc pel portal de Sant Jordi. Aquest portal, que dona al camí de les muntanyes de Prades, està molt ben conservat. Hi ha un mosaic que diu que, segons la llegenda, va ser aquí on sant Jordi va matar el drac.\n“Quan es van construir, les muralles?”, pregunto a la Núria Griso, de l’Àrea de Turisme de Montblanc, montblanquina de soca-rel, que m’acompanya en el recorregut per les muralles. “Va fer-les construir el rei Pere III el Cerimoniós, al segle XIV, arran de la guerra que l’enfrontava amb el regne de Castella, l’anomenada Guerra dels dos Peres, perquè Montblanc fos una vila segura”, em diu. Montblanc va passar a ser un recinte totalment emmurallat, amb quatre portals (amb els anys s’hi han obert molts més accessos). El recinte estava rodejat, en alguns punts, d’un fossat.\n“¿Sabies que Montblanc té les muralles més llargues de Catalunya?”, em diu la Núria. “I les terceres d’Espanya (després de les d’Àvila i les de Lleó)”, precisa.\n651x366 Imatge del recinte emmurallat de Montblanc Imatge del recinte emmurallat de Montblanc\nEscales ben dretes\nPugem a una de les torres, situada a prop de la de Sant Jordi. Ara és buida; als anys 60 hi vivia una família immigrant provinent d’Andalusia. “Un dels que hi vivien em va explicar que s’havia trencat el braç tres vegades, de tant pujar i baixar les escales dretes... i de caure’n de tant en tant”, m’explica la Laura Aluja, guia de Montblanc, que també s’ha sumat a la visita. La Laura ha fet un extens i rigorós treball sobre la muralla de Montblanc ( Ús i ocupació de les torres de la muralla de Montblanc ).\nDes del capdamunt d’aquesta torre veiem pràcticament tot Montblanc. “¿Veus aquest turó? És on hi havia el castell, que quan ja no tenia funció defensiva va ser enderrocat. Les pedres es van aprofitar per fer l’església, dins del recinte emmmurallat, i també cases nobles i muralla”, diu la Laura. “Què hi trobes a faltar, a l’església?”, em repta. “Ostres, no hi caic... Ah sí, el campanar!” “L’església de Santa Maria, gòtica, està inacabada. Amb la pesta va morir pràcticament la meitat de la població i hi havia molts menys diners”, explica la Laura. “I no calia una església tan gran per a la meitat de la població”, afegeix.\n“Van ser útils, les muralles?”, dic en veu alta mentre caminem pel pas de ronda. “No gaire. Només es van fer servir per les carlinades”, em diu la Núria.\nPassegem pel costat de les muralles, ara per dins i ara per fora. Passem pel tram de muralla anomenat baluard, on hi ha el portal de Sant Antoni. Aquí comença el carrer Major -aquest carrer és, de fet, el tram de l’antic camí ral de Tarragona-Reus a Lleida, que passa per dins del municipi-. Al costat de la muralla hi ha gespa. “El problema de la gespa és que cal regar-la, i l’aigua de vegades toca la muralla i la fa malbé”, diu la Laura.\nProp d’aquest portal hi ha algun pany de muralla que sembla formigonat. “Així és com era originàriament tota la muralla”, precisa la Laura. I remarca: “Això que veus és la tàpia original”. Se’m fa estrany, acostumat a veure les muralles totes de pedra.\nTot seguit passem per l’única torre que té cinc angles. “És la Torre dels Cinc Cantons. La va comprar Josep Andreu i Abelló, tiet de l’actual alcalde”, diu la Núria. Que les torres tinguin un ús com a habitatge de classes benestants és cosa de fa poc.\nArribem a la porta de Bové, la que dona a l’estació de tren. Es va restaurar l’any 1925. Va ser la primera intervenció que es va fer a la muralla. Després es va trigar molt de temps a fer-hi noves intervencions. “El que ha salvat la muralla de Montblanc és que el municipi no va tenir necessitat d’expandir-se muralles enfora, ja que hi havia espai a l’interior (i també al fossat de la muralla). Si no, probablement s’hauria enderrocat, com en altres llocs”, remarca la Laura.\n“Aquí la muralla estava pràcticament desapareguda”, diu la Laura quan som davant d’un tram de muralla prop de l’església de Sant Francesc. Es tracta d’una restauració -de fet, una nova construcció- feta a finals dels anys 90. Calia? Una cosa és restaurar -eliminar esquerdes, reforçar un mur...- i una altra és fer un muralla de bell nou.\n“ Tourists go home ”, llegeixo en un dels murs. Home, això en algun barri de Barcelona ho puc entendre, però a Montblanc no en sobren, de turistes. Té un munt d’al·licients. No us ho perdeu!\nUn exèrcit de treballadors\nLes muralles de Montblanc tenen una longitud d’uns 1.400 metres, una alçària mitjana d’uns 6 metres i un gruix d’uns 1,20 metres. Es van construir en trenta anys, del 1366 al 1396. En la construcció hi van participar diversos treballadors especialitzats: pedraires (que extreien la pedra de les pedreres, clavaven tascons de ferro a la roca i l’esberlaven en blocs que es poguessin aixecar), picapedrers (que tallaven la pedra en blocs, amb malls i cisells, i també la polien), ferrers (que forjaven i esmolaven les eines dels obrers i feien les frontisses, les pollegueres, les reixes, els forrellats...) i fusters (que s’encarregaven de fer els patrons de fusta, els cavallets i altres estructures que s’utilitzaven per apuntalar voltes, dovelles, portes i arcades durant la construcció), entre d’altres.\nUna figura clau en la construcció de les muralles era el mestre d’obres, que reunia moltes funcions que avui són professions diferents: era alhora l’arquitecte, l’enginyer i l’encarregat de l’obra.


Conèixer Catalunya: SANT ANDREU DE CAMISANS, O DEL PALLOT. PUIG.REIG. BERGUEDÀ\nSANT ANDREU DE CAMISANS, O DEL PALLOT. PUIG.REIG. BERGUEDÀ\nAnàvem el Joan Escoda i Prats i l’Antonio Mora Vergés, fent camí vers l'església de Sant Andreu de Camisans, coneguda avui amb el nom de cal Pallot; les obres d’ampliació de l’autovia, i els distribuïdors de tràfic, per anar a Puig-Reig o a Santa Maria de Merles, han complicat força la localització de la via d’accés. El mas que avui li dona nom, presenta un aspecte d’absolut abandó i ruïna, malgrat les mostres evidents d’un ús recent del que hom intueix pràctiques, baixem per un terraplè, fins a situar-nos davant d’aquet singular edifici romànic bastit el segle Xll , damunt d'un anterior, preromànic, datable molt probablement a finals del segle X o començaments del XI. L’existència d’una necròpoli on son visibles algunes tombes antropomòrfiques, així ho confirma.\nAl segle X aquest indret es coneixia amb el nom de Camisans i en la documentació del període 991 i 997 s’esmenta sovint la «villa Gamicanos» o «villa Gamisane», un nucli de poblament d 'origen antic situat al costat de la riera de Merles.\nDesprés de les obres efectuades en el segle XIlI l'església va adquirir la categoria de parròquia, i el 1312, en el curs de la visita pastoral que va fer el visitador del bisbat d 'Urgell , es va confirmar aquesta categoria que devia perdre a l' època moderna, car el 1726 Sant Andreu de Camisans figura com una simple capella depenent de la parroquial de Sant Martí de Puig-reig.\nL'església és un edifici de planta rectangular, amb un absis semicircular a lIevant i amb la porta oberta a tramuntana; fet aquest de tot inusual en les esglésies romàniques, que ‘originalment’, acostumaven a tenir la porta orientada a migdia. La ubicació en una fondalada , que podem presumir freda i ombrívola ens podria donar una possible explicació .\nDe ben segur que la pedra utilitzada per a bastir aquest edifici (carreus regulars escantonats i col•locats a contrajunt) prové de la roca on hi ha excavada la veïna necròpoli i, la qual cosa demostra que en el segle XII la necròpoli ja estava abandonada i no mereixia cap consideració que pogués evitar-ne la fragmentació o mutilació.\nMés interessant que la construcció arquitectònica – en la que advertim el ‘toc clònic’ del Camil Pallàs Arissa , que els restauradors reprodueixen de forma mimètica, i potser inconscient - , és el conjunt de pintures murals, atribuïdes al cercle del Mestre de Lluçà , - que, tot i que molt fragmentades - representen la Psicostasi , del grec = «acció de pesar les animes» en una balança, a I'interior de l’església.\nConsolidades pel Servei de Restauració de la Generalitat de Catalunya I'any 1985, malauradament no han estat objecte de divulgació , ni en l’àmbit de la comarca, ni a nivell ‘nacional’ ; l’adjectivació ‘Generalitat de Barcelona’ , reforça la impressió que qualsevol manifestació cultural – en el cas de Sant Andreu de Camisans, parlem de fragments d’un alt interès , dins el conjunt de la pintura romànica de transició al gòtic – que no tingui lloc a la capital cefalopòdica de Catalunya, no rebrà cap atenció per part dels mitjans de comunicació; públics i/o privats.\nAh!, per descomptat l’església està tancada amb pany forrellat.\nUs deixem l’enllaç a ,l’excel•lent treball de la ROSA SERRA ROTÉS, ‘El dimoni en la pintura mural de l' últim romànic Berguedà’\nEl Berguedà, i tots i cadascuns dels territoris de la ‘Catalunya interior’ , han de potenciar els seus actius – que son molts – i oblidar-se de mirar ‘a Barcelona’, o ‘ a Madrid’ , d’un i altre lloc , únicament venen desgràcies; impostos, abocadors tòxics, línies d’alta tensió,.....\nRebia un e.mail signat pel Xavier Diaz, en el que en relació al nostre article http://coneixercatalunya.blogspot.com/2011/03/sant-andreu-de-camisans-o-del-pallot.html , ens precisa :\nPrimer felicitar-te per la feina de difusió de les nostres arrels culturals i els nostres llocs , tan "amagats" a vegades , allunyats de les carreteres i sense massa informació que els dignifiqui.\nCom a veí de Puig-reig , voldria comentar-te l'error en la etimologia del nom PALLOT.\nTot i que cal reconèixer que es en la palla en lo primer que un pensa , de fet el teu mateix error l'han repetit altres autors , etimològicament no ve de PALLA , sinó de PELL. De la mateixa manera les SITGES son realment TINES.\nCom que em consta que coneixes el lloc , enclotat a la vall de la riera de Merlès , el terreny pla , adequat pels cereals , escasseja. Per comptes d’això si es poden veure , i especialment sorprèn als berguedans actuals que no hem vist mai vinya a la nostra terra, totes les pendents fins a la carena en diferents nivells de feixes. Igualment al bosc rebrota vinya per tot arreu.\nEvidentment , quant ens referim al PELLOT , ens referim a un odre o bot de pell (no de fusta). Fins a finals del XIX , amb l'arribada de la fil•loxera i de les colònies tèxtils , aquesta finca era una de les mes productives de vi del baix berguedà.\nEncara recorden, la gent mes gran ,els troncs horitzontals o estenedors , on s’anaven estenent els pellots perquè s'assequessin i no fermentessin mes fins a la propera tardor on es tornarien a omplir.\nPrecisament la quantitat d'aquests indicaria que era un lloc d'alta producció i especialment excepcional , ja que de masos amb varies sitges n'hi ha varis , però a Cal Pallot , hi consten entre quinze i vint (no ho sabria concretar) . Apart aquest lloc de GAMISSANS , consten fogatges amb mes de deu cases.\nEspero haver-te aclarit aquesta confusió .


Tarragona amb 140 tècnics acull la primera jornada per analitzar com s'ha implantat al món local la Llei de Contractes - Alcaldes\nInici NOTÍCIES Tarragona amb 140 tècnics acull la primera jornada per analitzar com s’ha...\n21.11.18 – TARRAGONA • Tarragonès\nTarragona amb 140 tècnics acull la primera jornada per analitzar com s’ha implantat al món local la Llei de Contractes\nLa voluntat és esvair dubtes i analitzar qüestions problemàtiques que poden tenir els ens locals a l’hora de fer contractació o implementar criteris d’adjudicació en les licitacions.\nLa ciutat de Tarragona ha acollit aquest dimarts la primera de les quatre sessions al territori que l’ACM farà per tal d’analitzar com s’està aplicant la nova Llei de Contractes del Sector Públic, que va entrar en vigor fa mig any. La voluntat és esvair dubtes i analitzar qüestions problemàtiques que poden tenir els ens locals a l’hora de fer contractació o implementar criteris d’adjudicació en les licitacions.\nMés de 150 persones han assistit a la sessió de Tarragona que ha començat parlant de la gestió dels contractes menors i les tipologies dels procediments simplificats. El tècnic dels Serveis Jurídics de l’ACM, Àlex Tarroja, i Rubèn Guimerà de BSM Ajuntament de Barcelona, han exposat les limitacions en les restriccions temporals d’adjudicació als contractistes en la tramitació de contractes menors (majoritaris quantitativament) i com resoldre administrativament els nous expedients simplificats, l’abreujat i el supersimplificat.\nJordi Voltas de l’Ajuntament de Reus i Regina Pauné de l’Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts han aprofundit en la selecció i adjudicació de licitacions tenint en compte criteris de solvència, economia i tècnica per aconseguir una major concurrència en cadascun dels procediments de la contractació administrativa. Finalment, hi ha hagut un apartat dedicat a la contractació electrònica amb Llum Bruno del Consell Comarcal del Bages i Verònica Arasa de l’Ajuntament d’Amposta. Així, s’ha incidit en els aspectes tècnics de la nova eina i la seva implementació, així com en l’aprenentatge de les unitats admnistratives dels ens locals implicats en la contractació.\nAquestes sessions també serveixen per mantenir un interacció i coordinació entre responsables de la gestió de contractes de l’administració local. Les sessions pretenen donar una visió pràctica, àgil i efectiva per conèixer com ho resolen diferents òrgans de contractació. Els pròxims 26 i 27 de novembre es faran a Lleida i Girona i el 4 de desembre a Barcelona.\nArticle anterior20 de novembre del 2018\nArticle següentEsmorzar-Col·loqui d’Alcaldes.eu a Igualada sobre treball i ocupació Marta Felip: “Hi ha un aïllament massa gran entre els que pensen les normes i els qui les han d’aplicar”


El temps de trajecte en metro des de l’aeroport en altres ciutats europees | Actualidad | EL PAÍS Catalunya\nEl temps de trajecte en metro des de l’aeroport en altres ciutats europees\nAmb la L9 caldran 70 minuts per arribar de la T1 a plaça Catalunya, segons Google Maps\nBarcelona 11 FEB 2016 - 23:00\tCET\nNo moltes ciutats europees tenen metro des del seu aeroport al centre. Garebé totes estan connectades per trens de rodalies o autobusos. La inauguració de la línia 9 deixa Barcelona com una de les urbs en les que el suburbà trigarà més fins a arribar al centre de la ciutat i competir amb d'altres mitjans de transport com ara el tren o el bus serà molt difícil.\nDe l'aeroport de Barajas al centre de la capital espanyola hi ha 33 minuts en metro, segons Google Maps. La línia 8 de la seva xarxa arriba fins al cor financer, Nuevos Ministerios, amb set estacions des de la terminal T4. Arribar a un lloc més cèntric com ara la Puerta del Sol, per exemple, pot implicar fins a 45 minuts fent transbords. S'ha de pagar un complement de 3 euros al preu normal, que fa pujar el cost del bitllet fins al 5 euros. La línia fins a l'aeroport es va obrir el 2002.\nA la capital valenciana només es tarda 21 minuts des de l'aeroport de Manises fins a l'estació de Xàtiva, centre neuràlgic de la ciutat. Són les línies 3 i 5 les que fan el servei, amb 9 estacions pel mig. Ambdues comparteixen trajecte fins al centre de la ciutat i després es bifurquen en dos branques. El preu del bitllet és de 4,90 —3,90 més un euro per la targeta—. L'arribada del suburbà és recent: 2007.\nEntre Heathrow Terminal 1 i Piccadilly Circus el temps és de uns 47 minuts en metro. És una línia directa però la distància és gran i el recorregut passa per 21 estacions. La primera parada a l'aeroport es va obrir el 1975 per donar servei a les terminals 1, 2 i 3. Al 2005 es va inaugurar la branca que arriba fins a la terminal 5. Heathrow és a la zona 6 del metro, per això el bitllet simple costa 5,30 lliures, sigui quina sigui la terminal.\nA la capital portuguesa son calen minuts de trajecte per anar entre l'aeroport de Portela i l'estació més cèntrica de la ciutat: Baixa-Chiado. S'ha de fer un transbord però el preu és, en canvi, un dels més econòmics que hi ha: 1,40 euros. La línia vermella va arribar fins a la terminal el 2012 i connecta amb la principal estació ferroviària i de busos de la ciutat, Oporto, des d'on es pot arribar a gairebé tot el país.\nEl metro de Copenhaguen és un dels més joves d'Europa. La xarxa disposa de dues línies que es van inaugurar el 2002. La M2 és la que arriba fins l'aeroport en només 13 minuts des de l'estació més cèntrica: Kongens Nytorv. El preu és de 4,82, fent el canvi de les corones danses. L'aeròdrom és a la zona 3. La peculiaritat és que la validesa dels tiquets té un temps determinat, segons les zones per a les quals és vàlid el billet. Pels de les zones 2 i 3 són 60 minuts.\nEl nou tram sud de la línia 9 del metro de Barcelona acaba a Zona universitària. Per fer aquest trajecte els combois trigaran 32 minuts. Per arribar al centre, però, s'haurà de fer transbord a la primera estació que creua amb una línia que hi arriba. Aquesta serà l' estació de Torrassa, a l'Hospitalet de Llobrega, de la línia 1, tot i que també es pot agafar la 3 just a Zona universitària o la 5 a Collblanc.


L’empresa igualadina Indoorwall vol convertir Manresa en referent mundial dels rocòdroms ‘indoor’ – Castellvilarenc.info\nAquesta tardor obrirà un dels centres més grans del món a la capital del Bages\nManresa comptarà, a partir d’aquesta tardor, amb un dels centres d’escalada més grans del món. L’empresa igualadina Indoorwall obrirà el que serà el seu setè centre a Catalunya, però el de majors dimensions. Segons el seu responsable, Israel Macià, es poden comptar pràcticament amb els dits de la mà les instal·lacions privades d’aquestes dimensions existents al món. La de Manresa serà, a més, la seu central de la companyia. L’objectiu, afegeix Macià, és convertir-lo en el rocòdrom ‘indoor’ de referència de Catalunya.\nManresa serà el tercer centre que obre Indoorwall en plena pandèmia – des del juny han obert a Vilanova i la Geltrú i a Madrid. Ho farà en un moment en el qual el sector, reconeix Macià, va a l’alça però quan “encara no ha arribat la gran onada”. Aquest 2020, l’escalada havia de convertir-se en esport olímpic, però la suspensió dels Jocs Olímpics de Tòquio ha posposat l’estrena, en principi al 2021. On segur estarà serà a París 2024. “L’onada vindrà llavors i el que volem és que, quan vingui, tinguem la taula de surf preparada”, diu el responsable. Als Estats Units, posa com a exemple, ja han engegat la maquinària per obrir cinc sales. Des que l’empresa va arrencar, el 2015, disposen de 13 sales al territori espanyol.\nLa més gran de totes\nPla mitjà dels blocs de la sala d’escalada per a adults que s’està construint a Manresa.\nLa sala de Manresa ocuparà una superfície de 2.000 metres quadrats, el que converteix el rocòdrom –de més de 1.500 metres quadrats- en un dels més grans del món en l’àmbit privat. Fins a 1.000 angles diferents conformen la nova sala d’escalada. “Complexa de dissenyar i de construir”, especifica Macià. S’ha construït en dos mesos i compta amb més de 150 blocs nets, fet que facilita fer una escalada “dinàmica”.\nLa zona d’escalada es distribueix per colors, en funció de l’experiència de cada usuari. Aquest fet, afegeix el responsable, fa que sigui apte per a tothom. “Pots venir des de passar un dia en família a entrenar professionalment”, aclareix. I és que apel·la al fet que està pensada per a tots els nivells. “Catalunya és considerada la meca de l’escalada però per desgràcia no hi ha zones com aquestes ‘indoor’. Per això volem convertir-la en espai de referència, també a escala internacional”, assegura.\nSegons Macià preveuen que prop de 100.000 usuaris podrien passar anualment per les instal·lacions de Manresa. Com ja han fet en les sales anteriors, comptarà amb una zona d’escalada infantil, en aquest cas ambientada en les muntanyes de Montserrat. L’objectiu, diu Macià, és que els més petits no només s’iniciïn en l’esport sinó que alhora “aprenguin” aspectes de la muntanya per tal que, si la visiten, puguin identificar, per exemple, quines són les agulles.\nA banda de les zones d’escalada per a adults i infants, les instal·lacions comptaran amb un restaurant de cuina mediterrània, una zona de formació i les oficines centrals de l’empresa.\nEscalada en pandèmia\nMacià explica que, a causa de la pandèmia, s’han vist obligats a aplicar uns protocols més exhaustius per reduir el risc de contagi a les instal·lacions. A banda d’extremar la neteja, es imprescindible dur mascareta quan no s’escala, desinfectar-se les mans després d’utilitzar els rocòdroms o demanar hora prèviament..\nIndoorwall ha obert una sala a Vilanova de Geltrú durant la desescalada, després a Torrejón de Ardoz i a la tardor preveu obrir la de Manresa. Les previsions apunten, però, al fet que no seran les últimes abans d’acabar el 2020, ja que estan enllestint els treballs per obrir-ne tres més, a banda de la capital del Bages.\nNo obstant això, Macià reconeix que la crisi els hi ha passat factura –abans de la pandèmia estaven obtenint una rendibilitat, prèvia als impostos, del 48%-. “Ara fem equilibris, caldrà veure quan tanquem els números, però el negoci era bo”, assegura.\nUn centre per competir internacionalment\nLa sala de Manresa no és l’únic repte que té Indoorwall a Manresa. L’empresa es troba en plena negociació per adquirir un solar proper a les instal·lacions. La intenció, avança Macià, és que s’hi pogués muntar un rocòdrom de competició per fer esdeveniments internacionals i que permetria “situar Manresa en el mapa mundial”.


Verdú, davant una temporada il·lusionant i exigent - FÒRUM.ad\nEl 18/10/21 13:21\nJoan Verdú en un entrenament de la pretemporada 2020/21. Foto: FAE\nA uns dies de la cita de Soelden, on es trobarà amb els millors esquiadors del planeta, Verdú agafa una mica d’aire aquests dies després de la preparació que ha tingut la setmana passada a l’estació austríaca.\nDesprés de Soelden, per a Verdú es presenta una temporada il·lusionant i exigent, com ja va explicar en la presentació de fa dues setmanes.\nLa Copa d’Europa, en ment\nVerdú sap que ha d’aspirar al màxim, però també que la Copa d’Europa és un bon terreny per continuar progressant: “Tenim molta confiança en el circuit de la Copa d’Europa, el qual faré complet en gegant aquesta temporada. Allà tinc bon dorsal i estic en igualtat de condicions amb la resta, per poder fer bons resultats, confirmar el que vaig fer l’any passat, i per què no, apuntar més a dalt”.\nCopa del Món de GS\nEl que sí que té en el cap, paral·lelament, és el circuit de Copa del Món: “Si el calendari ho permet, voldré alternar també amb algunes proves en gegant, que creiem que al final és l’objectiu de futur. Creiem que fer bons resultats en Copa d’Europa ens farà tenir millors punts i millor dorsal en Copa del Món, i així anar a buscar l’objectiu real que tenim”.\nLa temporada s’ha estat planificant per la disciplina de gegant. Verdú té clar que és el seu camí: “En carrera no faré velocitat de moment, sí potser ho entreno algun cop, però en carrera aquest any faré gegant”.\nLa clau estarà en com respongui el seu físic. Hi ha millora respecte a anys anteriors, tot i la lesió de final de temporada, i així ho diuen les dades amb què treballen els tècnics: “Físicament em trobo molt bé, tots estem d’acord que els resultats són boníssims, el meu feeling és com si no hagués passat res, i això és el més important. Havia d’estar sobre els esquís sense pensar en molèsties, i ara és així, només estic concentrat en el que he de fer. És d’agrair després d’uns anys en què no era així”. Durant la pretemporada, les seves sensacions han sigut molt bones: “Hem fet entrenaments amb França, però també amb altres països i això ha estat molt bo, perquè em permet tenir bones condicions, bones referències i bones dinàmiques, i això m’ha estat ajudant molt aquesta pretemporada”.\nAra només resta esperar l’arribada de la primera gran cita de la temporada, diumenge 24 a Soelden (10:00 h, primera mànega; 13:30 h, segona mànega), i començar la temporada de la millor manera possible posant sobre els esquís tot el treball dels últims mesos.\nNotícia Anterior: Torna el club de lectura musical impulsat pel Govern i el comú d’Andorra la Vella\nSegüent Notícia: Obertes les inscripcions per a les activitats de les vacances de Tots Sants a Andorra la Vella


Les Balears actualitzen el Protocol Trans* per a garantir els drets dels alumnes\n15 abril 2021 05:00\nLa Conselleria d’Educació, Universitat i Recerca mitjançant la Direcció General de Primera Infància, Innovació i Comunitat Educativa i de l’Institut per a la Convivència i l’Èxit Escolar, presenta aquest dilluns al Consell d’LGTBI el nou Protocol d’acompanyament a l’alumnat trans* als centres educatius de les Illes Balears sostinguts amb fons públics.\nEs tracta d’una actualització del primer Protocol que de forma pionera es va posar en marxa a les Illes Balears al 2016, per donar compliment a la LLei 8/2016 i que per primera vegada atorga el protagonisme a l’alumnat trans*.\nAquesta nova passa d’actualització del Protocol trans* s’ha elaborat amb la participació del Servei de Coordinació i Atenció a la Diversitat Sexual i de Gènere, la Direcció General de Drets i Diversitat (Conselleria de Presidència, Cultura i Igualtat) i de diversos col·lectius i organismes com: Ben Amics, Salut, Chrysallis, Balears Diversa, l’Oficina Balear de la Infància i la Adolescència, el Departament d’Inspecció Educativa, etc. coneixedors de la matèria a fi de fer possible un conjunt de pautes que facilitin, una resposta educativa adequada a l’alumnat trans*. Això s’aconsegueix mitjançant un procés d’acompanyament, assessorament i de sensibilització, tant al centre educatiu com a l’alumnat, a les seves famílies, al personal docent i, si escau, a la resta de la comunitat educativa. Aquestes pautes han de permetre garantir el lliure desenvolupament de la personalitat i la no-discriminació per motius d’identitat de gènere i/o d’orientació sexual, a fi de prevenir i evitar situacions de transfòbia, exclusió, assetjament escolar o violència de gènere, des d’una coordinació institucional que permeti identificar les seves necessitats i adoptar les mesures adients.\nEl protagonista és l’alumnat trans*\nEntre les novetats del nou Protocol destaca el protagonisme de l’alumnat trans*, la desaparició del llenguatge amb caire diagnòstic i mèdic –no es tracta d’una malaltia- i el paper d’acompanyament de la comunitat educativa i institucions. Es tracta de garantir els drets dels alumnat tenint en compte la Llei LGTBI i la diversitat de la societat.\nLes persones trans* són un col·lectiu heterogeni tant en la manifestació de la seva identitat en l’àmbit social com en les seves necessitats d’assistència en el procés de transició, per la qual cosa no procedeix imposar itineraris únics o models estereotipats d’identitat que puguin convertir-se, al seu torn, en vulneracions dels drets d’aquestes persones. Per això, el sistema educatiu ha d’integrar, dins del marc de l’educació inclusiva, l’educació en la diversitat, incloent-hi l’orientació afectivosexual i la identitat de gènere com un recurs transformador i imprescindible en la transmissió dels valors d’igualtat, pluralitat, diversitat i respecte cap a l’ésser humà.\nCal destacar que el Protocol parteix del fet que la persona té dret a viure i manifestar la seva identitat de gènere lliurement autodeterminada i acceptada, d’acord amb els preceptes constitucionals.\nL’actualització d’aquest pla el converteix en un Protocol 2.0 amb la finalitat clara d’empoderar la infància, l’adolescència i la joventut trans* o amb expressió de gènere diversa, posant a l’abast dels centres educatius els recursos necessaris per poder facilitar l’acompanyament dels seus processos i el respecte als seus ritmes, garantint el dret al lliure desenvolupament de la seva personalitat.\nUn nou paradigma ja contemplat al Pla de Coeducació de les Illes Balears 2019-2022 i que els centres hauran d’incloure en els plans específics de coordinació pedagògica per tal de crear les condicions en el centre educatiu per a la millora de la qualitat de vida de l’alumnat trans*.\nL’Institut per a la Convivència i l’Èxit Escolar assessorarà a les famílies, els centres i l’alumnat\nDes de l’Institut per a la Convivència i l’Èxit Escolar s’està treballant en un Pla d’actuació per atendre la diversitat sexual i de gènere que complementi les actuacions específiques que estableix aquest protocol i que ajudi a tenir una eina de planificació i avaluació de les polítiques públiques LGTBI en l’àmbit educatiu.\nPer això dins el Pla d’actuació desenvoluparà les següents accions:\na) Posada en marxa del Servei d’assessorament i acompanyament LGTBI (informació, formació i intervenció) a tota la comunitat educativa a través de l’Institut per a la Convivència i l’Èxit Escolar.\nb) Creació de la Comissió d’assessorament i acompanyament LGTBI, coordinada per l’Institut de Convivència i l’Èxit escolar, i en la que participaran representants d’Atenció a la diversitat, associacions i entitats LGTBI, inspecció educativa, docents i famílies.\nc) El Pla de Diversitat sexual, de gènere i familiar incorporará; formació específica en diversitat sexual , diversitat familiar i de gènere per tota la comunitat educativa.\nd) Elaboració de mesures de formació en Diversitat sexual, de gènere i familiar i Educació Afectivo-Sexual.\ne) Jornades, intercanvis d’experiències, campanyes de sensibilització, etc.\nf) Banc de recursos i materials LGBTI en la plataforma de l’Institut per a la Convivència i l’Èxit Escolar i del Servei d’Atenció a la Diversitat.\ng )Coordinació del desenvolupament del Pla de Coeducació de les Illes Balears amb els col.lectius LGTBI i altres entitats i institucions sociocomunitàries compromeses amb la igualtat i la coeducació.\nAmb caràcter general, les finalitats del Protocol d’acompanyament a l’alumnat trans* als centres educatius de les Illes Balears es troba:\n- Garantir el dret de l’alumnat trans* a un desenvolupament lliure de la seva personalitat i la no-discriminació per motius d’identitat de gènere o d’orientació sexual en l’àmbit del sistema educatiu.\n- Reconèixer el dret a la identitat de gènere de l’alumnat sense estar condicionat aquest reconeixement i tracte a cap tipus de tractament mèdic o aportació de diagnòstic mèdic i/o psicològic previs.\n- Oferir pautes que facilitin una resposta educativa adequada mitjançant un procés d’acompanyament, sensibilització i formació en el centre educatiu i d’assessorament a l’alumnat, a la seva família, al personal docent i, si n’és el cas, a la resta de la comunitat.\n- Prevenir i evitar situacions de transfòbia, exclusió, assetjament escolar o de violència de gènere des d’una coordinació institucional que permeti identificar-ne les necessitats i adoptar les mesures adients.\n- Afavorir la sensibilització de tota la comunitat educativa, en coordinació amb les associacions LGTBI i altres agents socials, en matèria de diversitat de gènere, especialment als centres on s’activi aquest protocol i a les famílies d’aquest centre.\nAquestes mesures, juntament amb altres que els centres docents adoptin en virtut de l’autonomia que la legislació els atorga, s’han d’incorporar al pla de convivència de cada centre, sense perjudici de les competències del claustre de professorat i del consell escolar a l’hora d’aprovar-les, avaluar-les i informar-ne.\nEl Protocol també preveu actuacions de sensibilització, assessorament i formació adreçades a la comunitat educativa, tant a l’alumnat en general com als equips docents i a les famílies i associacions. Per desenvolupar aquestes actuacions, el centre docent podrà comptar amb l’assessorament de l’Institut per a la Convivència i l’Èxit Escolar, del Servei d’Atenció a la Diversitat, del Departament d’Inspecció Educativa i d’altres institucions i entitats col·laboradores.


Juanma Pons ha renovat un any per la FE Grama - El Web del Mirall.net\nJuanma Pons ha renovat un any per la FE Grama\nA pocs dies perquè la Fundació Esportiva Grama doni el tret de sortida a la segona fase de la temporada, en la que es jugarà l’ascens a la Segona Divisió RFEF, el club ha informat de la continuïtat de Juanma Pons a la banqueta per a la propera temporada 2021-2022.\nEll tècnic estaria "encantat" amb la proposta de la Junta Directiva, que veu en el seu entrenador la peça ideal per seguir mantenint el projecte del conjunt colomenc. La sintonia entre l'entrenador i el president Antonio Morales és notoria des que van coincidir en la UDAG com a jugador i president.\n"Volem que Pons lideri el nostre projecte i que ho faci des de justa ara quan comença un camí difícil i complicat amb la possibilitat de l'ascens a la nova Segona Divisió RFEF", ha declarat el president de l'entitat. El club ha aconseguyit assegurar-se la permanència i mantenir la categoria estatal per primer cop en la seva curta història.\nLa continuïtat de Juanma Pons permetrà l'equip centrar-se ara només en els partits d’aquesta segona fase que ja comença diumenge visitant el líder CP San Crsitòbal al seu feu de Terrassa. Els colomecs han de superar quatre punts quan queden 18 per disputar-se, en sis jornades contra l'equip egarenc, el CD Castelldfels i el CE Manresa.\nEl tècnic, ara mateix, prefereix pensar només en com ajudar l’equip ara que arriba el tram clau de la campanya.


Introducció exposició - Samuel Gili Gaya: la pedagogia incontestable - BiblioGuies at Universitat de Lleida\nSamuel Gili Gaya: la pedagogia incontestable: Introducció exposició\nEn paraules de la doctora en Filologia Hispànica i especialista en l'obra de l'autor, Neus Vila Rubio, Samuel Gili Gaya va ser, per damunt de tot, un mestre.\nAixí era com ell es definia, insistint que el que més li havia interessat en la vida professional havia estat la comunicació amb els seus alumnes, d’edats diverses: nens, adolescents i joves universitaris. Companys i col·legues subratllaven també la seva capacitat pedagògica incontestable.\nIncontestable. Un mot que ressona amb la fortalesa sòlida d’una roca. Indiscutible. Ferm en les conviccions personals i col·lectives, Samuel Gili Gaya, va fer dels estudis, de la ciència filològica, el seu univers.\nAmb aquesta exposició, SAMUEL GILI GAYA: LA PEDAGOGÍA INCONTESTABLE, la Unitat de Biblioteca i Documentació de la Universitat de Lleida, vol retre un homenatge a un dels seus fills il·lustres: Gramàtic, lingüista, lexicògraf, crític literari i, per damunt de tot, MESTRE.\nAixí mateix, l'exposició vol fer esment que enguany se celebra el 75è aniversari de la publicació a Mèxic de la primera edició del "Curso superior de Sintaxis española ".\nBiografia del filòleg i gramàtic lleidatà\nNeix un 16 de febrer a les sis de la tarda de l’any 1892 a la plaça Sant Joan de la ciutat de Lleida, aleshores plaça de la Constitució. Tercer fill de Salvador Gili, de Lleida i Magdalena Gaya, dels Omellons. Estudià al col·legi dels Germans Maristes, i cursà el batxillerat a l’Institut General i Tècnic. L’any 1911 es llicencià en Farmàcia per la Universitat de Barcelona, i exercí com a tal durant uns anys. Tanmateix, la seva vocació humanística el portà estudiar Filosofia i Lletres, primer a la Universitat de Barcelona i després a la Universitat de Madrid, llicenciant-se el 1915.\nParal·lelament, a partir de 1919, també exercirà com a catedràtic d’institut en diversos centres, entre els quals el Instituto Escuela de Madrid, que cap al 1920 estava iniciant una nova experiència pedagògica. També va ser professor en diverses universitats americanes.\nElementos de fonètica general. 1492-1726\nS’interessà també per la llengua i la literatura catalana: la poesia de Josep Estadella i Arnó, Joan Maragall i Josep Carner; l’any 1932 publicà “Estudi fonètic del parlar de Lleida”, dins la Miscel·lània filològica dedicada a A. Alcover, entre altres.\nLa biografia de Samuel Gili Gaya ens descobreix una personalitat forta i serenya, coherent amb els seus ideals. Amb la seva esposa, Mercè Maluquer, va tenir 5 fills que li donaren néts i besnéts.\nEl nostre autor va viure el segle XX amb tot el que això significa: entre el 1892 i el 1976, dates del seu naixement i de la seva mort, els esdeveniments polítics, socials i culturals a Espanya foren diversos i convulsos i això va determinar, en certa mesura, el seu desenvolupament científic.\nEls fonaments de la seva ideologia i de la seva labor es basteixen en la primera etapa del segle XX, en el si del Centro de Estudios Históricos, hereu de la Institución Libre de Enseñanza, les idees pedagògiques de la qual casaven perfectament amb l’ideari del nostre autor. Pedagogia i estudis filològics i lingüístics presideixen el seu camí vital i professional. Però el trencament social i cultural que es produí el 1939 l’afectà en tant que ciutadà, docent i investigador, ja que patí un exili interior de conseqüències nefastes. Finalment, van arribar els reconeixements a la seva obra que va poder dur a terme malgrat les dificultats que l’època que li va tocar de viure li va deparar.\n(Fragments de l’obra de N. Vila Rubio, Samuel Gili Gaya. Amb veu d’or vell, Lleida, 2009)\nCadira lletra K\nVa prendre possessió el 21 de maig de 1961 amb el discurs: Imitación y creación en el habla infantil. En nom de la corporació li va respondre, Rafael Lapesa Melgar (filòleg i Membre de la Reial Acadèmia d’Història)\nL’any 1952 va entrar a formar part del Seminario de Lexicografía de la RAE amb l’objectiu de col·laborar en el Diccionario histórico de la lengua española.\nLa tasca docent de Samuel Gili Gaya es resumeix en unes frases de Carmen Castro, alumna i després col·lega seva, i filla de l’historiador Américo Castro, la qual deia que les armes docents del professor Gili Gaya eren tres: el llapis roig amb que marcava els textos dels alumnes, la claredat de la seva intel·ligència i la seva exposició, i el seu somriure de bon mestre.\nAl llarg de la seva vida va ser professor d’adolescents i d’universitaris. Amb els primers, cal destacar la seva labor a l’Instituto-Escuela de Madrid, on durant gairebé 20 anys va poder compartir i desplegar una docència innovadora, on l’estudiant era el centre de l’aprenentatge. Els seus estudiants adults van ser prioritàriament estrangers, ja que van ser universitats americanes les que van requerir els seus serveis com a docent, tant abans com després de la guerra civil: la Universidad de Río Piedras de Puerto Rico i el Middlebury College de Vermont (USA).\nCom tants altres mestres i professors espanyols, a partir del 1939, Gili Gaya va formar part del conjunt de docents represaliats per la dictadura franquista, la qual cosa el va impedir d’accedir a la docència universitària. Tanmateix, ells sempre es va considerar per damunt de tot, un mestre i així li ho van reconèixer altres figures , com la poetessa Gabriela Mistral, la qual el considerava “el pedagogo nuevo, intuitivo y sensible, tan difícil de encontrar en nuestros días”.\nLlistat per data\nVa ser membre d’honor de l’American Association of Teachers of Spanish and Portuguese, membre de la Real Academia Española des de 1961 i corresponent de l’Institut d’Estudis Catalans, de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i de la Academia de Letras y Artes de Puerto Rico.\nUn dels recursos que va utilitzar per impartir les seves classes els va trovar a la Biblioteca Literaria del Estudiante, fruit de l’esperit científic del Centro de Estudios Históricos. Allà s’hi aplegaven les obres més rellevants de la literatura española en edicions preparades per grans experts (ell també hi va participar) i accessibles als estudiants de batxillerat.\nL'any 1928 se li proposa marxar a Alemanya per així poder ampliar els seus coneixements en Filologia romàntica. Demana una pensió a la JAE (Junta de Ampliación de Estudios e Investigaciones Científicas) però li és denegada.\nConvidat l’any 1929 per la Universitat de Puerto Rico com a pensionat (R.O. 12/4/1929). En aquest país realitzà un estudi intitulat La educación secundaria en Puerto Rico.\nSegüent: Fons especial de la Universitat >>