xevi bardolet: de juliol 2008\nAvui s'haurà fet famós en Lluís Suñé. És membre de la permanent de l'Entesa, regidor a Torredembarra i va ser cap de llista d'ICV per Tarragona al Congrés de diputats de Madrid. Però avui s'ha fet famós perquè va dedicar un post a ironitzar sobre la solidaritat catalana penjant el cartell -que no era seu- d'una presumpta campanya d'apadrinament de nens d'Extremadura per 1.000 euros al mes. Fins i tot el govern extremeny va anunciar en una roda de premsa accions contra ell, ha rebut amenaces de mort i s'ha demanat a tots els partits catalans i a la Generalitat que denunciïn aquesta broma de tan mal gust. Mireu avui qualsevol diari, d'aquí i de fora, o escolteu qualsevol emissora, d'aquí o de fora, i és un dels temes del dia.\nEls catalans ens deixem dir de tot, i no des d'un bloc sinó des de partits polítics, governs sencers i grups mediàtics que no tenen escrúpols a mentir per llançar-nos tot Espanya a sobre, i el dia que algú aprotifa la via del sarcasme per contestar-ho se'l linxa des de tot Espanya, i aquí se li diu "desafortunat" i "irresponsable". I dit per aquells a qui va haver de defensar quan el seu propi territori el linxava per una cosa, que va ser la pèssima gestió del Govern, i més concretament d'un conseller d'ICV, arran de l'última crisi de l'aigua.\nAquest nostre país se'ns acaba, segur. I gairebé ens ho mereixem.\nTot el meu suport, Lluís.\nPublicat per bardo a 8:10 Cap comentari:\nPublicat per bardo a 9:28 Cap comentari:\nAvui a la tarda, el grup d'ICV-EUiA-EPM al Consell Comarcal fem una roda de premsa per fer balanç al primer any de Consell Comarcal. De fet, el vam avançar en l'últim ple del Consell, el 27 de juny, que com que ningú no s'esperava en va agafar més d'un en fred i al govern se'ns van enfadar una mica. El resum seria que el juliol de 2008 estem com al juliol de 2007: amb el govern sortint per la tangent en temes en què han estat especialment malament, i amb la consigna de no dir ni piu sobre tot allò que se'ls critica. Deu ser que hi ha motius per criticar-los en allò que se'ls critica.\nActualitzat a les 20.00 h\nEls dos consellers d’ICV-EUiA-EPM al Consell Comarcal d’Osona, Xavier Bardolet i Jaume Vilella, han fet balanç, aquesta tarda, del primer any del nou govern comarcal que comparteixen CiU, PSC i independents. El portaveu del grup, Xavier Bardolet, ha insistit que el Consell Comarcal “viu de la inèrcia adquirida des de fa anys” i que no ha demostrat, un any després, que les expectatives generades amb el nou pacte de govern hagin aportat cap canvi substancial.\nContestant el president comarcal, Miquel Arisa, que dies enrere es vanagloriava de tenir aprovat un Pla d’Acció Comarcal (PAC) que ha de ser el full de ruta de l’acció de govern per als propers anys, Bardolet es preguntava que “si tan important és, com és que no el coneix ningú ni s’ha presentat enlloc”. Ha recordat, en aquest sentit, que en el ple del mes març, en què es va aprovar inicialment el PAC, el seu grup va demanar una interlocuió clara i directa del Consell Comarcal amb els ajuntaments, a través d’un conseller de govern que tingués aquest rol. I que comencés aquesta tasca, precisament, presentant-hi el PAC.\nEls consellers d’ICV-EUiA-EPM han recordat algunes de les propostes que s’han fet durant aquest primer curs i que, fins ara, no han obtingut cap mena de resposta per part del govern:\n· La creació d’un observatori del reciclatge per tal que els ajuntaments poguessin valorar regularment el nivell d’eficiència de la seva recollida selectiva.\n· L’impuls al consorci públic de la TDT per crear un canal de serveis que donés valor agefit a l’atenció a tota la comarca a través de la tecnologia digital.\n· La necessitat d’afrontar les polítiques d’habitatge des del coneixement real del mercat, l’obtenció de dades del parc d’habitatge buit que hi ha a la comarca i valorant de quina manera s’hi podria trobar sortida d’acord amb els demandants, els promotors i l’Administració.\nBardolet també ha recordat que, un any després, la tristesa amb què es va viure la investidura del nou govern s’ha repetit amb un nou despropòsit, com ha estat utilitzar el nom del Consell Comarcal, en unes al·legacions, per defensar un aeroport de jets privats a Osona sud sense que dins del Consell ningú no n’hagués parlat mai. A més, com es recull en la nota lliurada als mitjans, els dos únics consellers comarcals que s’han mostrat inequívocament en contra de l’aeroport de Centelles/Balenyà, aprovant una moció de rebuig al seu ajuntament, formen part del govern comarcal de Miquel Arisa, que és el seu principal impulsor.\nUna mostra més que, per molt que públicament es digui i s’escrigui el contrari, el nivell de comunicació interna del govern no és, precisament, dels més lluïts que es coneixen.\nVic, 29 de juliol de 2008\nPublicat per bardo a 10:14 Cap comentari:\nGairebé toca per estadística que algun dels que llegiu aquest bloc hagueu estat alguna vegada al concurs internacional de focs de Blanes. Més que res perquè ahir, últim dia de la seva 38a edició, diu que érem 100.000 persones, però que divendres i dissabte s'havia arribat, sumats tots dos dies, a les 450.000.\nAquest any, per raons d'agenda, no l'he seguit com feia un parell d'anys que feia. Però l'escapada d'ahir em va permetre veure'n uns d'alemanys. Sense haver-ne vist cap més, i sense entendre-hi gens, no crec que hagin estat els guanyadors, tot i que algunes de les figures de llum van ser realment espectaculars. Es disparen des de la roca de Sa Palomera, la icona de referència de Blanes, i es poden seguir des de banda i banda de tota la platja.\nSi sou capaços de suportar les aglomeracions, és una experiència molt recomanable. Però estressant, que comença amb els problemes d'aparcament i amb l'embús monumental que es munta un cop acabada cada actuació. Però tenen una cosa boníssima, que a mi m'agradaria que fos així sempre i a tot arreu: una puntualitat suïssa. Comencen a 2/4 d'11 de la nit i duren exactament 20 minuts, que és el que es diu a les bases.\nI llavors, per si fos poc, festa major al llarg de tot el passeig de mar, amb atraccions a dojo i concerts en directe. Una espectacular bestiesa d'ambient.\nPublicat per bardo a 8:21 Cap comentari:\nPublicat per bardo a 8:47 Cap comentari:\nNo em fa res admetre que en aquest tema, i parlo des d'un punt de vista absolutament personal, hi he estat sempre molt escèptic. I suposo que m'hi ha ajudat el fet de no ser de Vic. Però cada vegada que sento parlar de la Vegueria de l'Alt Ter se'm dispara automàticament una imatge: la de Setcases. Diria que no hi ha cap altre municipi en tot el món que sigui més alt Ter que Setcases, que és on neix el riu. I pel que sé, i pel que he viscut professionalment, no és que Setcases i el conjunt de la Vall de Camprodon discuteixin la vegueria de l'Alt Ter i, per tant, la capitalitat de Vic. El que ja posen en dubte és simplement que hagin de ser del Ripollès, quan en realitat se senten molt més connectats amb Olot i, per extensió, a Girona.\nÉs només una raó per a aquest meu escepticisme. Però penso que ja per si sola és fulminant.\nPublicat per bardo a 23:59 Cap comentari:\nÉs l'acudit d'avui del dibuixant Medina al diari Público, que he fullejat en un bar aquest matí. Com que m'ha agradat molt, l'he buscat a la web i el penjo aquí. I mai millor dit. A l'Estat, per aquest i altres motius la taxa d'atur ja acaba de superar el 10%.\nÉs un dir, però és el que ara es porta. Dissabte passat, que teníem jornada d’ICV-EUiA-EPM, ja vaig dir a més d’un que em temo que d’aquí a pocs mesos, ja sigui amb l’excusa de la sentència contra l’Estatut del Constitucional o la manca d’acord pel nou sistema del finançament, la correlació de forces canviarà i un front catalanista de vella escola tindrà el millor caldo de cultiu per resorgir amb tota la seva esplendor. De manera que, a partir d’aquell moment, les possibilitats de reedició d’un tripartit tal com ara s’entén cauran en picat i passaran, segons la meva teoria, de la primera a la tercera opció.\nEn això està CiU, a qui les circumstàncies, molt més que la seva pròpia trajectòria com a principal partit de l’oposició, li han servit en safata la possibilitat de tornar a ser el centre des d’on pivota el discurs resistencialista enfront del Govern de Madrid. En són perfectament conscients tant el PSC com ERC, i tots dos s’apunten, des de fa temps -el PSC més temps que ERC-, a festejar-los per treballar-se’ls com a nou aliat en un futurn govern que es vendrà com a més fort. I tots dos s'acosten ara a un discurs més identitari que, paradoxalment, no fa pas gaire descartaven per considar-lo superat i carrincló.\nNo m’agrada citar-me a mi mateix, però molt abans que el conseller Antoni Castells fos l’abanderat visible de l’ala catalanista del PSC i posés adjectius força durs a la relació amb el PSOE i el Govern de l’Estat parlant de finançament, ja vaig avançar que ell era el principal pont amb CiU per construir una sociovergència que hi ha molt gent -i molts lobies- que desitgen. Això explica, per tant, un cert atac de gelosia d’ERC, que ara ha vingut a dir que sense CiU no hi haurà acord de finançament. En el fons, s’apunta a fer un altre pont perquè no sigui dit que, si van maldades, res no seria més identitari que una coalició de govern entre CiU i ERC. L’únic dubte, doncs, és saber quin pont es trobarà abans CiU, o per quin dels dos decidirà trencar.\nDe la gent amb qui vaig parlar d’aquesta meva teoria, em va agradar que ningú no es va irritar davant del risc -jo ho veig gairebé obvi-, que ICV deixi de ser aviat un partit de govern. D’altra manera, si algú s’hagués irritat per això hauria volgut dir que li importa molt més el govern que el partit. O, dit d’una manera més filosòfica, que li importa molt més el poder que la defensa coherent de les pròpies conviccions.\nDavant del tot o res, també és veritat que la presència d’ICV al Govern ha permès, almenys, mediatitzar algunes posicions de la resta del tripartit i ha canviat, malgrat errors molt sonats, maneres de fer, de decidir i d’imposar decisions molt viciades i molt poc afortunades d’anteriors governs.\nLlàstima que els balanços dels governs es facin molt més a base de titulars de diaris que de cap altra cosa. I quan hi ha ganes de crear un determinat estat d’opinió, es crea. És això el que ara explica, per exemple, que al Grup Godó, que edita un diari tan monàrquic i espanyol -en el sentit més noble del terme- com La Vanguardia, li vagi la mar de bé que, paral·lelament, i en l’imaginari de tothom, la seva RAC1 ja s’hagi converit 'de facto' en la nova ràdio nacional de Catalunya...\nLa Vanguardia està per la sociovergència, naturalment.\nP.D. Acabo de penjar el post i rebo un correu del grup d'ICV de la Diputació desmentint categòricament una informació d'avui de La Vanguardia que diu que el Departament de Medi Ambient, que és d'ICV, es planteja apujar un 20% el preu de l'aigua als subministradors. El propi Departament ha fet una nota oficial per desmentir-ho. Vaja, que tot continua quadrant.\nPublicat per bardo a 9:55 Cap comentari:\nVinc de veure la zona 0 de l'incendi d'ahir. Va ser, en efecte, a l'escala del número 13 del carrer Sant Miquel. El balanç oficial de bombers parla de sis intoxicats lleus pel inhalació de fum. Un curtcircuit a la zona de comptadors els va deixar destrossats i va rebre tota l'escala i el local de la loteria del costat, sobretot pel fum. Ara s'hi haurà d'anar a jugar, perquè com que han tingut una desgràcia segur que toca ni que sigui una quiniela.\nPerò és que ahir, mentre estàvem esvalotats per l'incendi allà a quarts d'una, va haver-hi un terratrèmol i es va notar perfectament. Va ser un sotrac de mig segon, però fort i sec. Just en aquell moment hi havia el camió de recollida carregant contenidors, però per fer tremolar un bloc de pisos -com va ser el cas- hauria d'haver carregat mitja escala de runa d'on van tenir l'incendi. L'Ester del bar La Granja -al costat de l'escala incendiada- ho explicava aquest matí: ella es va quedar sense nevera, amb el magatzem ple de fum i uns amics li van venir a recollir els gelats per portar-los a casa. I mentre els descarregaven, amb la sotragada una mica més i se'ls foten per terra. I els bombers que tenien per allà també els ho van dir, perquè els van avisar per l'emissora. Déu n'hi do, quina nit.\nPublicat per bardo a 9:03 Cap comentari:\nPublicat per bardo a 23:39 Cap comentari:\nNo l'he conegut ni l'he tractat mai personalment, però és veritat que un bon dia em vaig trobar, de rebot, tocant a la festa del seu 90 aniversari a casa seva. I, professionalment, he conegut Andreu Colomer Munmany per tot el que ha representat com a empresari i mecenes. El Museu de l'Art de la Pell és, en aquest capítol, el seu llegat més impressionant. I més recentment, i en la mesura que també ho he seguit com a conseller comarcal, la cessió de tot el seu fons a l'Arxiu Comarcal d'Osona: des dels primers llibres de comptes de l'empresa o l'expedient de col·lectivització fins a l'impressionant fons documental d'imatges, hemeroteca, programes culturals de Vic, cartells i més de 9.000 felicitacions de Nadal rebudes d'arreu del món durant tots els anys que hi va ser al capdavant.\nNo sé si avui continuen existint perfils d'aquests. En tot cas, és just que en el dia del seu comiat hi hagi un moment per reconèixer-li la seva generositat i les seves inquietuds, que han arribat fins a nosaltres convertides en un patrimoni de valor immens.\nPublicat per bardo a 11:26 Cap comentari:\nAquest diumenge es va fer a l'Ajuntament de Centelles un homenatge a Joan Grau i Castellà, alcalde del primer ajuntament democràtic després del franquisme (1979-1982). Divendres, 18 de juliol, havia fet 100 anys. Va recordar, honestament, que tampoc té tan mèrit perquè quan va arribar a alcalde -després d'una llarga trajectòria vital iniciada amb la militància a Estat Català, la guerra i l'exili- ja tenia 71 anys "i hauria pogut ser pare de molts de vosaltres", com va dir a la resta de la gent d'aquella candidatura que seien davant seu. El seu resum va ser molt clar: "ho vam pedre tot: la guerra, la república i la democràcia". I per això, la restauració dels ajuntaments el 1979 va ser importántíssima ni que fos per una sola cosa: recuperar la democràcia.\nJosep Vendrell, secretari del Departament de Relacions Institucionals i Participació de la Generalitat, va recordar que els primers ajuntaments democràtics "van fer en quatre anys molta més feina de la que havien fet, o havien pogut fer, els que hi havia durant el franquisme".\nL'alcalde, Miquel Arisa, que inicialment ja havia obert l'acte amb un perfil biogràfic de Joan Grau, li va fer entrega d'un quadre de Centelles. I la delegada territorial d'Acció Social va llegir una carta de felicitació de la consellera i li va donar la medalla del centenari.\nNo són gaire freqüents celebracions com aquesta, i menys amb una càrrega tan important de simbolisme com és algú que va liderar la recuperació democràtica i que arriba a 100 anys de vida. No fa pas tan temps, per tant, que aquest país era un altre de molt diferent, i de molt pitjor. Està bé, de tant en tant, anar-ho recordant. O sigui que gràcies als que ho han fet possible, com la candidatura d'Alternativa per Centelles (EPM), també promotora de l'acte.\nHa estat un dissabte intens. En ordre de prioritats emocionals, el sopar de 25 anys de casats d’en Tià i la Carme, que de fet serà el 6 d’agost però que ja hem començat a celebrar amb una festa-sopar molt maca. Però com que això no és un bloc rosa ho deixo aquí.\nL’altra ha estat la jornada A peu de carrer, que durant tot el dia s’ha fet a la Uvic. És una trobada municipalista de la coalició ICV-EUiA-EPM, pensada i protagonitzada especialment per a regidors i regidores. Era la primera vegada que hi participava, i els de l’Entesa per Sant Pere hi hem presentat, dins de les 32 experiències que s’han donat a conèixer en l’àmbit de la gestió i propostes de governs municipals, el projecte de l’equipament de Les Monges. Abans que res, agrair a la gent d’ICV de Vic i d’Osona, que ha estat en el centre d’això, la gran organització que hi ha hagut. Té mèrit, a més, que un 19 de juliol i sota un sol de justícia -no dins de la Uvic però sí a la platja, per entrendre’ns-, ens haguem trobat 250 persones d’arreu del país per compartir una jornada sencera de treball, de 10 del matí a 6 de la tarda, i amb la riquesa de temes que hi ha hagut.\nMe n’he anat amb unes quantes percepcions. Comentaré de moment la primera: m’ha sorprès el nivell de joventut, d’il·lusió i de compromís que he vist i compartit amb la gent. I per això mateix se m’ha fet encara més visible el grau de desencís, em sembla, de tota la gent que treballa a peu de carrer amb els que fa temps que no s’hi mouen tant. El divorci entre partits polítics i societat civil es reprodueix, a més petita escala però exactament en la mateixa proporció, entre els quadres dels partits i els que viuen la trinxera del dia a dia, i que al capdavall són els que els acaben donant vida.\nTambé m’ha servit, a nivell més personal, per no acabar d’estar d’acord amb determinats posicionaments maximal·listes respecte a temes com la immigració, les aules d’acollida o l’estigmatització de la dona com a subjecte de tutela permanent. I la reflexió en aquest últim punt ha vingut precisament d’una dona, en un dels tallers, per dir que si realment creiem en les polítiques d’igualtat potser és hora de començar a fer pedagogia a través d’un altre concepte per fer visible que, malgrat tot i que encara hi ha molts greuges per vèncer, acabem amb discriminacions negatives i positives per parlar, simplement, de l’atenció i l’atesa a les persones. Em sembla que, si s’entén, és una reflexió interessant i amb la que també es reconeixeria, malgrat tot, que s’ha avançat i es continua avançant per vèncer la situació de desigualtat que hi ha hagut fins ara.\nDeixo per un altre moment dos altres temes que em semblen terriblement interessants: el tema de les aules d’acollida i el posicionament sobre la controvertida directiva Weber del Parlament Europeu, de retorn dels immigrants. És un tema que ens afecta molt, que genera debats molt interessants però que, penso, aconseguirà els millors raonaments defugint les posicions apriorístiques i adaptant discursos (i solucions) a allò que, en definitiva, estem vivint cada dia a peu de (el nostre) carrer.\nPublicat per bardo a 16:46 Cap comentari:\nHola. No és conya. Avui he vist a TV3 que amb això de la crisi tothom està començant a empenyorar coses: joies, gerros i fins i tot consoles. Encara no és el meu cas, afortunadament. Més que res perquè no tinc ni joies ni gerros.\nPerò sí que és veritat que fa uns quants dies, amb la pressa de marxar corrents de vacances, em vaig comprar un joc de Fórmula-1 de la Play Station, més que res per guanyar a l'Alonso, sense atinar que era de la 3, mentre que jo tinc la 2. O sigui que ara el poso i no em fa cas.\nTotal, que se m'acudeix fer un canvi amb el primer que llegeixi això i tingui la PS-3 amb un joc de la Fórmula 1 de la PS-2 que no sap què fer-ne. O directament li venc per 30 miserables euros, que són 11 menys dels que em va costar, i amb tots els cotxes per estrenar. Encara tenen fundes a les rodes.\nA veure qui pica. Sóc aquí.\nPublicat per bardo a 17:18 Cap comentari:\nA quarts de sis de la tarda d'una tarda de primers de juliol, el so insistent de les sirenes m’han fet adonar, des de la platja, que alguna cosa passava a la vora d’on era. Un accident a la carretera, és el primer que penses. Després ha aparegut un helicòpter volant especialment baix, de manera que havia d’aterrar molt a prop. És el que ha fet, aixecant un núvol de pols que de seguida ha marcat el punt on era. M’hi he acostat i hi havia aparcades totes les sirenes que havia sentit fins llavors, policia local, mossos, personal sanitari, ambulàncies... I unes quantes desenes de curiosos com jo.\nHe demanat a un policia què havia passat: a una nena se li havia rebentat un punt de la femoral, havia perdut molta sang i se l’havia d’enviar al Trueta de Girona. Des d’un punt de vista sanitari, doncs, tot controlat i la constatació, fins i tot, que tot semblava més lleu del que es temien.\nAixò m’ha permès fixar-me en el que, a partir d’aquell moment, centrava tot el meu interès: l’helicòpter. Era groc, molt maco, del RACC i ben enllustrat, cosa que només es deu poder valorar mentre no vola. Em sonava que al Trueta n'havien estrenat un al febrer. No sé si és aquest.\nNo havia vist mai la maniobra d’enlairament d’un helicòpter en directe i des de primera línia. Per això l’he esperat a consciència un cop fet el trànsfer de la pacient des de l’ambulància que l’havia dut des de casa, a escassos cent metres d’on havia aterrat. Evidentment, un cop a terra l’havien parat, suposo que per la fressa i per la pols. Un cop tot a punt, s’ha engegat el motor, el pilot ha fet una ullada al voltant de tot plegat com qui tanca el maleter del cotxe just abans d’arrencar, ha saludat amb la mà i en un instant i enmig d’un soroll eixordidor ha aixecat el vol. La seqüència sencera no ha durat més de 10 segons, i en poc més temps ja es perdia en l’horitzó mentre la ventada et portava sorra, pols i fulles seques fins a la cara. La sensació d’immediatesa ha estat impressionant.\nMentre marxava, una àvia deia a la seva néta, amb l’helicòpter al fons, que si al final girava a l’esquerra és que anava a Barcelona, i que si girava a la dreta anava a Girona. Doncs ha girat a l’esquerra, però per anar igualment a Girona. Érem, malgrat tot, més amunt. Coses que passen: mentre en aquella operació segurament s’estava salvant una vida, a moltes d’altres ens l’ha fet, durant una estona, una mica més distreta.\nPublicat per bardo a 10:38 Cap comentari:\nAmb això que diré ara quedaré com un terrible presumptuós, però és veritat. Quan feia BUP (1984-1988) era un fanàtic seguidor de Catalunya Ràdio. Em posava el despertador a les sis del matí per empassar-me dues hores d'En Pijama, amb Carles Cuní i Francesc Xavier Viejo, esperant sobretot la secció de notícies curioses, que eren un fart de riure. I a l'institut vaig coincidir amb un parell d'amics amb qui compartia aproximadament el mateix nivell de fanatisme gairebé malaltís.\nLlavors, a l'institut, com suposo més o menys com ara, es feia una setmana cultural i es feien tallers i conferències. Parlo de fa més de 20 anys. Nosaltres, fanàtics, vam insistir perquè una de les xerrades la vingués a fer en Josep Cuní, que llavors ja conduïa el magazín de matí i era el cap de programes de l'emissora. Per un adolescent fanàtic de la ràdio, portar en Cuní a Torelló era el súmmum. Teníem la Dolors Collell de tutora, me'n recordo. El vam anar a veure a Barcelona, en tren, per convidar-lo. Abans van atracar en Gilbert pujant les escales del metro.\nEns va fer una xerrada al centre parroquial, a la plaça Nova, de la qual ja no me'n recordo de res i l'institut ens va donar 10.000 pessetes per pagar-lo. Va dir que moltes gràcies, però que no les volia i que ens les quedéssim per comprar pipes. Dit així sembla que fos gairebé un desaire, però en aquell moment ens va semblar un gest que l'honorava encara molt més, davant l'admiració que li professaven aquella colla de marrecs embadalits i davant dels quals devia acabar de tenir, segurament, una de les seves primeres experiències com a star system.\nAra ve quan fardo jo. El títol de la xerrada el vam triar nosaltres: era La ràdio nacional de Catalunya. Simplement. Se'ns va acudir que estava bé que el cap de programes de Catalunya Ràdio vingués a explicar-nos el sentit d'una emissora que, al capdavall, acaba de néixer i que havia ser el referent d'emissora institucional de Catalunya, i per tant, nacional en el sentit que nosaltres ja ho enteníem. Potser va ser només una casualitat, però els programes penjats per Torelló amb el títol de la xerrada -Catalunya Ràdio. La ràdio nacional de Catalunya- sonaven bé, i poc després descobríem que va ser el missatge que es va incorporar com a marca als indicatius de l'emissora, que s'han mantingut fins avui. No diré mai que no s'hagués dit abans, però fins i tot repassant la web dels 25 anys, on hi ha l'arxiu sonor, la marca de "la ràdio nacional de Catalunya" no hi surt fins un parell d'anys llargs més tard d'haver-se fundat aquell el 20 de juny de 1983. Poc després de la xerrada d'en Cuní a Torelló.\nAvui Catalunya Ràdio ha estat notícia pel relleu de Neus Bonet a l'Antoni Bassas. Admeto que la decisió em sembla força estranya, però com que tampoc tinc el fanatisme de fa 20 anys i també m'agrada escoltar més ràdios i més gent, no crec que s'hagi d'insultar apriorísticament ningú i molt menys a ella, tot i que penso que ho té francament difícil.\nPerò el que sí que em sembla de tot plegat, i no només per la decisió de l'Antoni Bassas de deixar-ho, és que si realment hi ha una voluntat política d'arrencar la crosta nacionalista de Catalunya Ràdio, més val que també li retirin el lema i el cedeixin a una emissora que, veritablement, se'l cregui.\nSigui dit que pas que de relleus d'històrics i líders d'audiència de Catalunya Ràdio m'ensumo que en vindran d'altres, començant per El Suplement d'en Xavier Solà. Què hi farem.\nPublicat per bardo a 22:52 2 comentaris:\nAquest matí he trucat a Catalunya Ràdio per un tema que pots comptar. He demanat per la productora d'un programa i, mentre m'hi passaven, m'han passat amb en Montilla. De fet, m'han passat amb la senyal de Catalunya Informació, que en aquell moment estava transmetent la compareixença del president al Parlament per debatre sobre la crisi. I deia que "aquest és un Govern que proposa mesures concretes a problemes concrets". No dic pas que no, però que m'ho digui personalment i per telèfon m'ha semblat una mica violent.\nEn el fons m'ha fet gràcia.\nI a més, la productora no hi era.\nPublicat per bardo a 16:58 Cap comentari:\nA l’Ajuntament de Sant Pere, suposo que com a molts d’altres, estem molt emprenyats amb els organitzadors de l’Acampada d’Arbúcies. No per res: per l’empastifada, i ho dic en sentit literal, de cartells que han fet per tots els llocs possibles i impossibles: des de contenidors ’escombraries, cabines de telèfon, parets d’edificis públics i d’estacions elèctriques o de telèfon. I tots absolutament encolats, amb la qual cosa treure’ls és una despesa física i econòmica que no tindríem perquè assumir. Se’ns ha acudit fer-los arribar la factura, com també es fa arribar als imprudents que se’ls ha de rescatar amb helicòpter a la muntanya.\nM’ha inspirat aquest post, però, el que vaig llegir un d'aquests dies de vacances a La Vanguardia: una turista japonesa va tenir la feliç idea d’estampar el seu nom, firma i universitat de procedència en una de les parets de la cúpula de la catedral de Florència (juntament amb moltes altres que hi ha, es veu). Poc després, un altre japonès hi va passar al darrere i, escandalitzat per tal mostra d’incivisme nipó, va fotografiar el grafit i el va enviar directament a la universitat. També escandalitzada, la universitat va demanar perdó a les autoritats de Florència i va obligar a fer el mateix, per carta, a la noia en qüestió.\nI no és el primer cas. Dos estudiants més han estat suspesos dues setmanes de classe per haver estat descoberts fent el mateix, i un professor d’educació física no podrà fer d’etrenador de bèisbol perquè, durant el viatge de nuvis, també va deixar un record a la catedral i han decidit castigar-lo amb un encàrrec de feina menys.\nEvidentment que no ens cal ser japonesos, però em sembla que en algunes qüestions ja comença a ser hora de posar límits a les mostres d’incivisme. Que volen dir, bàsicament, falta de respecte per tot i per tothom.\nSituació real viscuda la setmana passada en una cèntrica cafeteria de Vic, de referència per més senyes, i que no és de la plaça per més altres. Hi entra una parella, les atén un jove a qui no havien vist mai i se'ls acut demanar-li un suc de taronja. En to gairebé de retret, els diu que li demanin "en castellano que no entiendo". Per desgràcia seva, els interlocutors no estan per la labor i li diuen que ho té clar. Quan ja se n'anaven, els apareix una cambrera de la casa i els diu que a aquest jove, que és de fora, l'han de tenir dues setmanes a la cafeteria per fer pràctiques de castellà. Van a veure l'amo i els explica que, efectivament, és un estudiant anglès que és a Vic de pràctiques d'idioma. Han fet un conveni amb l'IES pel qual alumnes d'aquí van a Anglaterra a aprendre anglès, i alumnes d'allà vénen aquí a aprendre castellà, i els posen a treballar una mica per donar conversa.\nUn aplaudiment al responsable pedagògic de la iniciativa. Deu tenir parents a El Mundo.\nPerò de moment l'estudiant anglès ja ha après que, a Vic, hi ha com a mínim un parell de persones que tenen un accent de castellà molt curiós.\nPublicat per bardo a 7:59 1 comentari:\nEl meu germà convergent ha estat de congrés aquest cap de setmana. No ens hem vist, però sí divendres, poc abans de començar-lo. Com cada vegada que hi ha un congrés en l'òrbita nacionalista i independentista, el dret a decidir i la reivindicació de la identitat nacional és el tema de fons i el que genera titulars.\nFa temps que en el tema aquest sóc pessimista. Percebo que mentre es fixen calendaris, es marquen línies vermelles, s'aproven ponències i s'asseyalen horitzons de futur, el dia a dia del país camina tossudament, i imparable, cap a la seva desnacionalització. Convergència pot passar-se anys preparant-se per tornar al govern, ERC pot posar data al referènfum d'autodeterminació, però uns i altres es poden trobar que el dia que això arribi, a més de la meitat del país això, en el millor dels casos, li sigui exactament igual, i que l'altra meitat, directament, ja no sàpiga ni de què se li parla.\nCatalunya s'està diluint a gran velocitat dins del discurs imperant d'un nacionalisme espanyol que fins i tot la victòria de la selecció espanyola a l'Eurocopa ha fet modern. I és preocupant, per exemple, que les agressions sistemàtiques a la llengua i els greuges que fins i tot des d'aquesta debilitat estem provocant enfront de l'espanyol (!?) no tingui més resposta que la de cercles que tenen tant de convençuts com de reduïts.\nSón molts més els que claudiquen, els que donen la batalla per perduda o que, simplement, entenen que aquesta ja no és la seva guerra. Per tant, el divorci entre els discursos dels partits nacionalistes enfront la societat serà cada vegada més gran, i al final acabarà essent veritat el que fins ara era un retret interessat i fals: que la pervivència d'un discurs identitari català era una fal·làcia que no interessava a ningú.\nJo he decidit, a partir d'ara, a ser una mica més radical. Algunes coses no me les deixaré dir, i altres ni tan sols les escoltaré, perquè em negaré a escoltar i a llegir els canals des d'on es vomita diàriament tanta porqueria. Ja sé que no en treuré res, perquè no crec que tot el país faci el mateix. Per això penso que se'ns acaba.\nPublicat per bardo a 12:43 Cap comentari:\nM’estranyaria molt que a Osona s’hi acabés fent l’aeroport corporatiu i empresarial del que fa dies que es parla. De fet, m’estranyaria que s’acabés fent, a la vista de com pinta el futur del sector aeroportuari per l’increment de preu -estructural, malgrat tot- dels carburants, el previsible descens d’operacions i els dubtes que planteja, a mig termini, la viabilitat de les companyies de baix cost, que en el millor dels casos patiran una purga que eliminarà competència, apujarà tarifes, reduirà passatgers i deixarà lloc lliure on ara en falta. En altres paraules, la pregunta que se’ns hauria de plantejar ara mateix no és quin és el futur de l’hipotètic aeroport d’Osona, sinó quin és el de l’aeroport de Girona. És una percepció, però també reforçada pel que ja fa dies va advertir el conseller de Turisme, Josep Huguet, al Gremi d’Hostaleria de la Costa Brava.\nTambé m’estranyaria que es fes quan, la setmana passada, l’aeròdrom de l’Anoia (Igualada-Òdena), que a hores d’ara ja és una referència en aviació esportiva a la Catalunya interior, va concretar el pla per triplicar la seva superfície amb el repte, entre d’altres, de competir per ser seu de l’aeroport empresarial. Hi ha oposoció, però també en l’àmbit polític i econòmic hi ha un consens a favor que deu venir, en bona part, de l’experiència coneguda i de les potencialitats d’una infrastructura que, si bé a més petita escala, ja és una realitat al territori.\nA Osona, en canvi, l’únic consens que fins ara ha aconseguit el principal impulsor de l’aeroport, l’alcalde i president comarcal Miquel Arisa, és per aixecar tota mena de suspicàcies i resistències –i l’oposició formal d’ajuntaments sencers- a un projecte que s’ha plantejat de la manera més maldestre possible. Entre altres coses, quan es firma una carta en nom del Consell Comarcal presentant unes al·legacions que no ha aprovat cap òrgan del Consell Comarcal, per donar-se suport a si mateix com a alcalde de Centelles, que és on tenia interès a fer-lo. I quan se li descobreix la jugada, afirmant temeràriament al mig d’un ple comarcal que hi ha una resolució de presidència inexistent que sustenta aquestes al·legacions.\nEra mentida: les al·legacions que firma Miquel Arisa són del 18 de febrer. La reunió del Consell d’Alcaldes en què s’escuda per legitimar-les és del 10 de març, on se’ls comunica que les al·legacions ja s’han enviat perquè no hi havia temps de discutir-les. La reunió de la comissió permanent en què el nostre grup demana si el Consell Comarcal ha presentat al·legacions al Pla d’Aeroports, i on se’ns diu expressament que no, és del 7 de maig. ERC treu, al ple del 27 de juny, la carta del febrer amb les al·legacions firmades per Miquel Arisa, amb registre de sortida del Consell Comarcal i en nom del Consell Comarcal, que no havia reconegut ningú. I la resolució de presidència que sustena aquestes al·legacions es fa després del ple i és ratificada per la comissió permanent en l’última reunió, el 2 de juliol.\nAl mateix ple de juny, el nostre grup ja va dir que ens semblava esperèntic el que s’ha fet amb l’aeroport i la transcendència que podia tenir a la comarca, sense haver generat cap mena d’acord, ni de debat, ni d’informació prèvia, quan en el mateix ple vam haver de dedicar un punt de l’ordre del dia a elevar una proposta que ja havia passat per la comissió d’hisenda per incrementar la franja de gratuïtat d’accés a Sant Pere de Casserres pels socis del Súper 3. Això no quadra.\nAra, un cop desemmascarat, s’atribueix a un error administratiu i s’hi treu importància. Però a nosaltres ens preocupa el que tot això té com a símptoma. És gravíssim donar a arguments a qui vulgui pensar que al Consell Comarcal s’hi està governant, ni que sigui també, per anar-hi a maquinar interessos molt personals ni que sigui en la defensa dels interessos municipals concrets. M’agradaria pensar que tots i cadascun dels 51 municipis d’Osona són tutelats pel Consell amb el mateix interès i tots hi tenen accés en igualtat de condicions i d’informació per beneficiar-se dels mateixos serveis, els mateixos recursos, les mateixes idees, les mateixes possibilitats i els mateixos reptes estratègtics, també si parlem de la creació de noves infrastructures en qualsevol àmbit.\nSento molt haver d’admetre que, en el tema de l’aeroport, aquest govern que hi ha ens acaba de demostrar que no. I m’aventuro a afirmar que bona part del mateix govern ni tan sols estava al cas de res. Aquest és el consens d’Osona.\nPublicat per bardo a 11:39 3 comentaris:\nCom que la permanent del Consell Comarcal m'ha fet abandonar una estona les vacances, no ve pas de 10 minuts deixar-ne constància aquí. Més que res perquè avui, finalment, hem ratificat una resolució de presidència per presentar al·legacions al pla d'aeroports de la Generalitat. La que demana heliports, un aeròdrom i també la possibilitat d'estudiar a Osona l'aeroport empresarial i de jets privats. Com recordareu, al ple de la setmana passada va quedar clar que aquestes al·legacions s'havien presentat sense cap forma jurídica, sinó a iniciativa personal del president comarcal. Avui ens ha reconegut l'error, descuit, descoordinació o vés a saber què, però el cas és que ho ha atribuït a una badada simplement administrativa.\nHa vingut a dir que no n'hi havia per tant, i el Consell no fa res més que donar suport a aquells municipis que puguin estar interessats a demanar aquest aeroport, i que si de cas ja s'espavilaran. Digue'm desconfiat, com diria aquell, però resulta que l'Ajuntament més interessat fins ara ha estat precisament el seu.\n15.000 euros per a una altra mediació\nUn altre punt que ha sortit és un conveni amb la Diputació, que destinarà 15.000 euros al servei de mediació que presti el Consell Comarcal. Fa poques setmanes es va fulminar de males maneres el que hi havia amb el Centre de Mediació d'Osona, amb l'excusa que es podria derivar al Col·legi d'Advocats de Vic, que ho ofereix com a servei gratuït. Doncs no. Simplement, no es farà cap conveni amb cap entitat sinó que el Consell Comarcal contractarà les persones per dur-lo a terme.\nEl president Arisa ens va prometre una reunió amb l'àrea d'Acollida i Integració per explicar les estratègies de la consellera i de la seva cap d'àrea. Després de l'acord avui, que el nostre grup ha votat en contra, la veig més necessària que mai. Més que res perquè ho veig menys clar que mai.\nHi ha més temes, com la campanya publicitària per reactivar la recollida selectiva. Però és que si em poso a explicar-la potser sí que acabaré perdent-me vacances. Queda pendent pel dia 14. Records!\nPublicat per bardo a 20:40 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: aeroport, consell comarcal


Lev Trockij: Científicament o de qualsevol manera? (1919)\nCIENTÍFICAMENT O DE QUALSEVOL MANERA?1\n(Lletra a un amic)\nversió catalana feta per Alejo Martínez – alejomp@lycos.es - des de: http://www.ceip.org.ar/inhNew.htm.\nVostè pregunta com ha succeït que la qüestió dels especialistes, com els oficials de l’antic Alt Comandament, s’haja transformat en un problema de tanta rellevància entre nosaltres. Deixe’m dir-li que el que està en discussió ací no és la qüestió dels especialistes militars, sinó que és, en realitat, una qüestió molt més profunda i àmplia que aqueixa.\nNosaltres som el partit de la classe obrera. Junt amb els seus elements avançats passàrem dècades sota condicions de clandestinitat, portàrem avant la nostra lluita, lluitàrem en les barricades, llençàrem a baix l’antic règim, férem a una banda tots els grups intermedis com els socialistes revolucionaris i els menxevics i, al capdavant de la classe obrera, prenguérem el poder en les nostres mans. Però si bé el nostre partit està profundament i indestructible lligat amb la classe obrera, mai fou i no pot transformar-se en un mer adulador de la classe obrera, expressant gratificació amb qualsevol cosa que els treballadors puguen fer. Hem tractat amb menyspreu aquells que predicaven que el proletariat ha pres el poder “massa aviat”, com si la classe revolucionària pogués prendre el poder quan volgués i no quan la història la força a això. Però al mateix temps, mai diguérem, i no ho diem ara tampoc, que la nostra classe obrera haja aconseguit una maduresa plena i puga portar a terme, com un joc de xiquets, totes les tasques i resoldre totes les dificultats. El proletariat i, sobretot, les masses camperoles, només han emergit recentment de molts segles d’esclavitud i suporten totes les conseqüències d’opressió, ignorància i obscurantisme. La conquista del poder, en si mateixa, no transforma la classe obrera en absolut, i no li confereix tots els èxits i qualitats que necessita: la conquista del poder a penes obre a la classe obrera la possibilitat d’estudiar realment, desenvolupar-se i resoldre les seues carències històriques.\nAmb un tremend esforç, l’avantguarda de la classe obrera russa ha engegat una gegantina tasca històrica. Inclús en aquesta avantguarda, no obstant, encara hi ha molt de coneixement i capacitat a mitges, massa pocs treballadors que, en virtut del seu coneixement, ampli horitzó i energia, siguen capaços de fer per la seua classe allò que els representants, mercenaris i agents de la burgesia feren per les antigues classes dominants.\nLasalle una vegada digué que els obrers alemanys de la seua època, fa més de mig segle, eren pobres en la comprensió de la seua pròpia pobresa. El desenvolupament revolucionari del proletariat consisteix també en el fet que assoleix una comprensió de la seua situació d’oprimit, de la seua pobresa, i s’aixeca contra les classes dominants. Açò li dóna la possibilitat d’apoderar-se del poder polític, però la presa del poder polític essencialment li revela al proletariat per primera vegada un quadro complet de la seua pobresa respecte de l’educació especialitzada i la general, i en relació amb l’experiència de govern. La comprensió per part de la classe revolucionària de les seues pròpies carències és la garantia de què en seran superades.\nSeria, sens dubte, molt més perillós per a la classe obrera si els seus cercles dirigents arribaren a suposar que amb la conquista del poder polític, allò de principal ja ha estat acabat, i permeteren que la consciència revolucionària caigués en la letargia en funció d’allò ja conquistat. El proletariat no portà a terme la revolució, de fet, per a fer possible que mils o inclús desenes de milers d’obrers avançats s’acomodaren en llocs en els soviets i comissariats. La nostra revolució es justificarà enterament a si mateixa només quan tot treballador, home i dona, senta que la seua vida s’ha fet més fàcil, més lliure, més neta i més digna. Açò encara no s’ha assolit. Hi ha per davant un dur camí encara que ens separa d’aquesta, la nostra meta essencial i única.\nPerquè les vides dels milions d’obrers es facen més fàcils, pròsperes i riques en contingut, cal incrementar en cada esfera l’organització i eficiència del treball i assolir un nivell incomparablement major de coneixement, un horitzó més ampli per a tots aquells cridats a ser els representants de la classe obrera en tots els camps de la seua activitat. Mentre es treballa és necessari aprendre. És necessari aprendre de tots aquells dels que es puga aprendre quelcom. És necessari atraure i incorporar totes les forces que puguen ser abocades a treballar. Una vegada més: és necessari recordar que les masses avaluaran la revolució, en última instància, pels seus resultats pràctics. I tindran raó en fer-ho. Encara així, no pot haver-hi dubte que un sector dels funcionaris dels soviets han adoptat l’actitud que la tasca de la classe obrera ha estat fonamentalment portada a terme per la simple crida al poder dels diputats obrers i camperols que, d’“alguna manera”, se les arreglen per a fer el seu treball. El règim soviètic és el millor règim per a la revolució obrera, només pel fet que reflecteix més fidelment el desenvolupament del proletariat, la seua lluita, els seus triomfs, però també les seues carències, incloent-hi les de la seua capa dirigent. Junt amb les milers de persones de primera classe que el proletariat ha destacat dels seus rengles, gent que aprèn i progressa, i que sense cap dubte té un gran futur, també hi ha en els òrgans soviètics dirigents no poca gent equipada a mitges que s’imaginen que són set-ciències. La complaença, acontentar-se amb els petits èxits; aquesta és la pitjor característica del filisteísme que és radicalment enemic de les tasques històriques del proletariat. No obstant, aquest tret també es troba entre aquells obrers que, més o menys justificadament, poden ésser anomenats avançats: l’herència de les tradicions i les influències petitburgeses del passat i, finalment, la pura i simple exigència de descans per part dels nervis exhaustes, tot això ajuda. A més, hi ha un nombre prou elevat de representants de la intel·lectualitat i la semintelectualitat que s’han agrupat sincerament en torn de la causa de la classe obrera però que encara no han tingut una radical transformació interna, i així han retingut moltes qualitats i formes de pensament que són característics del medi ambient petitburgès. Aquests, els pitjors elements del nou règim, estan pugnant per cristal·litzar-se com a una burocràcia soviètica.\nHe dit “els pitjors” sense oblidar els molts milers de tècnics que no tenen cap idea política que estan empleats en totes les institucions soviètiques. Els tècnics, els especialistes “apartidaris” porten avant les seues tasques, bé o mal, sense acceptar cap responsabilitat pel règim soviètic i sense fer recaure sobre el nostre partit la responsabilitat per ells mateixos. Cal utilitzar-los de totes les formes possibles, sense exigir de part d’ells allò que no poden donar... El nostre propi buròcrata, no obstant, és un genuí llast històric; és ja conservador, peresós, complaent, sense disposició d’aprendre i àdhuc expressa enemistat envers qualsevol que li recorde la necessitat que té d’aprendre.\nAquesta és la genuïna amenaça contra la causa de la revolució comunista. Aquests són els genuïns còmplices de la contrarevolució, encara que no siguen culpables de cap conspiració. Les nostres fàbriques no funcionen millor que aquelles pertanyents a la burgesia, sinó que funcionen pitjor. El fet, no obstant, que molts obrers estiguen al capdavant d’elles, com a administradors, no resol en si mateix cap dels problemes. Si aquests obrers estan plens de resolució per a aconseguir grans resultats (i en la majoria dels casos açò és, o serà, així), llavors totes les dificultats seran superades. És necessari dirigir-se, des de tots els llocs, cap a una organització de l’economia i una conducció de l’exèrcit molt millors, més racionals. És necessari despertar la iniciativa, la crítica, el poder creatiu. És necessari donar-li més abast al gran ressort de l’emulació. Al mateix temps, és necessari incorporar especialistes, trobar organitzadors experimentats, tècnics de primera classe, donar-li oportunitats a tots els talents, tant a aquells que sorgisquen de les profunditats com a aquells que romanen com un llegat del règim burgès. Només un miserable buròcrata soviètic, zelós del seu lloc recent, i que cura amb fervor aquest lloc en raó dels privilegis personals que aquest li brinda, i no en raó dels interessos de la revolució obrera, pot tenir una actitud de desconfiança sense fonament envers qualsevol gran expert, organitzador, tècnic, especialista o científic destacat; havent-hi ja decidit per endavant pel seu propi compte que “jo i els meus companys ens les arreglarem d’alguna manera.”\nEn la nostra Acadèmia per a l’Alt Comandament hi ha alguns camarades del partit estudiant en aquest moment que han comprés en la pràctica, a través d’una experiència sagnant, conscienciosament, com de dur és el sever art de la guerra, i que ara estan treballant amb la major atenció sota la guia dels professors de l’antiga escola militar. La gent pròxima a l’Acadèmia em diu que l’actitud dels alumnes envers els seus mestres no està determinada en absolut per factors polítics, i aparentment és al més conservador dels mestres a qui més atenció se li presta. Aquesta gent vol aprendre. Ells veuen a altres al seu costat que posseeixen coneixement, i no el tracten amb desdeny, no fanfarronegen, no criden, “tirant a l’aire els seus birrets soviètics”; aprenen en forma diligent i conscienciosa dels “generals tsaristes”, perquè aquests generals saben allò que els comunistes no saben i allò que els comunistes necessiten saber. I no tinc cap dubte que, quan hagen après, els nostres acadèmics militars rojos efectuaran correccions substancials al que ells estan aprenent ara, i potser inclús faran noves contribucions de la seua pròpia collita.\nEl coneixement insuficient és, per descomptat, no un defecte sinó una desgràcia, i és, d’altra banda, una desgràcia que pot ésser corregida. Però aquesta desgràcia es transforma en un defecte i fins i tot en un crim quan va acompanyada de la complaença, del recolzar-se en el “potser” i en el “és molt probable”, i en una actitud d’enveja i odi envers qualsevol que sàpia més que u mateix.\nVostè preguntava per què aquesta qüestió dels especialistes militars ha encès tant les passions. L’essència de l’assumpte és que darrere d’aquesta qüestió, si excavem prou, s’oculten dues tendències: una que part d’una apreciació sobre la magnitud de les tasques que tenim per davant, tracta d’utilitzar totes les forces i els recursos que el proletariat ha heretat del capitalisme (per a racionalitzar, açò és, per a comprendre en la pràctica tot el treball social, incloent-hi el treball militar, introduint en cada esfera el principi d’economia de forces, aconseguint els resultats més grans que es puga amb el mínim de sacrificis) per a crear realment condicions sota les quals serà més fàcil viure. L’altra tendència, que afortunadament és molt menys forta, està alimentada per l’estat d’ànim del conservadorisme filisteoburocràtic, limitat, envejós i complaent (i encara així, al mateix temps, insegur de si mateix)...\n“D’alguna manera ens les estem arreglant, o no?, llavors seguirem arreglant-nos-les molt bé”. No és veritat! No ens les arreglarem “d’alguna manera”, en tot cas: o bé ens les arreglem completament, com devem, d’acord amb la ciència, aplicant i desenvolupant tota la potència i els recursos de la tècnica, o no ens les arreglarem per a res, sinó que ens col·lapsarem en la ruïna. Qui no haja entès açò no ha entès res.\nTornant a la qüestió que vostè planteja, vell amic, sobre els especialistes militars, permeta’m dir-li açò, partint de la meua pròpia observació directa. Hi ha certs racons en les nostres forces armades on la “desconfiança” envers els especialistes militars està florint de mode particular. Quins sectors són aquests? Els més cultivats, els més rics en coneixement polític de les masses? En absolut! Al contrari, són els sectors més desposseïts de la nostra república soviètica. En un dels nostres exèrcits, no fa molt, es considerava un signe de la més alta qualitat revolucionària mofar-se en forma més bé estúpida i pueril dels “especialistes militars”, açò és, de tots els que havien estudiat en les escoles militars. Encara així en aquest mateix exèrcit cap treball polític s’estava realitzant pràcticament. L’actitud allí era no menys hostil, inclús potser encara més, envers els comissaris comunistes (aqueixos especialistes “polítics”) que no envers els especialistes militars. Qui estava sembrant aquesta hostilitat? La pitjor mena entre els nous comandants: experts militars a mitges, guerrillers a mitges, gent partidària a mitges que no volien tenir ningú el seu al voltant, foren obrers del partit o seriosos treballadors militars. Aquests són la pitjor espècie de comandants. Són ignorants i no volen aprendre. Els seus fracassos (com podrien tindre èxits?) sempre cerquen explicar-los per la traïció d’altri. S’acovardeixen miserablement davant de qualsevol canvi en la moral dels seus batallons, ja que no tenen cap autoritat moral i militar seriosa. Quan un batalló, no sentint la mà d’un líder ferm, es refusa a atacar, ells s’amaguen darrere de l’esquena d’aquest. Aferrant-se per a tota la vida als seus llocs, odien la sola menció dels estudis militars. Per a ells aquests estudis estan identificats amb la traïció i la perfídia. Molts d’ells, després de caure en un compromís sense remei, han acabat per rebel·lar-se senzillament contra el poder soviètic.\nEn aquells batallons on el nivell de la moral dels homes de l’Exèrcit Roig és més alt, on s’hi realitza treball polític, on hi ha comissaris i cèl·lules de partit responsables, no temen els especialistes militars; al contrari, els sol·liciten, els utilitzen i n’aprenen. A més, en aquells batallons atrapen els genuïns traïdors amb molt més èxit, i els afusellen al moment oportú. I, el que és més important de tot, aqueixes unitats aconsegueixen victòries.\nAixí és la cosa, benvolgut amic. Ara, potser, puga comprendre vostè millor l’arrel de les diferències que existeixen sobre aquest assumpte dels especialistes militars i d’un altre tipus.\nEn camí. Tambor-Balashov\n1Publicat en Voiennoie Dyelo, números 5-6, 23 de febrer de 1919. La signatura al final de l’article “En camí” fa referència a que fou escrit ‘en camí’ del tren blindat.


El 45% dels aturats continuen sense rebre cap tipus de prestació\n2 min. Palma 02/02/2017 13:50\n651x366 Pou i Negueruela, aquest dijous a la roda de premsa. Pou i Negueruela, aquest dijous a la roda de premsa.\nDurant el mes de gener van registrar-se a les Balears 66.700 persones aturades, 192 menys que durant el mes de desembre, cosa que converteix les Illes en l'única comunitat de l'Estat que presenta aquesta xifra en negatiu. L'atur també cau respecte del gener del 2016 i, segons ha explicat aquest dijous el conseller de Treball, Comerç i Indústria, Iago Negueruela, és la primera vegada des del 2008 que la desocupació del primer mes de l'any se situa per davall de les 70.000 persones.\nNegueruela ha afirmat que aquestes dades confirmen la creació d' ocupació que es registra des de l'any passat, que el 2017 manté la tendència amb què les Balears van tancar el 2016. Les Balears són la tercera comunitat on més cau l'atur respecte de l'any passat i l' afiliació ha crescut en termes interanuals un 5,6%, un increment superior als d'abans de la crisi. Aquest augment de l'ocupació ofereix, segons el conseller, "més oportunitats, però també representa més mesos treballats, ja que gairebé el 65% dels treballadors van estar ocupats durant tres trimestres o més el 2016".\nEl dels menors de 25 anys ha estat el segment de població en què més ha crescut l'afiliació interanual (un 15%) i els majors de 45, amb un increment del 7,1%, han recuperat, segons Negueruela, el nivell d'ocupació previ a la crisi econòmica. No obstant això, la contractació indefinida continua representant un percentatge molt baix respecte del total (un 29%) i, tot i que "gairebé tota l'ocupació generada al mes de desembre va ser a temps complet", encara hi ha un 45% d'aturats que no reben cap tipus de prestació.\n"El govern de l'Estat ha de fer front de manera decidida a la precarització", ha afirmat Negueruela. A més, "les empreses han d'optar per la qualitat en l'ocupació fomentant la contractació indefinida", hi ha afegit. Per al conseller, "veim una desafecció de la classe treballadora envers la classe política perquè no s'estan utilitzant els mecanismes de redistribució adequats i això genera desigualtats".\nSobre aquesta qüestió, Llorenç Pou, director general d'Ocupació i Economia, ha afirmat que, "de la mateixa manera que tots tenim clar que necessitam una reforma laboral per evitar que hi hagi treballadors pobres, amb el sistema de protecció que tenim estam condemnant els treballadors a ser pobres quan quedin sense feina".\nLes Illes tanquen el 2016 amb un 20% menys d'atur\nEl SOIB genera més oportunitats, però augmenta la rotació laboral: llums i ombres de les dades de l'atur


Nou Barris estrena pista de gel sintètica als Jardins de Can Xiringoi – NouBarris.Net\nNou Barris estrena pista de gel sintètica als Jardins de Can Xiringoi\n10 de desembre de 2021 9 de desembre de 2021 Informatius\tComerç, Nadal\nLa pista, iniciativa dels eixos comercials, estarà oberta fins al 9 de gener\nPer primer cop, Nou Barris tindrà una pista de patinatge sobre gel. Serà als Jardins de Can Xiringoi. I serà un gel especial, un de sintètic, fet sobre una capa de poliuretà i amb una superfície que imita la textura del gel, de manera que és sintètic i sostenible, però permet lliscar com si fos real. Es tracta d’una iniciativa de quatre dels eixos comercials del districte: Eix Nou Barris Centre Comerç, Comerciants Entorn Virrei, Fabra Centre i Eix Maragall. Aquesta tarda a les 17h tindrà lloc la inauguració, amb la presència del regidor de Nou Barris i altres representants municipals i del comerç. A més, aquest cap de setmana l’experiència es complementarà amb una fira nadalenca a càrrec dels comerciants als mateixos jardins de Can Xiringoi,\nAmb el nom de “Viu un Nadal sobre gel* amb el comerç de Nou Barris” han instal·lat aquesta pista de 6 x 24 metres amb la intenció de fidelitzar els clients habituals i atraure compradors d’altres barris i districtes. I és que per patinar-hi cal pagar un import de 6 euros per a un tram de 20 minuts, però es poden obtenir descomptes de 3 euros a les botigues associades. El preu inclou els patins, i si no es du guants es poden aconseguir per 1 euro adicional.\nEls horaris de funcionament de la pista es reduirà a les tardes entre setmana fins que les escoles comencin les vacances de Nadal, mentre que els caps de setmana s’hi podrà patinar al matí i a la tarda. Els horaris específics, per dia, són els següents:\n10 desembre: de 17 a 20.30h\n11 i 12 desembre: d’11 a 13.30h i de 17 a 20.30h\n13, 14, 15, 16 i 17 desembre: de 17 a 20.30h\n18 i 19 desembre: d’11 a 13.30h i de 17 a 20.30h\n20, 21 i 22 desembre: de 17 a 20.30h\n23 desembre: d’11 a 13.30h i de 17 a 20.30h\n24 desembre: d’11 a 13.30h\n25 desembre: de 17 a 20.30h\n26, 27, 28, 29 i 30 desembre: d’11 a 13.30h i de 17 a 20.30h\n31 desembre: d’11 a 13.30h\n1 de gener: de 17 a 20.30h\n2, 3 i 4 de gener: d’11 a 13.30h i de 17 a 20.30h\n5 de gener: d’11 a 13.30h\n6, 7, 8 i 9 de gener: d’11 a 13.30h i de 17 a 20.30h\n20 de desembre de 2020 El ‘Nadal del comerç’ convida a espectacles a la Seu del Districte\n← Darrera Audiència Pública del 2021\nPorta celebra la transformació de l’Ateneu la Bòbila i la plaça de Sóller →


Vine al Pallars, viu el Jussà | Pallars Jussà\nEl projecte Vine al Pallars, Viu el Jussà proposa 60 sortides guiades de senderisme, gratuïtes pels qui s’allotgin als establiments participants, que es duen a terme tots els caps de setmana entre mitjans d’abril i finals de desembre, i diàriament el mes d’agost.\nLes rutes guiades de senderisme estan dividies en tres nivells de dificultat per adaptar-se a les capacitats de tot tipus de visitants, tot i que abunden les rutes fàcils i mitjanes.\nCada itinerari ofereix una vivència única i irrepetible que permet al turista sentir-se immers en el paisatge i ser capaç de reconèixer els trets essencials de la seva riquesa: la geologia, la biodiversitat i també la petjada de l’home al llarg de la història.\n“Vine al Pallars, Viu el Jussà” és un projecte del col·laboració públic-privada: sorgeix de la iniciativa privada, destacant l’Associació de Turisme Rural del Pallars Jussà, l’Associació de Professionals de l’Àmbit Turístic (APAT) i un conjunt de professionals, equipaments i productors del Pallars Jussà. Per la part pública, compta amb el suport del Consell Comarcal del Pallars Jussà, de 10 ajuntaments i de l’IDAPA.


Solucions per a ús professional | Wondershare MobileTrans\nVolum de llicències per a Wondershare MobileTrans\n-Transferir contingut entre dispositius\n(Com ara Android, iOS, Symbian i Windows Phone; restaurar reserva d'iTunes, iCloud, Kies, BlackBerry i OneDrive)\nNomés un programa exigia per a tots els telèfons\nSuport de transferència de dades en tots els dispositius mòbils amb qualsevol sistema operatiu de popular smartphone com iOS, Android, Symbian, Windows i blackberry.\n1 clic completar tots\nDesfer-se de totes les maneres complicats per transferir dades d'un telèfon a un altre. Vostè pot fer-ho amb 1 clic, tant entre Android, iOS, Symbian o restaurar des d'iTunes, iCloud, backup Kies o BlackBerry. Amb 1 clic, vostè pot transferir dades entre 3000 + telèfons intel ligents.\nCompartir és molt més fàcil Thans mai\nMai ha de preocupar sobre la diferència entre el seu telèfon i els seus famílies o amics ara. Pot fàcilment compartir el contingut com fotografies i vídeo amb un minut. Descàrrega, convertir i transferir es pot fer al mateix temps sense altres passos extres.\nUn programa per a tots els telèfons\nSuport 3000 + dispositius que executin el iOS, Android i Symbian des d'Apple, Samsung, HTC, LG, Nokia, etc..


més content que un gínjol: EL TASTET 9 / JOAN ELIES ADELL\nEL TASTET 9 / JOAN ELIES ADELL\nUn altre tastet de poesia, i un altre company de facultat. No m'agrada això dels excompanys: els sent meus encara. Avui un poema del vinarosenc Joan Elies Adell. Ja em direu.\nEN VIES D’EXTINCIÓ\nNo vulgues robar-me més temps.\nExhaureix aquests quants minuts més de respit\nque et dono i passa pàgina ràpidament.\nAbstreu-te de la biografia. De les espècies\nen vies d’extinció. Oblida els crits rogallosos\ni els vocables sobris. L’èpica i l’erudició.\nPren únicament del llenguatge el rostre\nde cada instant. De la teua consciència\nels llims del fons. És aquesta ferma\nvoluntat d’endreçar un paisatge\nen degradació contínua el que t’ha fet\ncreure que ets capaç encara d’entendre\nla vida. I converteixes en objecte d’estudi\nla densitat del buit. Llavors s’estén\ninevitablement una revolució silenciosa.\nUnes paraules massa imperfectes que,\nempeltades de silenci, desclouen el desig.


Paco Borao, premi Amorós al mèrit esportiu ciutat de Valènca, entre els guanyadors de l'edició de 2018 - Fundación Deportiva Municipal Valencia\nPaco Borao, premi Amorós al mèrit esportiu ciutat de Valènca, entre els guanyadors de l’edició de 2018\n8 novembre, 2019 • Notícies\nEls membres del jurat del XIXé lliurament dels Premis al Mèrit Esportiu de la Ciutat de València han reconegut un total de 24 premiats entre els esportistes, clubs i voluntaris més destacats en el panorama esportiu valencià de 2018.\nAmb un total de cinc àmbits de premis i 18 categories dins dels guardons, el jurat conformat per 10 membres, entre els quals es troba la regidora d’esports Pilar Bernabé, ha decidit atorgar el premi a l’Esportista Més Destacat a José Rico Dasí, campió de pàdel nacional en 2018 i actual núm. 42 del rànking mundial. En categoria femenina, tant Amparo Gil Bayarri, campiona de lliga i copa nacionals d’hoquei, com María Calvo Balaguer, campiona d’Europa sènior de Rugbi XV han sigut premiades com a esportistes més destacades.\nD’altra banda, quant a Esportistes més Destacats amb diversitat funcional els premiats han sigut Jesús Cordero Ballesteros, campió d’Espanya de duatló i triatló, i Eva Coronado Tejeda, campiona del món de natació IPC i campiona d’Espanya en diferents modalitats amb rècord d’Espanya en els 400 metres lliures.\nPel que fa als clubs o equips, s’ha fet amb el Premi al Club Esportiu més destacat el Primer equip Femení de València Basket Club, per l’ascens a la màxima categoria del bàsquet femení després de només quatre anys des de la seua creació. A més a més, el jurat ha premiat amb el mèrit al fet esportiu de l’any o millor resultat internacional l’eliminatòria de la Copa Davis disputada entre Espanya i Alemanya a València, a causa de la gran projecció internacional que va suposar aquest esdeveniment.\nEn l’àmbit de l’esport en edat escolar, el Premi a l’esportista en Edat Escolar més destacat és per a Miguel Guzmán Tafalla, campió d’Espanya de triatló per clubs i duatló per relleus. Quant a les dones, Nerea Ortiz Serrano, campiona del Món de triatló Cros Júnior i Viviana Galván Cipriani, guanyadora de quatre títols nacionals i una medalla d’or individual en escacs, són les guardonades en aquesta categoria.\nD’altra banda, el centre educatiu que ha sigut guardonat per haver donat més suport a l’esport en edat escolar ha sigut el Club Vóleibol València, que compta amb més de 240 esportistes. Al seu torn el Club Esportiu Malilla ha rebut el premi a l’Equip o club esportiu en edat escolar més destacat després de complir el mig segle d’existència.\nCom a esportista més destacat en l’Àmbit Popular, el jurat ha decidit premiar a Jose Jaime Agustín Vallés, que compta amb més de 1.300 carreres en el seu historial. Pel seu costat, la distinció a l’Associació que més ha donat suport a l’esport popular ha sigut per a la Fundació Trinidad Alfonso.\nEn l’àmbit del voluntariat esportiu, Juan Porcar Adrian i Carmen Barrera Herrero han sigut reconeguts com els Voluntaris Esportius més destacats de l’any 2017. Per part seua, l’Associació o Col·lectiu que més ha donat suport al moviment del voluntariat esportiu de la ciutat de València ha sigut per al jurat la Fundació Adsis.\nEn l’apartat de mitjans de difusió que més i millor han donat suport i ha difós la realitat esportiva de la ciutat el Premi al Mèrit Esportiu ha sigut per al programa Superdeportes de la 97.7 Llevant Ràdio pel seguiment i difusió de l’esport minoritari a València. D’altra banda, el premi al Millor Article Periodístic ha sigut per a Matías Sartori.\nEl reconeixement a l’Entitat No Esportiva que més decididament ha donat suport a l’esport del municipi, ha sigut per a Vialterra Infraestructures S.Pel seu suport en els sis últims anys als Jocs Esportius Municipals de triatló.\nEn la categoria d’Entitats que més han Donat suport a la Igualtat de Gènere en la pràctica de l’activitat física i l’esport a la ciutat han sigut reconeguda la Federació de Pilota Valenciana per la seua labor de consolidació d’igualtat de gènere en aquest esport a través dels Jocs Esportius Municipals.\nPer a concloure, el Premi Amorós al Mèrit Esportiu Ciutat de València ha sigut atorgat a Paco Borao, president d’SD Correcaminos així com del Comité Organitzador de la marató de València i de l’Associació Internacional de Maratons i Carreras a Distància (AIMS).\nTots els esportistes i clubs que han sigut premiats rebran els seus reconeixements el pròxim dia 13 de novembre en la gala que se celebrarà en la sala d’actes del Complex Esportiu Cultural Petxina a les 19:30h


Detingut un camioner per begut a Lleida\nDetingut un camioner per conduir temeràriament i begut per l'A-2, a Lleida\nPassarà properament davant el jutjat d'instrucció en funcions de guàrdia de Cervera\nper Lleida Diari dijous, 20 de juny 2019 - 14:30h\nEls Mossos d'Esquadra van detenir dimecres a la tarda un home, de 30 anys i de nacionalitat polonesa, com a presumpte autor d'un delicte contra la seguretat viària per circular sota els efectes de begudes alcohòliques. Els fets van passar dimecres, al voltant de les 19.00 hores, quan diversos conductors van alertar que un camió lleuger circulava per l'A-2, en direcció Barcelona, de manera molt irregular, fent contínues ziga-zagues i amb sobtats canvis de velocitat.\nImmediatament es va muntar un dispositiu policial que, gràcies als testimonis, va permetre poc després localitzar el camió a l'altura del punt quilomètric 529 de l'A-2, dins del terme municipal de Ribera d'Ondara. Els agents van observar clarament com el conductor presentava símptomes evidents de trobar-se sota l'efecte de begudes alcohòliques i, en una primera lectura amb l'alcoholímetre digital, va donar positiu amb un valor d'1,33 mg/l.\nPositiu amb un valor d'1,10 mg/l\nPosteriorment, un cop fetes les dues lectures segons marca el protocol, va resultar positiu amb un valor d'1,10 mg/l. Per aquests motius es va detenir el conductor com a presumpte autor d'un delicte contra la seguretat viària al circular sota els efectes de les begudes alcohòliques. El camió va quedar immobilitzat en l'àrea de servei de la Panadella. El detingut passarà aviat davant el jutjat d'instrucció en funcions de guàrdia de Cervera.\nPresó per conduir drogat i provocar dos accidents de trànsit a l'A-2 al Segrià\nDetingut un conductor ‘kamikaze’ per conduir begut 30 km en contradirecció per l’A-7\nARA MATEIX: Macrooperació històrica a Barcelona amb més de 1.000 policies


Mallorca Lliure de Transgènics » [El Publico] El Govern crearà una ‘llista negra’ de parcel·les amb transgènics\n04.19.2011 · Publicat a: Els trangènics a la Premsa i Mitjans\nMedi Ambient prepara un registre obligatori de finques sembrades amb blat de moro modificat genèticament i demanarà “accentuar el control” dels cultius.\nManuel Ansede Madrid 2011.04.18 08:00. Font: http://www.publico.es/ciencias/371784/el-gobierno-creara-una-lista-negra-de-parcelas-con-transgenicos\nL’únic país d’Europa que aposta clarament pel cultiu de transgènics, Espanya, pegarà un cop de timó en els propers mesos. El Govern prepara un registre obligatori de parcel conreades amb blat de moro modificat genèticament en el qual els agricultors s’hauran d’apuntar sempre abans de sembrar i mitjançant comunicació formal i expressa, segons el full de ruta de l’Executiu en matèria de transgènics, a les conclusions ha tingut accés públic.\nEl document assegura que “el Govern no incentivarà el cultiu de transgènics “, encara que en la pràctica el desincentivarà. Els propietaris de les terres hauran de comunicar en quina parcel exactes planten transgènics, de quin tipus són i “les mesures adoptades en cada cultiu per evitar contaminació externa “. La creació d’aquesta llista negra de agricultors transgènics, amb un indubtable poder dissuasori, es concretarà mitjançant un reial decret abans que acabi la legislatura.\nEls agricultors hauran de retratar davant l’opinió pública\nUna plaga que causa estralls\nLa ministra Rosa Aguilar canvia així el pas marcat per la seva predecessora al capdavant del Ministeri de Medi Ambient i Medi Rural i Marí, Elena Espinosa, que sempre va donar suport al cultiu de transgènics a Espanya. Aguilar, en canvi, va defensar el programa electoral antitransgènics d’Esquerra Unida fins que va abandonar la formació per entrar a la Junta d’Andalusia amb els socialistes. Recentment nomenada ministra, el desembre de 2010, la exalcaldessa de Còrdova va assegurar en una entrevista amb aquest diari que menjava transgènics “sense problemes”.\nA Espanya es van plantar el 2010 unes 76.000 hectàrees de blat de moro amb gens alterats en laboratori, gairebé una quarta part del total del blat de moro nacional. Aquestes plantes modificades genèticament són resistents a una plaga que causa estralls a Aragó i Catalunya: els anomenats insectes de l’ trepant o barrinadors de la tija. Quan aquests bestioles roseguen l’ tija, una proteïna tòxica per a ells paralitza el seu sistema digestiu i moren.\nEl mateix Ministeri afirma que aquests aliments no són perjudicials\nA partir de l’entrada en vigor del Reial decret, els agricultors que vulguin sembrar aquesta varietat resistent al trepant, desenvolupada en origen per la multinacional nord-americana Monsanto, hauran de retratar en el registre i exposar-se a l’opinió pública. Segons el últim Eurobaròmetre, de 2010, només el 35% dels espanyols dóna suport al cultiu d’organismes transgènics. El 2002, el percentatge arribava al 61%. El temor dels ciutadans és tal que el blat de moro només es dedica al consum animal, perquè cap empresa s’ha atrevit a comercialitzar- per a les persones. No obstant això, la mateixa enquesta revelava que al país d’Europa amb major superfície sembrada amb transgènics un de cada quatre ciutadans no ha sentit parlar mai d’aquesta tecnologia.\nEl creixent rebuig dels espanyols als transgènics no es correspon amb cap evidència científica que indiqui perill. El mateix Ministeri explica en la seva pàgina web que “no hi ha cap estudi científic que demostri que aquests aliments siguin perjudicials per a la salut “. La indústria sempre ha esgrimit aquesta absència de riscos per a rebutjar la creació d’un registre de parcel conreades amb blat de moro modificat. La ròpia existència d’una llista negra i sembra dubtes sobre la seva seguretat, argumentaven.\nEn l’actualitat només es coneix el nombre d’hectàrees per autonomia\nLes organitzacions antitransgènics, com Greenpeace o Amics de la Terra, sí reclamen des de fa anys la creació d’un registre públic, com segons ells exigeix la legislació europea. Fins a la data, el Govern espanyol havia interpretat aquestes directives d’una altra manera i només ha publicat el nombre d’hectàrees transgèniques a cada comunitat autònoma, sense dir on es troben exactament. A Espanya no hi ha res semblant a un registre. La superfície sembrada es calcula en funció de les vendes de llavors modificades genèticament declarades per les multinacionals.\nL’actualització del nou registre central serà responsabilitat de les comunitats autònomes, segons el full de ruta de l’Executiu, que buscarà “El màxim grau de consens i participació dels sectors”. El document també assenyala que “el Govern d’Espanya no anirà a més en primes i incentius al cultiu de transgènics “, tot i que actualment no hi ha recompenses econòmiques per al cultiu de transgènics, més enllà del estalvi en insecticides contra la plaga del trepant.\nEl discurs del Govern ha canviat per complet. En els papers del Departament d’Estat dels EUA revelats per Wikileaks apareixia el secretari d’Estat de Medi Rural i Aigua, Josep Puxeu, demanant al ambaixador nord-americà pressió a la UE a favor dels aliments transgènics. Malgrat la seva suposada seguretat absoluta, Àustria, França, Alemanya, Grècia, Hongria i Luxemburg han prohibit el seu cultiu. Només Espanya, la República Txeca, Portugal, Romania, Polònia i Eslovàquia planten organismes modificats genèticament a la UE. I, dins d’ells, Espanya cultiva aproximadament el 80% del total europeu.\nAra, l’Executiu sembla sospitar. “Les autoritats científiques han mantenir un seguiment continuat de l’evolució i conseqüències dels cultius, i les autoritats de gestió, tant nacionals com regionals, han accentuar el seguiment i control dels cultius “, assegura el document.\nSi es confirmen les traves burocràtiques als transgènics en el nostre país, la UE es quedarà definitivament despenjada del ritme dels grans països americans i alguns asiàtics, com l’Índia i la Xina. Si es portessin a Espanya totes les hectàrees de terra conreades amb transgènics en tot el món el 2010, caldria recórrer el país des de Huelva fins a Girona i des de Cartagena fins a la Corunya travessant un atapeït camp de panotxes de blat de moro, filagarses de cotó i grans de soja amb els seus gens modificats en el laboratori. I encara faltarien dues Espanyes.\nL’any passat, la xifra de transgènics plantats en el món va fregar per primera vegada els 1,5 milions de quilòmetres quadrats. El 80% de la soja que es planta al planeta ja és transgènica. I el 65% del cotó. I el 30% del blat de moro.\nLa UE, voluntàriament, s’ha quedat fora d’aquest boom. El 1998, Brussel va aprovar el cultiu del blat de moro amb gens modificats per la multinacional nord-americana Monsanto per ser resistent a la plaga del trepant. Des de llavors, res. La UE només va aprovar el 2010 una patata transgènica de la química alemanya BASF, l’ús serà residual, per obtenir midó per a les indústries del paper, tèxtil i de adhesius.\nGairebé la meitat de tot el plantat es troba als EUA. I la resta es reparteix entre Brasil, Argentina, Índia i Canadà. El primer país europeu en aquesta llista és Espanya, en el lloc 16, segons l’últim informe de l’ Servei Internacional per a l’Adquisició d’Aplicacions Agrobiotecnològiques. A més de conrear blat de moro, Espanya ho importa dels EUA i Argentina, com la soja i la colza transgèniques, la sembra no està autoritzada al nostre país.\nEtiquetes: control transgènics, legislació\nMLT – TV\nOriginal Theme by Dimox. Released under the GPL


Comprar As Caborcas 2016 | Preu i opinions a Uvinum\nGràcies! Ens posarem en contacte tan aviat com As Caborcas 2016 estigui a la venda a Uvinum.\nSi et va agradar As Caborcas 2016, també pots gaudir de ...\nNOTA DE TAST: Vista: Color vermell carmesí fosc. Nas: En nas presenta un intens bouquet en el qual apareixen fruits vermells, espècies dolços i balsàmics. Boca: A la boca es presenta extraordinàriament saborós, afruitat i integrat.DENOMINACIÓ D'ORIGEN: ValdeorrasVINYA: Companyia de Vins Telmo RodríguezRAÏM: Brancellao, Garnatxa, Godello, Mencía, Merenzao i SousonENVELLIMENT: El vi va tenir una criança de 12 mesos en grans grans barrils de fusta.ELABORACIÓ: Elaborat amb vinyes del poble de Santa Creu, en Valdeorras, a partir de varietats autòctones. Les vinyes estan en altitud sobre els vessants del Riu Bibei. Es verema manualment i fermenta en acer i tina de fusta.MARIDATGE: Aquest vi és perfecte per acompanyar plats tradicionals del nord d'Espanya.TEMPERATURA DE SERVEI RECOMANADA: 16ºC.GRADUACIÓ ALCOHÒLICA: 13%\nElaboració de As Caborcas 2016\nVista: Color vermell carmesí fosc.\nNas: En nas presenta un intens bouquet en el qual apareixen fruits vermells, espècies dolços i balsàmics.\nBoca: A la boca es presenta extraordinàriament saborós, afruitat i integrat.DENOMINACIÓ D'ORIGEN: ValdeorrasVINYA: Companyia de Vins Telmo RodríguezRAÏM: Brancellao, Garnatxa, Godello, Mencía, Merenzao i SousonENVELLIMENT: El vi va tenir una criança de 12 mesos en grans grans barrils de fusta.ELABORACIÓ: Elaborat amb vinyes del poble de Santa Creu, en Valdeorras, a partir de varietats autòctones. Les vinyes estan en altitud sobre els vessants del Riu Bibei. Es verema manualment i fermenta en acer i tina de fusta.MARIDATGE: Aquest vi és perfecte per acompanyar plats tradicionals del nord d'Espanya.TEMPERATURA DE SERVEI RECOMANADA: 16ºC.GRADUACIÓ ALCOHÒLICA: 13%\nOpinions sobre As Caborcas 2016\nOpinions sobre altres anyades de As Caborcas 201620142013\nEl color era entre vermell i marró. Aromes forts a roure i cedre.Em va saber bé.\nColor vermell amb vores teula. Es nota que el As Caborcas fa olor a fruits vermells. Aquest Valdeorras sabia al que ha de saber, a raïm.\nSi vols comprar As Caborcas 2016, a Uvinum trobaràs els millors preus de Vi negre Valdeorras.


La paraula en imatges: 'quarantena' - À Punt\nLa paraula en imatges: 'quarantena'\n09 de setembre 2021 - 12:18\nLa paraula quarantena és un derivat de quaranta. Amb l’addició del sufix -ena, que servix de manera genèrica per a formar numerals col·lectius, es va crear quarantena. Una quarantena és, per tant, un conjunt de quaranta unitats; igual que una trentena ho és de trenta; una vintena, de vint, i una desena, de deu.\nA banda d’este significat genèric, la paraula quarantena s’usa per a referir-se a l’aïllament de persones o animals (i, ocasionalment, també mercaderies) per a evitar o limitar el risc que propaguen alguna malaltia infecciosa. Però, curiosament, la paraula quarantena, contràriament al que podria pensar-se, no vol dir que hagen de ser exactament quaranta dies, sinó que el període d’aïllament requerit pot ser diferent segons cada malaltia concreta.\nÉs molt habitual que les paraules mantinguen components que amb el temps es van alterant. El nom de quarantena en el sentit indicat és, efectivament, molt antic. Prové de l’expressió italiana quaranta giorni (és a dir, ‘quaranta dies’), que després es va reduir a quarantina en la regió del Vènet. Esta forma dialectal és precisament la que passà posteriorment a l’anglés com a quarantine. Al final, totes les llengües conformen un mosaic amb les peces entrellaçades.\nEn este cas concret, les autoritats venecianes van adoptar en 1377 la mesura de mantindre els barcos procedents de països afectats per la pesta negra, la pandèmia que va devastar Europa en el segle XIII, durant quaranta dies fora del port per a assegurar-se que no hi haguera contagis.\nEl significat de les paraules també ve determinat per la pròpia tradició cultural. L’establiment d’eixe lapse de quaranta dies no era el resultat d’un estudi epidemiològic previ sobre el període d’incubació d’esta malaltia (en l’Edat Mitjana, evidentment, no es podien fer encara eixos estudis), sinó que responia als dies que, segons la Bíblia, Jesucrist havia passat en dejú en el desert resistint les temptacions del dimoni. Si eixe temps havia servit per a purificar el fill de Déu, també devia servir per a purificar la resta de mortals, van pensar les autoritats amb els paràmetres propis de la mentalitat de l’època. I per això es va establir precisament la quarantena.


Corredor i escriptor\nL’escalador francès publica el seu segon assaig ‘La societat del pilot’ després d’editar el 2019 ‘Sócrates en bicicleta’\n04 de de gener del 2022. 13:50\nUns pedalen i un altre pensa. Uns, en la compartida soledat del pilot, s’imaginen estirats amb la seva noia en una platja paradisíaca o al comandament del seu flamant esportiu mentre les cames pateixen en ple repetjó. Un altre, Guillaume Martin (de París, 1983, com Laurent Fignon) es veu envoltat de filòsofs (Nietzsche, Sòcrates, Aristòtil, Pascal, Heidegger, Sartre...), que suen com ell mentre descobreixen que la seva poció màgica per vèncer les adversitats del ciclisme és en la intel·ligència.\nAquesta va ser la trama del primer llibre del corredor del Cofidis (‘Sócrates en bicicleta’, editorial Libros de Ruta), vuitè en el Tour 2021, novè en la Vuelta, líder de la muntanya l’any anterior. Fa unes setmanes Martin va presentar el seu segon text filosòfic ‘La societat del pilot’. (‘La société du peloton’). Anteriorment havia escrit una obra teatral que es va titular ‘Plató versus Platoche’. El mateix corredor que va aprofitar l’última ronda espanyola per aprendre castellà. El mateix ciclista que va acabar un màster sobre filosofia a la universitat parisenca de Nanterre.\nI ha sigut Martin el corredor que ha acaparat en el període prenadalenc l’atenció mediàtica a França, molt més que Julian Alaphilippe i el seu títol de campió del món. Però en les entrevistes que ha concedit el ciclisme sempre ha sigut tema secundari perquè a Martin li agrada parlar de les seves preocupacions ecològiques, sanitàries i ideològiques recollides al seu últim llibre, en què compara les contradiccions que es donen en la vida quotidiana amb les que es viuen al si del pilot.\n«Quan derrotes un oponent en una carrera no significa que sempre ets millor que ell, sinó només en el moment de la victòria», va afirmar fa unes setmanes en una entrevista concedida al diari ‘Ouest France’. «El ciclisme és un esport individual en què no podem prescindir dels nostres companys», va dir en la mateixa entrevista. «El ciclisme ens torna a les nostres contradiccions més profundes. Com tota societat, el pilot està format per líders, per executius, que són els capitans de ruta, i proletaris, que són els portadors de l’aigua», escriu en ‘La societat del pilot’, encara no traduïda en Espanya, al contrari del seu assaig sobre Sòcrates i la resta de filòsofs o ‘ciclòsofs’ com els denomina a ‘Sócrates en bicicleta’.\nLa veritat és que Martin es va formar en un món que sempre va combinar esport i cultura. El seu pare és professor d’aikido, un art marcial japonès en què es busca l’autocontrol per vèncer l’oponent sense humiliar-lo regulant el temps i l’energia. La seva mare és mestra teatral. I en aquest ambient, mentre estudiava filosofia a la universitat, Martin va anar creixent com a ciclista per guanyar la Lieja-Bastogne-Lieja sub-23, una etapa en el Tour de l’Avenir, madurar com a corredor professional fins a aconseguir el 2020 la tercera plaça en el Critérium del Dauphiné. O preguntar-se en l’últim Tour si Mathieu van der Poel havia fet el correcte retirant-se de la carrera després de portar tot el pilot, sense filòsofs però amb ciclista ‘pro’, amb el ganivet a la boca durant la primera setmana de competició.\n«¿Rodar o no rodar? Aquest és el problema de la modernitat», s’interroga en to shakesperià a ‘La societat del pilot’. «En un moment en què es multipliquen les crisis globals (ecològiques, sanitàries i ideològiques) ¿no som com aquest corredor ambigu que afavoreix el seu propi interès?», diu al seu últim llibre.\nA ‘Sócrates en bicicleta’ es va permetre la ironia d’obligar a Nietzsche a entrenar dur per participar en el Tour. A Heidegger el va condemnar a caure en una rasa. Sòcrates, per això va ser l’escollit per donar títol al llibre, es va posar al capdavant del pilot i Sartre el va convertir en seleccionador francès. Perquè va ser després que Alaphilippe va aconseguir el seu primer títol mundial, amb Martin com a gregari o proletari, quan es va qüestionar si egoistament, tot i que feliços, tots no l’envejaven perquè de fet cadascú desitjava ser el veritable campió.\nFilosofia La Vuelta Tour de França 2022


Notícia: Presentació del llibre “Entre tantes llums”, un homenatge pòstum de Blanes a Josep Bota-Gibert\nPresentació del llibre “Entre tantes llums”, un homenatge pòstum de Blanes a Josep Bota-Gibert\nNoticia publicada a la web el 04/25/2016 12:49:26 PM\nÉs una recopilació dels articles que va publicar a la revista Blanda, i s’ha editat de manera conjunta per la seva família i l’Ajuntament de Blanes, complint una seva darrera voluntat\nLa Sala de Plens de l’Ajuntament es va omplir divendres passat de gom a gom per assistir a la presentació del llibre Entre tantes llums, un homenatge pòstum de Blanes a Josep Bota-Gibert, filòleg i autor de diversos estudis i articles especialitzats i de recerca, que va morir el febrer del 2015. Sota el títol Entre tantes llums, el llibre és una recopilació dels articles que va publicar a la revista Blanda (1998-2015) de l’Arxiu Municipal, donant compliment a una de les seves darreres voluntats.\nActe Presentació Llibre "Entre Tantes Llums"\ni Homenatge a Josep Bota-Gibert\nRecull tot un seguit d’estudis del món de l’art, vida i obra d’artistes locals de prestigi -Rafel Bataller, Joan Padern, Àngel Planells, Ricard Ferrer, Maite Vieta, etc-, així com recerques i notes sobre societat, saber i història de Blanes. El mateix Josep Bota-Gibert havia ideat aquest projecte, i ara els qui s’han encarregat que hagi vist la llum han estat el seu fill, Fèlix Bota i Rodríguez, i Quim Vilar, antic professor de literatura i amic de son pare.\nS’ha respectat l’esperit original dels articles publicats a la revista Blanda, conservant-ne els textos íntegrament, amb alguna necessària revisió. Hi ha tres apartats que mantenen un ordre cronològic en cadascun d’ells: Estudis i recerques, que reuneixen articles d’història, llengua, societat i art; Aproximacions al pintor Àngel Planells, que aplega els textos que tracten sobre l’artista; i en darrer lloc, les Ressenyes.\nPresentació a càrrec d’amics i companys vinculats a Josep Bota\nTant en la introducció del treball com en l’acte de presentació del llibre van intervenir amics i companys vinculats a Josep Bota-Gibert, així com a la seva activitat professional, primer com a mestre i director de l’Institut Sa Palomera de Blanes i després com a inspector d’ensenyament. Va actuar d’speaker i conductor de l’homenatge Quim Vilar, donant pas a les diferents intervencions que van haver.\nAixí, Fèlix Bota i Rodríguez va explicar el perquè d’haver editat aquest volum, així com de l’acte que volia ser un reconeixement i homenatge a la figura del seu pare, seguit per Toni Reyes, amic i director de l’Arxiu Municipal. Reyes va parlar sobre tota la producció literària de Josep Bota, una ampla aproximació que també es recull en el llibre.\nL’homenatge també va comptar amb aportacions des persones vinculades a la branca de l’ensenyament, que va marcar la vocació educativa de Josep Bota-Gibert. Així, van intervenir Josep Polanco, cap dels Serveis Territorials d’Ensenyament, i Josep Xirgu, inspector en cap d’Ensenyament a la demarcació de Girona, el càrrec que va ocupar Josep Bota durant molts anys. Igualment, van assistir dues mestres de l’Institut d’Educació Secundària de Sils, punter en el mètode d’ensenyament que Josep Bota va recolzar molt: l’actual directora, Iolanda Arboleas, i una professora que també en va ser directora, Carme Suñer.\nDins aquest mateix àmbit, val a dir que en l’encapçalament d’Entre tantes llums també s’inclou un escrit d’Irene Rigau, mestra, inspectora com Josep Bota, i ex-Consellera d’Ensenyament, qui destaca la implicació en la vida ciutadana i cultural de Blanes que sempre va caracteritzar Josep Bota, així com la seva faceta com actiu professional de l’ensenyament.\nUna altra de les passions de l’homenatjat va ser el món de l’art, tant des del vessant d’historiador com de crític i entès en la matèria. Per això, en l’acte van intervenir d’una banda l’artista multidisciplinar internacional de Blanes, Maite Vieta, i de l’altra el també artista internacional Ricard Ferrer. En aquest darrer cas, donat que va haver d’excusar la seva presència per un compromís ineludible, es va encarregar de llegir les seves paraules el tècnic de l’Arxiu Municipal Aitor Roger.\nQuim Torrecillas lliura a la família de Josep Bota-Gibert\nuna reproducció de l'escut de l'Ajuntament - Foto: Aitor Roger\nL’homenatge es va tancar amb la intervenció del primer tinent d’alcalde i regidor de Cultura i Arxiu, Quim Torrecillas. Enllaçant amb les paraules inicials del fill de Josep Bota-Gibert, va fer una aproximació de la seva figura, destacant la qualitat humana i bon tracte que tots els exalumnes de Josep Bota coincideixen en recordar, així com la minuciositat amb què escrivia els seus articles o aprofundia en la recerca d’informació a l’arxiu per als seus textos. Finalment, el primer tinent d’alcalde va lliurar a la família de Josep Bota-Gibert una reproducció de l’escut de l’Ajuntament de Blanes.\nD’alguna manera, divendres passat Blanes va retre homenatge a una persona que ha deixat un buit en el cor d’un bon grapat d’amics i companys que van tenir la sort de compartir una senzilla conversa o els seus amplis coneixements en diverses matèries. Potser la frase que resumeix millor aquest sentiment és amb la que tanca el seu escrit de presentació en el llibre Quim Torrecillas: “Ben segur que a vegades queden coses per dir, però gràcies, Josep, pel llegat que ens has deixat a tots els blanencs amb la teva obra”.


El Servei de Suport a l'Emprenedoria del la Ribera d'Ebre ajuda a crear una vintena d'empreses - Imagina Ràdio\nEl Servei de Suport a l’Emprenedoria del la Ribera d’Ebre ajuda a crear una vintena d’empreses\nCent cinquanta persones de la Ribera d'Ebre han demanat assessorament en l'elaboració de plans d'empresa, formació i suport al finançament\nDes de l’1 de gener de 2019 i fins al 31 d’octubre de 2020, el Servei d’Emprenedoria del Consell Comarcal de la Ribera d’Ebre ha assessorat cent cinquanta persones en la tramitació de documents, en l’elaboració dels plans d’empresa, la sol·licitud de plans de formació i ajudes al finançament, entre altres accions. Així, els tècnics del Consell han ajudat la creació de vint-i-una empreses a través de la Xarxa Emprèn de la Generalitat de Catalunya. Es tracta, principalment, de persones autònomes i d’empreses vinculades al sector serveis. A més, un gruix important dels usuaris ha acudit al Consell per sol·licitar assessorament per tramitar la capitalització de l’atur i l’ajut per l’autoocupació per a joves del Programa de Garantia Juvenil. Durant la pandèmia han augmentat les consultes en línia, que s’han pogut complementar amb l’assessorament presencial.\nD’entre les persones beneficiàries directes, gairebé és equiparable en nombre de dones (49,8) i homes (51,2%). El 9,8% dels atesos han estat d’origen estranger. Pel que fa a l’edat, la majoria d’usuaris s’han situat a la franja d’edat dels 25 als 45 anys, (58,6%), seguits les persones d’entre 18 i els 25 anys (22%). En referència als estudis, el 34% de les persones beneficiàries del servei tenien estudis universitaris.\nLa Xarxa Emprèn de la Generalitat de Catalunya, s’emmarca dins el Programa integral de Suport a les Persones Emprenedores, i ofereix serveis d’acompanyament i suport a les persones que volen constituir una empresa a Catalunya durant els tres primers anys de vida del negoci. El programa està impulsat pel Departament d’Empresa i Coneixement i finançat pel Fons Social Europeu (FSE).\nArticle anteriorUna santjaumera revoluciona el programa de Cuatro, “First Dates”\nArticle següentEl Corresponsal Informal: Adam Tomàs (ERC) i Teresa Castellà (PSC) sobre el 14F i el TSJC


Wikiloc | Ruta Les Crestes de la Serra la Llena - Ulldemolins. 301215\nLes Crestes de la Serra la Llena - Ulldemolins. 301215\nVista 1150 vegades, descarregada 8 vegades\nInteresant ruta per anar a pujar a Les Crestes del Blai de la Serra la Llena amb sortida del poble d'Ulldemolins. Tot el recorregut es fa aprofitant el GR - 65 - 5, que passa per un antic camí empedrat d'Ulldemolins a Juncosa, recentment recuperat. Aquest camí surt del carrer de la Creu amb direcció al riu de Prades, font del Petit, la Ferreteria, mirador de la Serra la Llena, cruïlla de la Pobla de Cervoles, Crestes del Blai i arribem al esplèndid mirador de les Crestes. La ruta de tornada es fa desfent el mateix camí d'anada.\nCamí de Juncosa\nCruïlla de la Ferreteria\nMirador Serra de la Llena\nCruïlla de la Pobla\nCrestes del Blai\nUn buen recorrido merecedor de las mejores valoraciones, Gracias Josep por compartir el trazado.


Cannes 2015: Més enllà de Mad Max | La Finestra Digital\nPoc importa que per primera vegada des de 1987 la pel.lícula d’inaguració, ‘La Tête en haute’, l’hagi dirigida una dona i que una de les seves protagonistas sigui Catherine Deneuve, la gran diva del cine francès. Poc importa que les dues primeres pel.lículas de la competició siguin la italiana ‘Tale of Tales’ i la japonesa ‘Our Little Sister’ dirigides per Matteo Garrone i Hirokazu Koreeda respectivament, habituals del festival i del seu palmarès. El poder de la maquinària de Hollywood i les seves estratègies de promoció han aconseguit que les primeres hores del festival de cinema més important del món estiguin marcades per ‘Mad Max: Furia en la carretera’.\nLa tornada de l’australià George Miller a la saga que li va donar la fama (a ell i a Mel Gibson) 30 anys després és un espectacle d’acció, explosions i soroll aclaparador i imparable. Una pel.lícula trepidant amb algunes de les millors seqüències d’acció dels últims anys, que han provocat en quatre ocasions els aplaudiments del públic assistent a la projecció.\nI en aquest garbuix de trastosde tota mena, pols, gasolina i un Mad Max atormentat pels seus records (Tom Hardy), emergeix Imperator Furiosa (Charlize Theron) com a líder del grup de rebels que decideix escapar de la Ciudadela on viuen sota el comandament d’un tirà. Un personatge a seguir que es mereix, des de ja, una altra pel.lícula per ella sola.\nTambé ens parla de dones que es subleven contra la seva situación l’italià Matteo Garrone a “Tale of Tales”, adaptació lliure d’uns contes del segle XVII escrits per Giambattista Basile. El director de “Gomorra” i “Reality” (guanyadores les dues del Gran Premi del Jurat de Cannes), s’oblida dels retrats més o menys realistes de les clases menys afavorides de la Italia actual i ens porta a un món màgic de contes de reis, reines, monstres marins, castells, ogres, saltimbanquis, boscos encantats, albins, puces-mascota… un món tant fantàstic com cruel, que Garrone visualitza de forma brillant recolçat en un esplèndid disseny de producción en què el vestuari, la dirección artística, el maquillatge i la fotografía aconsegueixen transmetre aquesta atmosfera fantàstics sense caure en el kitsch o el cartró pedra.\nMalhauradament, a la pel.lícula li acaben pesant els seus problemas de guió. La seva estructura no aconsegueix conjuntar els tres contes de manera fluida, la irrupcií d’un interromp bruscament el desenvolupament de l’anterior, i els intents d’unir-los resulten forçats i no acaben de funcionar. La pel.lícula està rodada en anglès i protagonitzada per Salma Hayek, Toby Jones, Vincent Cassel i John C. Reilly.\nI més dones dirigides per un home per la Competició. Hirokazu Koreeda, que amb ‘De tal padre, tal hijo’ es va endur el Premi del Jurat el 2013, ha presentat “Our Little sister”, la historia de tres germanes que viuen juntes a la gran casa familiar. Abandonades pel seu pare quince anys enrera, descobriran al seu funeral que tenen una mitja germana. El director japonés torna a demostrar la seva sensibilitat i la seva capacitat per retratar el dia a dia dels seus personatges en línea amb el cinema humanista i honest que el caracteritza. Sense carregar les tintes, sense forçar el conflicto, vorejant a estones la cursileria però aconseguint l’emoció sincera, si bé en aquesta ocasió li pesa en alguns moments la falta de concreció del seu arc dramàtic. Koreeda no sorprèn, però el que fa ho sap fer molt bé.\nI, com deia al principi, la pel.lícula que s’ha encarregat d’inaugurar l’edició d’aquest any és ‘La Tête Haute’ dirigida per la francesa Emmanuelle Bercot i protagonitzada per Catherine Deneuve, en el paper d’una jutge de menors, Benoît Magimel, com el seu tutor, i el debutant Rod Paradot. El film explica el recorregut d’un adolescent problemàtic, orfe de pare i amb una mare desastre i amb problems d’adaptació a la societat, per les diferents institucions del Pare Estat Francès que intenta portar-lo pel bon camí.\nUna historia vista ja moltes vegades al cinema i tractada en aquesta ocasió amb un estil ple de subratllats, dramatisme de manual, tòpics i una utilització de la música obvia i maldestre. Tot i alguns moments en els que de cop sembla treure el cap una petita crítica a les institucions oficials (racisme, burocràcia,…), ‘La Tête Haute’ és, sobretot, una bastant fallida promoció del sistema judicial francés.\nBenoît MagimelCannesCatherine DeneuveCharlize TheronEmmanuelle BercotGeorge MillerHirokazu KoreedaJohn C.ReillyMatteo GarroneSalma HayekToby JonesTom HardyVincent Cassel