Reede, 31. juuli\nJa üks tõestisündinud lugu, mille jutustas üks endine ori, kelle lugu lindistati 1930ndate teisel poolel USA Kongressi raamatukogu jaoks:\nOnu Dicki lugu\nOnu Dick, üks Hendersoni neegerteenritest, oli naabruskonna pulmades, pidudel ja tantsuõhtutel viiuldaja. Dicki kohalolu oli väga oluline. Onu Dick oli väga teadlik oma tähtsusest ja seetõttu pööras ta oma väljanägemisele suurt tähelepanu. Enne väljaminemist pani ta end alati väga kenad riided selga. Kokkulepitud ajal oli ta kohal ning koos temaga ka kogu tema väärikus. Häda neile mustadele, kes tema juuresolekul julgesid etiketti rikkuda.\nÜhel teatud õhtul pidid toimuma umbes kuue miili kaugusel onu Dicki kodust uhked värviliste pulmad. Ta oli muidugi tseremooniameistriks kohale kutsutud. Ta pani selga oma pika sabaga sinise pintsaku, olles eelnevalt hoolikalt selle kullatud nööpe poleerinud. Siis tõstis ta üles oma särgikrae, mida ta pidas oma väärikuse nurgakiviks, ning asus viiul käes teele. Noorem rahvas oli eelnevalt juba minema hakanud, kuid onu Dicki ei kiirustatud tema väärikuse tõttu tagant.\nKitsas tee läks suures osas läbi tiheda padriku, mis oli sama metsik kui siis, kui seal uitasid ringi indiaanlased. Maas oli paks lumi, millel kiirgasid kuukiired, kui nad läbi tiheda oksarägastiku tungisid.\nTeekonna sünge üksildus ei avaldanud onu Dickile mõju. Ta kiirustas peopaika, kuna oli liiga kaua aega raisanud nööpide poleerimisele. Ta tõttas edasi, hoolimata suuremat mustadest varjudest ja öise metsa võigastest karjetest. Hundid ulgusid tema ümber, aga ta ei pööranud tuttavale häälele erilist tähelepanu, mõeldes ainult jalgadele, mis ootasid tema saabumist, et tegevusse asuda.\nVarsti hakkas aga ulgumine nihkuma lähemale kui oli tavapärane. Hundid muutusid järjest ja järjest lärmakamaks, kuni tema kirjeldamatuks ehmatuseks kuulis ta neid mõlemal pool teel põõsastes.\nVäga varsti tundusid metsad vanale mehele kubisevat ulguvatest huntidest. Hundid on inimeste ründamisel ettevaatlikud, nad vajavad tavaliselt aega, et ennast ette valmistada. Iga natukese aja tagant tormas mingi must asi põõsastest välja vaese Dicki jalgade juurest mööda, tehes lõugadega naksavat heli, nagu oleks teraslõks kokku plaksatanud. Karjumine ja ulgumine kasvas samal ajal kohutava kiirusega.\nDick teadis, et jooksmine tähendaks kohest surma, kuna argpükslik kari tormaks sel hetkel, kui ta hirmu välja näitab, talle kohe kallale. Tema ainus võimalus ellu jääda oli säilitada äärmine rahulikkus. Väheke maad eemal pidi olema lagendik ja ta lootis, et sinnani jõudes jätavad hundid ta rahule, kuna neile ei meeldi säärases paigas rünnata.\nTa mäletas ka, et lagendiku keskel oli vana hurtsik, kus ta võiks pelgupaika leida. Aga hundid tormasid temast mööda üha julgemalt, naksates tema jalgu aina lähemalt ja lähemalt.\nSnäp! Snäp! Lähemalt ja lähemalt! Ta suunas instinktiivselt nende poole oma viiuli. Keelte krigin sundis neid tagasi astuma. Lootus tuli tagasi. Ta tõmbas oma käega jõhkralt üle keelte – twang, twang! Hundid hüppasid kohe tagasi, justkui oleks nende poole relvaga tulistatud.\nNüüd oli ta lagendiku serval. Ta näppis oma viiulit – hundid põrkasid tagasi. Dick tormas kogu jõust hurtsiku poole, tõmmates iga hüppega üha tugevamalt üle keelte.\nHämmeldunud hundid seisatusid hetkeks lagendiku serval, sabad jalge vahel. Aga vaadates tema lendlemist ärkas neis kiskjainstinkt taas. Valju karjepurskega jooksid nad täiel kiirusel mehele järele. Ta jõudis hurstikuni just siis, kui esimese hundi lõuad olid temani jõudmas.\nTa tormas sisse ja uks lendas lähima eluka nina ees kinni. Uks oli vaenlase eemalehoidmiseks liiga nõrk, aga Dickil oli aega end läbi katkise katuse suruda ning hurstiku laele jõuda. Hundid olid nüüd maruvihased. Hurstikusse tormates hüppasid ja naksasid nad tema poole, nii et Dick peaaegu tundis nende hambaid. Selleks oli vaja väga palju jõudu, et oma jalad nende haardeulatusest eemale hoida.\nSeismata vastu oma hirmule, surus ta viiuli vastu rinda. Oma jalgu õhus hoides ja meeleheitesse sattununa tõmbas ta poognaga üle keelte. Ulgumine vaibus kohe. Dick tekitas kõige hirmsamaid helisid, kuid hundid ei talunud halba viiuldamist kaua. Niipea kui esimene üllatus oli möödas jätkus rünnak uue raevuga.\nHiiglaslik pea tungis Dickist kõigest mõne tolli kaugusel läbi laelaudade. Ta pidas end kadunuks. Kuid hirm tundus teda ka ergutavat, nii et tema näpud hakkasid pea iseseisvalt mängima "Yankee Doodle" . Kohe tekkis täielik vaikus! Vaikus kesti seni, kuni ta mängis; aga hetkel, mil ta lõpetas mängimise, muutusid kuulajad taas vihaseks ja ründasid teda raevukalt.\nOnu Dicki viiuldajauhkus oli meelitatud. Ta läks muusika meeloluga mõneks ajaks täienisti kaasa. Ta polnud kunagi veel mänginud sedavõrd muusikalembese publiku ees. Nad ei lubanud ühtegi pausi. Entusiasmi asemel hakkas maad võtma külmus ja väsimus. Ta oli surmani väsinud ja peaaegu külmunud.\nMida teha? Seal istus kari kuulajaid, keeled ripakil ja kõrvad kikkis, kes ei lubanud ühtegi pausi ja nõudsid muusika katkematut voogamist. Mitmed tunnid möödusid ja onu Dick oli kurnatud.\nSamal ajal olid pulmakülalised hakanud oma muusiku pärast muret tundma. Muutudes lõpuks rahutuks või tundes ärevust, hakkasid nad teda otsima. Nad leidsid ta hurstiku katuselt, kus ta endiselt oma elu eest poognaga saagis. Hundid olid minema aetud ja onu Dick oli päästetud soovimatust pingutusest pakkuda naudingut kuulajatele, kes said rohkem, kui nad maksnud olid.\nSelgituseks veel nii palju, et "Yankee Doodle" on USAs laialdaselt tuntud laul, mida lauldakse sageli patriootlikel üritustel. Laul on pärit brittidelt, kes selle lauluga narrisid ebaprofessionaalseid "yankees" sõdureid, kellega nad võitlesid koos Seitsmeaastase sõja Ameerikas toimunud lahingutes. "Doodle" tähendab omakorda "lollikest". Arvatakse, et laulu sõnade autor on üks briti kirurg, kes nägi Connecticuti kuberneri poja küündimatust armee juhtimisel. Täna on "Yankee Doodle" Connecticuti osariigi hümn. Kodusõja ajal täiendasid laulu lõunaosariigid mõnede omapoolsete ridadega.\nNeljapäev, 30. juuli\nSiin väike manifest Mustade Pantrite poolt. Mustad Pantrid oli organisatsioon, mis tegutses afroameeriklaste enesekaitse ja nn Musta Jõu (Black Power) nimel. Asutati 1966 ja oli väga aktiivne pea kümmekond aastat. FBI nimetas organisatsiooni "suurimaks ohuks riigi sisejulgeolekule". Käesolev programm avaldati 15. oktoobril 1966.\nMida me tahame, millesse me usume\n1. Me tahame vabadust. Me tahame võimu meie musta kogukonna saatuse üle otsustamisel.\nMe usume, et Mustad inimesed ei ole vabad, kuni me saame oma saatust määrata.\n2. Me tahame oma inimestele täielikku tööhõivet.\nMe usume, et föderaalvalitsus vastutab ja on kohustatud andma igale inimesele tööd või garanteeritud sissetuleku. Me usume, et kui Valged Ameerika ärimehed ei taha anda täit tööhõivet, siis tuleb ärimeestelt tootmisvahendid ära võtta ja anda kogukondade kätte, nii et kogukonna inimesed saaksid organiseerida ja tööle võtta kõik oma inimesed ning pakkuda kõrget elustandardit.\n3. Me tahame meie musta kogukonna kapitalistide poolt röövimise lõpetamist.\nMe usume, et rassistlik valitsus on meid röövinud ja nüüd me nõuame tähtaja ületanud maksena sisse nelikümmend aakrit ja kaks muula. (Sellega viidatakse kõigile endistele orjadele lubatud kompensatsioonile 40 aakrit ja muul. 1865. aastaks oligi umbes 10 000 orja saanud lubatud maa kätte, kuid toonane president tühistas käsu ja käskis maa valgetele omanikele tagasi anda. Toim.) Nelikümmend aakrit ja kaks muula lubati sada aastat tagasi orjatöö ja Mustade inimeste massimõrva hüvitamiseks. Me aktsepteerimine makse valuutas, mis jagatakse meie paljude kogukondade vahel. Sakslased aitavad praegu juute Iisraelis juudi inimeste genotsiidi eest. Sakslased tapsid kuus miljonit juuti. Ameerika rassistid on võtnud osa rohkem kui 50 miljoni Musta inimese tapmisest, seega me tunneme, et meie nõudmine on väga leebe.\n4. Me tahame inimestele korralikku peavarju.\nMe usume, et kui Valged Maaomanikud ei anna meie Mustale kogukonnale korralikke kortereid, siis tuleb majad ja maa muuta kooperatiivideks, nii et meie kogukond saaks valitsuse abiga ehitada ja teha oma inimestele korralikud majad.\n5. Me tahame oma inimestele haridust, mis paljastab Ameerika ühiskonna dekadentsi tõelise loomuse. Me tahame, haridust, mis õpetab meile õiget ajalugu ja meie rolli tänases ühiskonnas.\nMe usume haridussüsteemi, mis annab meie inimestele arusaamise iseendast. Kui inimesel ei ole teadmist iseendast ja oma rollist ühiskonnas ning maailmas, siis on tal vähe võimalust olla millegagi ühenduses.\n6. Me tahame, et kõik mustad mehed vabastataks sõjaväekohustusest.\nMe usume, et Musti inimesi ei tohiks sundida võitlema sõjaväes, mis kaitseb rassistlikku valitsust, mis ei kaitse meid. Me ei võitle ja ei tapa teisi värvilisi inimesi maailmas, kes nagu Mustad inimesed on Ameerika Valge rassistliku valitsuse ohvriks tehtud. Me kaitseme end rassistliku politsei ja rassistliku sõjaväe jõu ja vägivalla eest ükskõik mis vahenditega, mis on vajalikud.\n7. Me tahame politseivägivalla ja mustade inimeste mõrvamise kohest lõppemist.\nMe usume, et me suudame politseivägivalla meie Mustas kogukonnas lõpetada, luues Mustad enesekaitserühmad, mis on mõeldud meie Musta kogukonna kaitsmiseks rassistliku politsei rõhumise ja brutaalsuse eest. USA põhiseaduse teine parandus annab õiguse kanda relva. Seepärast me usume, et kõik Mustad inimesed peaksid end enesekaitseks relvastama.\n8. Me tahame vabadust kõigile mustadele meestele, keda peetakse föderaalsetes, osariiklikes, maakondlikes ja linna vanglates.\nMe usume, et kõik Mustad inimesed tuleks vabastada vanglatest, sest nende üle pole peetud kohut ausalt ja erapooletult.\n9. Me tahame, et kõikide mustade inimeste üle mõistaks kohut vandekohus, mis koosneb nendega võrdväärsetest või inimestest nende mustast kogukonnast, vastavalt USA põhiseadusele.\nMe usume, et kohtud peaksid järgima USA põhiseadust, nii et Mustade inimeste üle mõistetaks kohut õiglaselt. USA Konstitutsiooni 14. parandus annab inimesele õiguse, et tema üle mõistab kohut võrdväärsetest koosnev vandekohus. Võrdväärne inimene on isik, kellel on sarnane majanduslik, sotsiaalne, religioosne, geograafiline, keskkondlik, ajalooline ja rassiline tagapõhi. Selleks peavad kohtud valima vandekohtunikud samast Mustast kogukonnast, kust on pärit Must süüdistatav. Meie üle on mõistetud ja mõistetakse kohut täienist Valgete kohtute poolt, kellel puudub arusaamine Musta kogukonna "keskmisest mõtlevast inimesest".\n10. Ma tahame maad, leiba, peavarju, haridust, riideid, õiglust ja rahu.\nKui inimestega juhtuvate sündmuste käigus osutub ühele inimesele vajalikuks katkestada poliitilised sidemed, mis on teda ühendanud teisega, ja ta võtab omaks maailma kõigi jõudude seas eraldiseisva ja võrdse staatuse, milleks looduse ja Jumala seadused annavad talle õiguse, siis inimkonna arvamuste viisakas austamine nõuab, et nad kuulutaksid neist põhjustest, mis sunnivad neid eralduma.\nMe peame iseenesestmõistetavaks, et kõik inimesed on loodud võrdseks; et nad on oma Looja poolt õnnistatud teatud võõrandamatute õigustega; et nende õiguste seas on elu, vabadus ja enesemääramisõigus. Seega, nende õiguste tagamiseks on inimeste keskel moodustatud valitsused, mis saavad oma võimu valitsetavate nõusolekust; seega, kui ükskõik millal muutub valitsuse mõni vorm nimetatud eesmärkide jaoks destruktiivseks, siis on inimestel õigus valitsust muuta või ära kaotada ning kutsuda ellu uus valitsus, mis tugineb nimetatud põhimõtetele ning mis organiseerib oma võimu sel moel, mis kõige tõenäolisemalt tagab turvalisuse ja õnne. Mõistuse hääl ütleb muidugi, et valitsusi, mis on kaua olnud, ei tohiks muuta kergete ja muutlike põhjuste ettekäändel ning seetõttu on kõik kogemused näidanud, et inimkond pigem kannatab, sest kurjust on võimalik välja kannatatada, kui tühistab vormid, millega nad on harjunud. Aga kui muutumatult ühe ja sama objekti vastu suunatud rikkumiste ja anastuste pikk nimekiri näib lõppevat türannias, siis on rahva õigus, siis on tema kohustus oma turvalisuse kaitseks see valitsemisvorm lõpetada ja uus luua.\n2002. aasta augustis tehti viljaring Crabwoodi Suurbritannias. See kujutas tuntud filmisangarit E.T.d ning salapärast sõnumit. Sõnum kodeeriti ja see kõlas nii:\nOlge teadlikud VALEkingituste andjatest ja nende MURTUD LUBADUSTEST. Palju VALU, kuid siiski AEGA. On ka palju HEAD. Me oleme PETTUSE vastu.\nPühapäev, 26. juuli\n1960ndatel läksid neegrid vihaseks. Neist üks vihasemaid oli Malcolm X, endine kurjategija ja hilisem üks Nation of Islami liidritest, kelle tapsid tema enda relvavennad. Ta oli suurepärane oraator, kes rääkis küll mittevägivaldsest lahendusest probleemile, kuid kutsus alati üles vastata vägivallale vägivallaga. Kui valitsus ei suuda meid kaitsta, ütles ta, peame end ise kaitsma. Sealt pärineb ka allolev foto: üks kuulsamaid Malcolm Xst, kus ta - relv käes - kaitseb oma kodu valgete troppide eest.\nMuide, ühes intervjuus võrdleb Malcolm X "Onu Tomi" Martin Luther Kingiga: "Täpselt nii nagu Onu Tom ei lasknud orjuse ajal neegritel verekoertele vastupanu osutada või Ku Klux Klanile vastupanu osutada, õpetades neile, et vaenlast tuleb armastada või et tuleb palvetada nende nimel, kes neid põlastusväärselt kohtlevad, nii on ka Martin Luther King 20. sajandi kaasaegne Onu Tom või religioosne Onu Tom, kes teeb täpselt sedasama asja: ta hoiab neegreid rünnakute eest kaitsetuna, kuna Onu Tom hoidis istandustes neid neegreid kaitsetuna Klani rünnakute eest."\nNädalapäevad tagasi vaatas Cambridge'is üks eeslinna elanikke aknast välja. Rahulik suvine pärastlõuna. Puude oksad rippusid kuumuse käes. Mõned putukad. Väljas oli kosta veekastmisüsteemi rütmilist luksumist. Tuulevaikus. Kuumuse lõhn. Siis pauk, mille tekitas hooletult kinnilöödud uks. Teine pauk. Mehehääl ütles midagi, too naeris. Eeslinna elanik tõusis ja läks akna juurde, piiludes sääsevõrgu vahelt välja. Seal nad olid. Kaks meest. Ühel oli peas nokats, teisel seljas seljakott. Säärases eeslinnas ei käi tavaliselt nokatsite ja seljakottidega tüüpe. Nad kõndisid kiirelt naabermaja juurde. Seal elas professor. Henry keegi. Ta ei teadnud täpselt tema nime. Professoreid elas siinkandis palju, ikkagi ülikoolilinn. Ülejärgmise maja oli möödunud aastal ostnud nobelist ning teine samasugune elas kaks tänavat eemal. Nii ta mäletas ainult mehe nime: Henry keegi. Kuid ta mäletas ka, kuidas tema naaber välja näeb – ja need tüübid ei olnud kumbki Henry keegi. Nad läksid esiukse juurde. Katsusid seda. Proovisid avada. Rääkisid midagi omavahel. Siis astusid paar sammu tagasi ja vaatasid suletud maja. Seljakotiga tüüp hakkas esimesena liikuma. Tema järel nokats. Nad läksid maja taha.\nTelefon oli siinsamas, akna kõrval. Politsei lubas kohe tulla. Ja tulidki. Paari minuti pärast: kahe autoga. Nad läksid maja juurde, ühel käsi kabuuri peal. Uksekell. Uks avati seestpoolt. Jutukõmin. Siis vaikus. Uuesti jutukõmin. Hääled valjenesid. Siis valjenesid veelgi. Keegi nimetas politseinikke "rassistideks". Nimetas neid "klannimeesteks". Siis hääled, mis tekivad, kui on otsustatud tegutseda operatiivselt. Sääsevõrgu vahelt välja piiludes oli näha, kuidas kolme politseiniku vahel kõndis Henry keegi. Käeraudades. Ta oli väga vihane. Ta sõimas politseinikke, kui need ta auto juurde talutasid. Üks pani kämbla Henryle pea peale ja surus selle õrna, kuid otsustava liigutusega allapoole. Professor istus autosse, katkestamata sõimamist. Mõlemad autod veeresid tänavale ja kadusid varsti silmist. Naabri esiuks liikus õrna tuule käes. See oli lahti jäänud. Kastmissüsteem luksus korrapäraselt edasi. Kuumuse tipptund oli alles ees.\nHenry Louis Gates on mainekas afroameeriklaste ajaloo uurija. 16. juuli vahistati ta oma kodus, sest hoolikas naaber oli näinud sisenemas "kahtlaseid tüüpe". Kohalesaabunud politseinikud leidsid kodust ees üle keskea jõudnud neegri, kes ütles, et ta pole kahtlane tüüp, ta elab siin. Kui tal paluti seda tõestada, tõestas ta seda. Teda ei usutud. Ta võeti kinni. See on rassism.\nNii ütlevad mustanahalised.\n16. juulil oli meile väljakutse. Kohale jõudes leidsime eest ärritunud hr Gatesi, kes sõimas korravalvureid ning keeldus allumast käsklustele. Meil ei jäänud muud üle, kui hr Gates isiku tuvastamiseks jaoskonda kaasa võtta.\nNii ütleb politsei.\nMa ei tea kõiki asjaolusid, kuid politsei tegutses rumalalt.\nNii ütleb president.\nPresident on oma kommentaaridega pannud avaliku korra kaitsjad üle kogu riigi võõristust tundma.\nNii ütleb Politseiohvitseride Vennaskonna juhataja.\nAinsad mustad, kes elavad tõesti postrassistlikus Ameerikas, elavad kenas majakeses aadressil Pennsylvania Avenüü number 1600.\nNii ütleb Gates ja annab inimestele presidendi aadressi Washingtonis.\nKahjuks on rassilõhe endiselt olemas.\nNii ütleb üks politoloog.\nAmeerikas on kõige ahistatum valge heteroseksuaalne mees.\nNii ütles jolpa, Eesti kommentaator.\nVili kasvab. Ajalehes kirjutatakse, et tuleb hea vilja-aasta, kuid hinnad on madalal. Puudu on hoidlatest, kus vilja üle talve hoida ja paljud on sõlminud eellepingud, mis kohustavad vilja odavalt sügisel maha müüma.\nÜhes artiklis küsitakse õigustatult: kuidas lahendada paradoksi, et romaan, mis vabastas afroameeriklased 19. sajandil, muutub 20. sajandil afroameeriklaste põlgusobjektiks? Ja küsimusele antakse ka vastus: sest Onu Tom alistus. Ta ei olnud märter, vaid ori. Ta kuuletus. Ta ei hakanud vastu. Ta reetis omad.\nEsmaspäev, 20. juuli\nNobeli majanduspreemia laureaat 2008. aastast Paul Krugman kirjutab nii:\nKapitalismi müstiline triumf\nHiljuti näitas mu kohalik telekanal võluvat sarja pealkirjaga "Russia's War" – lugu Nõukogude Liidu võitlustest Teises maailmasõjas, toodetud Venemaal. See ei ole ilus lugu: produtsendid ei pelga meile rääkida kogu tõde Stalini brutaalsustest ning nad ei ürita maskeerida sõja koledusi patriootilise romantismiga. Ent säärane ausus muudab Nõukogude Liidu sõjaaegsete saavutuste kaalu mingil moel isegi mõjuvamaks. Nõukogude Liit ei võitnud täna sõjalisele geniaalsusele: enamik tema koolitatud ohvitseridest olid poliitilise nõiajahi ajal hukatud ning kui sõda paiskas lõpuks esile uued liidrid, siis olid nad pigem kompetentsed, kuid mitte briljantsed – ning nende soovitused tühistas sageli diktaator, kelle sõjaline otsustusvõime oli tavaliselt hukutav. Vene sõdurid võitlesid visa kangelaslikkusega – aga seda tegid ka sakslased. Miks venelased võitsid?\nVastus on üllatav, kui võtta arvesse, kuidas 20. sajand kulges. Nõukogude Liidu triumf Teises maailmasõjas oli – ennekõike – tootmise võit. Hoolimata hiiglaslikest kaotustest sõja esimestel kuudel, hoolimata rahva massilistest ümberasustamistest ja mitmete riigi võtmelise tähtsusega tootmiskeskuste okupeerimisest sakslaste poolt suutis Nõukogude tööstus ehitada tanke, suurtükke ja lennukeid, mis olid tehnoloogiliselt võrdväärsed Saksa relvadega, ning ta suutis seda kiirusel, mis ületas pidevalt nende vastaste kõiki ootuseid. Tõepoolest, Saksamaa otsustavad kaotused Stalingradi ja Kurski all juhtusid seetõttu, et sakslased alustasid rünnakut eeldatavalt nõrgema vastase vastu ning neid rabas tõelise üllatusena tuhandete tankide vasturünnak, mille olemasolu ei olnud nad kunagi kahtlustanud.\nMis on sel pistmist maailmaga 1997. aastal? Noh, tänapäeval peame me kapitalismi triumfi millekski, mis on meie majandusliku ülemvõimu poolt ette määratud. Lõppude lõpuks on nüüd kõigile välja arvatud Põhja-Korea ja Kuuba selge, et turumajandus on tohutult produktiivsem kui majandus, mida kontrollitakse keskusest – ja Kuuba majandus on õhku lendamas, samas kui põhjakorealased nälgivad sõna otseses mõttes surnuks. Enamgi veel, iga kord, kui mõni kommunistlik režiim kokku variseb, tuleb välja, et majanduse tegelik seis, mida see režiim valitses, oli palju hullem, kui keegi oleks osanud arvata. Näiteks tüüpilised hinnangud oma SKPle ütlesid Ida-Saksamaal, et need on 70 või 80 protsenti Lääne-Saksamaa omast – mis tähendanuks, et Ida-Saksamaa oli rikkam kui mõned regioonid Läänes. Kuid pärast Berliini müüri langemist nägid külla tulnud lääne inimesed midagi, mis nägi välja nagu Kolmanda maailma majandus – vananenud tehastega (ning kohutavate keskkonnaprobleemidega), mis tootsid naeruväärselt madala kvaliteediga kaupu (nagu kuulus Ida-Saksa Trabant, auto, mille kõrval Honda või Ford tundub Mercedesena). Me arvasime, et Nõukogude Liidu majandus on umbes pool Ameerika Ühendriikide omadest, see tähendab, suurem kui Jaapani oma; tänasel Venemaal näib olevat vähem majanduslikku jõudu kui näiteks Itaalial. Me uskusime, et sotsialismi ja kapitalismi vahel toimub tõeline tehnoloogiline võistlus; tänase Venemaa tehnoloogia sümbol on õnnetu Miri kosmosejaam. Paljudele inimestele tundub tagasivaatavalt, et tootlikud ja tehnoloogilised triumfid, mida kommunistid väitsid olevat – kõik need kangelaslikud fotod tammidest ja musklites terasetööliste plakatid – oli vaid propaganda; samas kui meile täna tundub, et tegelikkuses on sotsialism süsteem, mis lihtsalt ei suuda teha seda, mida inimesed soovivad, samas kui kapitalism on süsteem, mis suudab.\nEnt "Russia's War" annab õppetunni, et kõik ei ole nii lihtne. Kas Stalini-aegse Nõukogude Liidu tootlikkuse triumfid olid vaid pettus? Öelge seda Saksaa armee sõduritele – neile vähestele, kes ellu jäid. On fakt, et Stalin muutis Venemaa suureks industriaalseks jõuks – jõuks, mida testiti tingimustes, mis ei jäta ruumi mitmeti mõistmisele. Ja tema järglased saavutasid tõelisi tehnoloogilisi triumfe – mitte ainult eputavaid triumfe nagu kosmonautide saatmine orbiidile, vaid ka väga keeruliste teaduslike ja insenerilike asutuste loomise. Tõsi, Venemaa ei olnud kunagi väga hea tavatarbijale suunatud kõrgekvaliteediliste toodete loojana. Aga see ei olnud ka alati kohmakas ning ebakompetentne süsteem, mida me praegu endale ette kujutame. See tähendab, et kommunismi kokkuvarisemine ja kapitalismi triumf vajab pikemat selgitust kui need lood, mida me tavaliselt kuuleme. Ei piisa sellest, kui tuua välja kõik põhjendused, miks turumajandus on efektiivsem kui plaanimajandus. Kõik need selgitused on põhimõtteliselt õiged – ent küsimus on hoopis, miks süsteem, mis funktsioneeris piisavalt hästi kapitalismi võistlejana 40ndatel ja 50ndatel, 80ndatel kokku kukkus. Mis läks valesti?\nÜks võimalik vastus ütleb, et tehnoloogia muutmine muutis ka reegleid. Kui kommunistide juht Josef Džugašvili muutis oma nime Staliniks – "terasest mees" –, siis peegeldas ta aega, mil ta elas, ajastut, mil valitses rasketööstus, mil progressi sümboliteks olid hiiglaslikud terasetehased. Tänasel päeval on muidugi terasetootmine üle kogu maailma, mitte ainult endises Nõukogude Liidus, kokku kukkunud; külastage näiteks kagu-Belgiat. Ja see ei käi ainult terase kohta: ajastu, mil riigid ja ettevõtted said rikkaks tänu suurtes tehastes tehtud rasketele toodetele, näivad olevat möödas. Võib teha oletuse, et vanamoeline rasketööstus oli vastuvõtlik tsentraliseeritud plaanimajandusele, kuna uued tehnoloogiad, eriti mikroelektroonikas, eelistavad vabalt roolitavat konkurentsi keskuse kontrollile. Venemaa näib hoidvat endiselt kinni tehnoloogilise võistluse mudelist, kus edukas oli see, kes suutis ehitada suuri rakette; ent see arusaam jäeti täiesti kõrvale, kui Läänes hakati võimsaid arvuteid kiipidele panema. Tõtt-öelda tunduvad isegi Jaapani suured korporatsioonid viimasel ajal veidi dinosauruse-moodi, püüdes ragisedes liikudes taga ajada väikeseid Silicon Valley algatusi.\nTeine võimalik vastus on see, et kapitalism triumfeeris tänu "globaliseerumisele" – protsess, millest kõik räägivad, kuid mida tegelikult päriselt ei mõista. Mingil põhjusel – võib-olla tänu sünergeetilistele protsessidele langevate tariifide vahel, odavama transpordi ja paremate kommunikatsioonide tõttu – on viimase põlvkonna jooksul olnud paljude riikide jaoks võimalik kibekiiresti industrialiseeruda ning seda mitte valitsuse poolt läbi viidud massiivsete investeerimisprogrammide kaudu, vaid lihtsalt avatuna maailma turule minduna ning asjadel juhtuda lasknutena. Sotsialistlikud majandused ei suutnud sellest uuest võimalusest kasu saada ja nii nad hakkasid hoopis maha jääma, selle asemel, et vahe tasa teha.\nEnt ei tehnoloogiline muutus ega globaliseerumine ei suuda selgitada fakti, miks sotsialistlikud majandused ei jäänud lihtsalt Läänest maha: nad liikusid tegelikult langusesse ning varisesid seejärel kokku. Miks ei suutnud nad hoida sedagi, mida olid saavutanud?\nMa ei usu, et keegi teaks vastust, ent lubage mul teha oletus: peamine probleem ei olnud tehniline, vaid moraalne. Kommunism langes majandusliku süsteemina kokku, sest inimesed ei uskunud enam sellesse, mitte vastupidi.\nTurumajandus töötab muidugi sellest hoolimata, kas inimesed usuvad sellesse või mitte. Teile võib kapitalism mitte meeldida, teile võib isegi tunduda, et süsteem lõpuks ebaõnnestub, kuid tee oma tööd sellest hoolimata hästi, sest su pere vajab raha, mida sa teenid. Kapitalism võib toimida ja isegi õitseda isekate küünikute ühiskonnas. Aga turule mitteorienteeritud majandus ei või. Tööliste isiklik ergutamine, et nad oma tööd hästi teeksid või et juhid häid otsuseid langetaksid, on lihtsalt ebapiisav. Nõukogude Liidu lõpuaastatel teadsid töölised, et neile makstakse palka sellest hoolimata, kui kõvasti nad tööd teha vihtusid; juhid teadsid, et edutamine sõltus rohkem poliitilistest sidemetest kui töötulemustest; ja kellelegi ei pakutud piisavaid hüvitisi, mis oleksid sundinud kedagi vastu võtma ebapopulaarseid ameteid või mingitki sort tõsist riski. (Nõukogude Liidus ei saanud olla rohkem kui mõni tosin inimest – kõik poliitikud –, kellel oleks olnud säärane pillav eluviis, mida praegu naudivad kümned tuhanded edukad USA ettevõtjad ja firmade juhid.) Seega kuidas süsteem üldse kunagi töötada sai? Sest inimesed uskusid sellesse. Ma ei mõtle seda, et inimesed oleksid tööle minnes laulnud ja kodumaad ülistanud. Ma mõtlen seda, et nad ei kasutanud süsteemi enda heaks nii palju ära, kui nad oleksid võinud (ja mida nad süsteemi viimastel aastatel ka tegid). Ja ma mõtlen ka seda, et kuna võimulolijad uskusid süsteemi, siis olid nad valmis kehtestama jõhkrad karistused neile, kes püüdsid seda enda heaks ära kasutada. (Stalinil oli harjumuseks edutud kindrali maha lasta.)\nMe näeme sääraseid asju mikrokosmoses kogu aeg. Turg ei nõua inimestelt, et nad usuksid temasse; aga plaanimajandused küll. Kõik teavad, et rahalistest vahenditest üksi ei piisa selleks, et ettevõte oleks edukas; ta peab alati looma moraali, missioonitunnet, mis paneb inimesed vähemalt mingil moel tööle ettevõtte heaks, mõtlemata ainult sellele, kuidas nad ise sellest kasu saavad. Õnneks võib kapitalismis üks ettevõtte ebaõnnestuda, ilma et ta tõmbaks kogu ühiskonda koos endaga alla – või on võimalik teda reformida ka ilma verise revolutsioonita.\nMiks inimesed enam sotsialismi ei uskunud? Osa vastusest on lihtsalt see, et aega läks mööda: sa ei saa oodata, et revolutsiooniline vaim kestaks 70 aastat. Aga võib-olla mängis oma rolli ka kapitalismi ootamatu õitselepuhkemine. 1980ndateks oli Venemaa eliidile enam kui selge, et kapitalistlike riikide ülevõtmise asemel jäi riik neist järjest enam maha – et Venemaa ei suutnud ära kasutada uute tehnoloogiate eeliseid ja kui keegi üldse esitas Läänele väljakutse, siis olid selleks tõusvad Aasia riigid. Kommunism kaotas igasuguse mandaadi ajaloole enne, kui ta tegelikult kokku varises, ja võib-olla sellepärast ta kokku variseski.\nSeega triumfeeris kapitalism seetõttu, et ta on süsteem, mille toorus ulatub küünilisuseni, mis eeldab, et igaüks on väljas iseenda eest. Suurem osa viimasest poolteisest sajandist on inimesed unistanud millestki paremast, majandusest, mis tugineks inimese parematele iseloomujoontele. Aga unistused, nagu tuleb välja, ei suuda süsteemi kaua töös hoida; isekus suudab.\nKuu ja üks päev on jäänud "Onu Tomi onnikese" esietenduseni. Romaan, mis avaldati 1852. aastal ning mis kiiresti jõudis müügiedetabelite tippu – otse Piibli järele. Meeletu populaarsus olevat mõnede arvates olnud ka põhjuseks, miks USAs levisid orjandusvastased meeleolud ning miks puhkes üleüldse kodusõda, mille tulemusel teatavasti orjandus USAs kaotati. "Ah et teie oletegi see väike naine, kes alustas seda suurt sõda," olevat öelnud Abraham Lincoln, kui ta kohtus romaani autori Harriet Beecher-Stowe'iga.\nRomaan keskendub teatavasti loo jutustamisele ühest neegerorjast, keda kutsutakse onu Tomiks. Tema hea peremees müüb ta halvale vahendajale, kes omakorda kupeldab ta edasi uuele heasüdamlikule mehele. Sealt satub ta aga ilge jõhkardi juurde ning lõpp on traagiline. Onu Tomi looga paralleelselt areneb romaanis teinegi arenguliin, kus neegritar pageb koos lapsega orjapidajate eest. Selle liini lõpp on aga õnnelik.\nRomaan oli Nõukogude perioodil soosingus ja isegi kohustuslikus kirjanduses sees. Muidugi, see kritiseeris ju kapitalistlikku USAd. Ent USAs endas oli suhtumine romaani järsult muutunud. Mustanahaliste eneseteadvuse kasv ei toonud kaasa mitte onu Tomi tegelaskuju kiitmist, vaid vastupidi – põlgust, sappi ja hukkamõistu. New York Times'is kirjutas mõned aastad tagasi üks ajakirjanik:\nMustad rahvuslased tegid järgnevatel kümnenditel Onu Tomist sõimusõna ja seoses mustade võitlusmeeleolude populaarseks muutumisega 60ndatel muutus Onu Tom olulisimaks sümboliks, mis eristas häid musti neist, kes olid pelgalt alandlikud müügiartiklid. Ta oli "rassireetmise" sümbol, põlguse objekt, kõigi meie poliitiliste kahtluste patuoinas. 1966. aastal nimetas Stokely Carmichael NAACPi (Värviliste Inimeste Rahvusliku Edendamise Selts) juhti Roy Wilkinsit "Onu Tomiks", kui Tudengite Mittevägivaldne Koordineerimiskomitee oma lendlehel oli küsinud: "Kes on tegelikult lurjus – kas Simon Legree või Onu Tom?" Muhammad Ali torkis selle epiteediga pokismatšide ajal Floyd Pattersoni ja Joe Frazieri, ise neid samal ajal rusikatega tümitades.\nMiks? Sest onu Tom ei võidelnud. Ta kuuletus. Ta oli ori, sest ta oli nõus olema ori. Ja mis kõige hullem: ta oli must mees, kellele Beecher-Stowe oli rindu torganud valge mehe südame.\nSeetõttu on sümboolne, et täna maetakse Michael Jackson. Tedagi on ju hinnatud "onu Tomina": kellegina, kes ei olnud oma südames must, vaid hoopis valge. Vaidlused selle üle, kas tema valgenemine oli tingitud teadlikest kuuridest või nahahaigusest (ja viimane on ilmselgelt tõele lähemal), meenutavad veidi Elvis Presley dilemmat. Tema oli valge mees, kes võttis mustade muusika ja sai sellega piisavalt sulli ja feimi, et olla meie südametes tänaseni.\nTsitaat Jaanus Adamsoni blogist.\nNagu kaks tilka vett:\nTäna hommikul suri Lembit Eelmäe.\nEelmisel aastal andis ta intervjuu, kus ütleb:\nÜks on kindel: ülepeakaela ja tühjalt ma teatrisse ei tule. Seda, kas mul on etendus, tean ma mitu päeva ette. Mõtlen oma rolli peale. Lähen põldude vahele jalutama, siis võtan terve tüki läbi, enda rolli ja teksti aktiivselt, aga kordan alateadlikult ka seda, mida teine vastab. Tükki peab teadma, absoluutselt tervet tükki, ei saa mängida kitsalt oma rolli. Kui on etenduse päev, siis hirmu enam ei ole, aga väike närv on – see peab olema, ükskõikselt ei saagi minna. Ja natuke... ma ei tea, kas see on edvistamine või uhkus, aga see tunne on küll, et peab hästi tegema. Nii hästi, kui suudan. Rahvas on saalis ja vaatab. Siis ma unustan kõik ära. Kostüümid, grimmid, need teen aegsasti valmis. Olen lava taga ja unustan kõik muu ära. Kuhugi mujale ma ära ei lähe. Malet mängiti ju omal ajal puhketoas! Naerab Mina nii ei saa käia. Ma sain väga hästi aru, kui Tooming ja Hermaküla ütlesid: me hingame ühes rütmis, me oleme kõik koos. See andis jõudu.\nOn muidugi ilmselge, et Põld tähistab erinevate inimeste jaoks erinevaid asju. Kunstnikud näevad muidugi siin sümboolset ja märgilist poolt, kuid argises elus tähendab põld kahtlemata ennekõike vett ja vilet. Ehk siis: tööd. Tööd, tööd, tööd. Ent kes on ajalooliselt olnud kõige suuremad töötegijad? Kahtlemata orjad. Ja kes on olnud orjad? Peamiselt neegrid. Just seetõttu on käibesse läinud ka väljendid, mis viitavad sellele, et keegi, keda tema töö kaudu alandatakse, on "neeger".\nSellest tuligi mõte teha linnatänavatel nii:\nValmistusime hoolikalt rahutuste puhkemiseks. Otsisime välja Õigekeelsussõnaraamatu ja leidsime:\nneeger <9: .neegri, .neegrit> (ei ole eesti keeles halvustav). Lehe+neeger NALJ ajakirjanik. Neegri+hõim, +muusika, +naine, +poiss, +rass. Neeger+laulja, +ori AJ, +sportlane\nKirjutasime kokku teravmeelsusi, selgituskirju ja analüüse. Istusime ja ootasime, kuna eelmine säärane kampaania – GEPi puhul ülesriputatud "Mees, tee lapsi!" – oli keerutanud üles tolmu, mis siiani pole maha langenud. Sõna võtsid natsid, Eesti mehed, šovinistid, feministid, venelased, rahvuslased ja kes kõik veel. Aga nüüd – ei midagi. Keegi ei helistanud. Ühtegi plakatit ei rikutud. Isegi ükski leheneeger ei näinud võimalust, ilmselt oli see nende jaoks provokatsioon ja sellisena liiga lihtne. (Provokatsioonina see olekski liiga lihtne, aga õnneks see ei olnud provokatsioon.) Ainus vastukaja tuli ühelt turistilt, kes saatis ministeeriumisse pahase kirja:\nI am writing to tell you, that it was very unpleasant, as a tourist, to see all over the beautiful city of Tallinn such an embarrassing and disgusting writings. I do not know what is it all about, but hope you will do something about it.\nMida järeldada? Kas seda, et kampaaniat ikkagi mõisteti valesti, kuid tulemuseks oli heakskiit ning Eesti ongi rassistlik, võõraviha edendav ja hällitav riik? Või oli see kõik liiga lihtne? Või liiga keeruline? Või on kõik nõus, kuid neid ei huvita? Või neid huvitab, kuid nad ei ole nõus? Mnjaa. Tonnised küsimused, kilosed vastused.\nLaupäev, 28. juuni\nVincent van Gogh. Varesed viljapõllu kohal. Juuli 1890.\nVan Gogh tappis end 29. juulil 1890. aastal. Aastaid arvati, et käesolev maal (tuntud ka kui "Nisupõld varestega") oli van Goghi viimane maal. Kunstnik ise on kirjutanud, et Auvers'is elades tegi ta kolm maali, millel kujutas nisu "mureliku taeva" all. Nii on teada van Goghi kiri 10. juulist:\n"Need on suured nisupõllud sünge taeva all, mis väljendavad kurbust ja äärmist üksildust. Ma loodan, et sa näed neid varsti – sest ma loodan nad tuua sulle Pariisi nii kiiresti kui võimalik, kuna ma peaaegu mõtlen nii, et need lõuendid ütlevad sulle midagi, mida ma sõnadesse ei suuda panna."\nSamas väidavad van Goghi uurijad, et antud kirjas kirjeldab kunstnik teisi sarnaseid töid, kuid mitte käesolevat. Tänaseks on ka üpris kindlalt teada, et see maal ei olnud van Goghi viimane, valmides mitu nädalat enne autori surma – oletatavasti 7. ja 10. juuli vahepeal. Ent sellest hoolimata arvatakse, et on ennatlik heita kõrvale kõik oletused, mis tehti maali kohta siis, kui seda peeti kunstniku luigelauluks. Nimelt nähti neil aastail selles maalis kunstniku teatud ettekuulutust suitsiidile.\nEsiteks viitavat sellele kolm rada. Kaks äärmist algavad eikuskilt ja viivad eikuskile, milles võib näha van Goghi enda elu sümbolit, mille eesmärgipärasuses polnud kunstnik sugugi kindel. Kolmas, keskmine rada, näib olevat kindla suunaga... kuhugi. Kas uue horisondi poole? Või hoopis otsustava lõpu poole?\nTeiseks taevas. See on ähvardav ja tormine, kuid samas hindas van Gogh torme alati kui looduse võimast ja ilusat osa ning ta kujutas taevast sageli säärasena.\nKolmandaks varesed. Juba varesed ise sümboliseerivad midagi pahaendelist, kuid oluline on ka see, mil moel me vareseid lendamas näeme. Kui nad lahkuvad, siis tähendavad see kergendust. Kui nad saabuvad kunstniku ja seega ka vaataja poole, mõjub see aga tunduvalt halvemini.\nLisaks on nähtud ka muid märke, näiteks olevat selgesti näha, et kui ühte pilve 130 kraadi vastupäeva keerata, muutub ta vasakuks kõrvaks, mille van Gogh teatavasti ära lõikas (või tegi seda uuematel andmetel hoopis Gauguin). Ja nii edasi.\nKõigile neile väidetele on ka vastu vaieldud. Rajad on rajad, taevas on taevas ja vareseid mainib van Gogh juba oma varasemates kirjades ja mitte sümbollindudena, vaid looduse osadena. Näiteks:\n"Eelmisel nädalal olin ma Hampton Courtis ja nägin ilusaid aedu ning pikki alleesid hobukastanite ning sidrunipuudega, mille otsa olid paljud varesed ja rongad oma pesad ehitanud."\nEnt isegi kui see maal ei olnud van Goghi viimane ega viita ka muul moel tema enesetapule, ei maksa samas unustada, kuidas van Gogh siiski elust lahkus. 27. juulil läks 37-aastane kunstnik jalutuskäigule põldude vahele (!) ning lasi end revolvrist rindu. Ta ei surnud. Ta jäi elama ja läks koju tagasi, kus ta elas veel kolm päeva. Kuid siis võtsid varesed oma. Kohale tõtanud vend Theo kuulis veel Vincenti viimaseid sõnu: "Kurbus kestab igavesti".\nÕigupoolest ongi vist praegu kõige ilusam aeg viljakasvu nautimiseks. Suvitusromantika ilma linnast lahkumata: sa vaatad, kuidas loodus kasvab ning kuidas maaelu käib, aga ei tee ise selle nimel mitte muhvigi.\nTõsi, ilmselt ei vasta säärane käitumine eestlase arhetüübile. Suvitajadki on ju keeles teada kui "linnasaksad" - kahekordsed võõrad, kuna esiteks on nad "linnast", mis ei ole kindlasti eestlase päriskeskkond, ning teiseks on nad "saksad", kuna "saks" viitab nii "sakslasele" kui ka "kõrgemale klassile". Igatahes peitub sõnas "linnasaks" mitu hinnangut, mis kõik viitavad kellelegi, kes eestlase jaoks on Teine: üdini võõras, kahtlane ja eemaletõukav. Midagi head ei saa eestlase ja linnasaksa kohtumisest tulla. Meenutagem kasvõi Villu ja Anna kohtumist Kõrboja peremehes, mis ei lõppenud abielu, vaid pimeda mehega.\nJa veel. Keegi, kes linnas ringi käies viljakasvu vaatab, on modernistlik flanöör, aga mitte ürgmees. Miks? Sest ta ei tee tööd. Aga eestlane teeb tööd. See on stereotüüp, muidugi, kuid igal stereotüübil on ka omad põhjused. Jüri Allik kirjutab oma kogumikus "Psühholoogia keerukusest", et arusaam eestlasest kui töökast inimesest võib vabalt tuleneda sellest, et on püütud vastanduda venelastele. Nemad, teadagi, on stereotüüpsed laiskvorstid. Ehk nagu ütleb eesti kirjandusklassika: "Meie oleme intelligentsed, ega meie pole mingid neegrid!"\nNeljapäev, 26. juuni\nVili maja ees on juba kederluuni. Tuulisema ilmaga lükkab vilja liikuma ning kui seda pikemalt vaadata, on selles midagi isamaalist. Kaod ei ole õnneks suured, linnud ei ole hoolimata organiseeritud laupäevakutest suutnud eriti palju teri ära nokkida. Teadjamad ütlevad, et säärased head arengud peaksid jätkuma ning augustis võib lõigata head saaki.\nTeatris õhtuti vaikus.\nPühapäev, 14. juuni\nKüüditamise aastapäev. 1941. aastal deporteeriti Eestist üle 10 000 inimese.\nAafrikast viidi 16. kuni 19. sajandini hinnanguliselt 12 miljonit inimest Ameerikasse, neist 645 000 USAsse. Ma ei tea - kas neil aafriklastel on päeva, mil lipp poolde vardasse heisata? Ja mis lipp see peaks üldse olema?\nSiin Maarit Murka maal 'Who the fuck celebrates on 14th June?'. Õli/lõuend. 2008. 180 x 130 cm\nKuidas algabki Mats Traadi "Tants aurukatla ümber"?\nJälle tulevad mehed aurukatlaga. Keegi pole neil käskinud seda tööd ette võtta ja nad võiksid vabalt ka tulemata jääda. Sellest ei muutuks suuremat midagi, vahest ainult niipalju, et kui ei tuleks nemad, tuleks keegi teine. Katel juba toomata ei jääks, selleks on ta liiga tähtis.\nVõi kuidas kirjeldab Viivi Luik oma "Seitsmendas rahukevades" Eestit?\nÜmberringi laius märg sõjajärgne Eestimaa, maa, vili ja puud, rukkiväli lagendikul hõljus, kõrge kuusik kohas mäerinnakul.\nVõi Ernst Enno "Rändaja õhtulaul":\nVõi Hando Runnel:\nEi mullast sul olegi enam\nkui kõndima õpid parkettide\nsääl ununeb loodus ja\nja kõrvadest kustub sul\nJa nii edasi, edasi, edasi...\nPriit Pärna legendaarne karikatuur, Mari Laaniste sõnul "ilmselt kuulsaim karikatuur Eesti ajaloos", ilmus 1987. aasta mais ajalehe Sirp ja Vasar tagakaanel. Oli nn fosforiidisõja, kus protesteeriti keskvõimu kavade vastu rajada Ida-Virumaale ulatuslikud fosforiidikaevandused, hari. See ökoloogiliste ihadega tembitud poliitiline protestiliikumine küttis 80ndate õhu kuumaks. Suur konflikt vajas väljaelamiseks mõõtkavalt väiksemat - nõukogulikult tööstuslik-tehnoloogiline maastikukäsitlus põrkas kokku eestlaste arhailis-romantiliste arusaamadega. Põllud, mille eest kanti hoolt käsitsi, sidudes looduse ja inimese ühte, pidid varsti teed andma ekskavaatoritele ja kalluritele (rääkimata sellest, et taamal nägid ametnikud ka Kremli ja sibulakuplite kujutamist). Seetõttu sõidab ka see anonüümne põllumees siin vankril ja hobusega - pilt, mis veel 80ndatel ei olnud sugugi haruldane. See mees on äratuntavalt eestlane. Ja samas on ta ka äratuntavalt reetur - küll põllumees, põline rikas, kuid samas ka puhvaikas parteimees. Kadakasakslane. Keegi, kes peab Eestit sitaks ja viskab ta kerge käega vankrist välja. (Paradoksaalselt ei mõju sel hetkel tema tegevus Eestit solvavana, kuna just väljaviskamine suuremast sitahunnikust oligi see, mida rahvuslikud ihad enim soovisid.) Nii on Pärn loonud siia pildile tõelise semiootilise virvarri, kus eestlase ja Eesti arhetüüp saab taas kord kinnituse just läbi põllu (ja põllurammu) kujutamise.\nKunstiteadlane Andreas Trossek on kirjutanud: "Näiteks kas ei olnud Priit Pärna 1987. aasta mais ilmunud karikatuur "Sitta kah!", mida arutas oma istungil EKP Keskkomitee büroo, kunstniku vastukaja parasjagu käimasolevale nn. fosforiidisõjale – s.t. impeeriumi vaatepunktist pigem majanduslikule probleemile koloniseeritaval maa-alal?"\nVäike väljavõte Eesti patriootilistest lauludest:\nLooja kõrgel ikka valvel hoiab meie elutuld\nkuuleb meie ühispalvet:\n"Kandku rohket vilja muld, kandku rohket vilja muld"\nMust on sinu mulla pinda,\nmida higis haritud\n(Eesti lipp, Lipp-Võrk)\nArmas kodu, Eestimaa,\nvabalt seisa kaljuna,\n(Tulge kokku, Eesti pojad, Krull)\nVaatke, rohke rukis hällib\nuhke nurme nõlvadel!\nTõuvili tõotab anda rohket\n(Minge üles mägedele, Veske-Hermann)\nEi hõbedat, kulda ei leita me maal,\nkuid viljakandjat mulda on küllalt igal pool.\n(Mu isamaa armas, Körber-saksa viis)\nOi, laari, laari-laa,\noi, laari, laari-laa!\nÕitse ja haljenda,\n(Isamaa hiilgaval pinnalla paistab, Koidula järgi-Ennola)\nMu aastas ta nurmedel vili loob pead\nja nõrk on ta koskede kohin.\n(Mu kodu, Saar-Naissoo)\nPõllud meil sirged ja mullad on head,\npõllumees töö hinda teab.\nKuke ja koiduga sammu ta peab,\nkui ainult ilmaga veaks.\n(Oma maa, Linna-Kriik)\nKülvasid vilja, lõikasid vilja\nTähistaevast lugesid ilma,\nlastele saatust nad.\nOo, Eestimaa, oo sünnimaa,\nkuni su küla veel elab,\nelad sina ka.\nKuis maa, nii hellalt hoiad\nsa lapsi käte pääl,\nneil annad leiba, katet,\nsa viimast aset veel.\n(Sind surmani, Leesment-Mattiisen)\nMaastikumaalija töötab rahulikult, sest maastik tema ees ei saa ligi astuda ega vaadata, kas ta on ka hästi välja tulnud.\nNüüd on võimalik vaadata veebikaamerast, kuidas vili kasvab.\nHoidke kätt pulsil!\nPõld on olnud korduvalt ka Eesti maalikunsti objektiks, seda eriti sajandi esimesel poolel. Põhjuseid ei pea muidugi kaugelt otsima. Enne Teist maailmasõda elas umbes 2/3 riigi elanikest maal ning ka kunstnike sotsiaalne taust ei erinenud üldisest mudelist. Nende isad olid möldrid (Johannes Võerahansu), kalurid (Richard Sagrits), talupojad (Kristjan ja Paul Raud, Karl Pärsimägi, Lepo Mikko), mõisateenijad (Eduard Wiiralt) jne. Pole imestada, et kõik nad – Wiiralt välja arvata – maalisid heinamaid, päikesetõuse, merd ja muud säärast.\nKa 1940ndad ei erinenud senisest. Kui 18. juunil 1941 avati Tallinna Kunstihoones järjekordne ülevaatenäitus, võis kataloogis lehitsedes näha mh töid nagu Heinalised, Kevadel või Suvi Nõmmel. Ja siis, kataloogi päris tagumises otsas, olid Richard Uutmaa:Rukkilõikajad. Neist viimasest on kujunenud tõeline Eesti kunstiajaloo hitt, mis ikka ja jälle lükatakse ette, kui on vaja iseloomustada eesti maalikunsti paremaid palu.\nÜhelt poolt on tegemist terve rea nn pallaslike väärtustega, millest kõneldakse. Kuid teiselt poolt tasub tähelepanu pöörata ka maali teemale: rukkilõikusele. Kuigi ülevaatenäitused olid juba kenakese traditsiooniga, oli seekordne siiski teistsugune. 1941. aasta suveväljapanekut korraldas nimelt juba Nõukogude kunstnike liit – ajad olid muutunud. Selles olukorras hakkasid tööd, mis veel mõned aastad tagasi mõjusid järjekordsete pastoraalsete idüllidena, tähendama midagi hoopis muud. Kui Uutmaa maalis töö, mille temaatika viitas selgelt eestlaste traditsioonilisele rustikaalsele elulaadile ning tihedale seotusele maaga, siis ei olnud Põld enam niisama. Uutmaa maalil tähistas Põld erinevaid rahvuslik-ideoloogilisi ihasid läbi selle, et kujutas teatud konservatiivset elulaadi ja eestlase arhetüübile vastav käitumismustrit. Nii püüti manifesteerida selle püsimist, mis kiiresti näis muutuvat „endiseks“.\nUutmaa kavatsustes ei maksa kahelda. Rukkilõikajate kõrval rippus samal näitusel ka töö Võrgupunujad, mis jäi aastakümneteks kadunuks ning ilmus alles mõned aastad tagasi välja. Sellel maalil on näha veel üks klassikaline „stseen Eesti elust“, kuid tasub tähelepanu pöörata värvisümboolikale töö südames: ühtäkki on seal lipusinine laik naise särgis, mis haakub järgnevate musta ja valge värviga, moodustades trikoloorikoloriidis pildisüdamiku.\nPõllu ideoloogilist laetust aitab lahti muukida veel üks maal. 1953. aastal maalib Viktor Karrus maali Vilja riigile, mis on üks tuntumaid, et mitte öelda tuntuim sotsrealistlik maal siinses maalikunstis.\nNüüd on Põld taas ideoloogiliste võitluste lahinguväljaks, kuid seekord ei ole enam märki rahvuslikest strateegiatest. Põld on nüüd üks osa kommunistlikust kangelas- ja progressimütoloogiast, andes vilja rohkem kui varem, mida koristavad inimesed, kes on usinamad kui varem. Tehnoloogilist edasiminekut sümboliseerivad kombain ja veoauto ning viljakoristuse ideoloogilist laetust toonitab heisatud punalipp. Ilmselgelt on siin Rukkilõikajate romantiline talukeskkond asendunud optimistliku kolhoosi ja kollektiivse töö õhustikuga. Või nagu kirjutab Evi Pihlak:\nKui kirjanduses oli vähemalt olemas klassivaenlase tõrjumise ja eemaldamise probleem, siis kujutavas kunstis ei ole seda isegi puudutatud. Siin näivad kõik raskused üksnes hea tahtega võidetavad olevat. Raskusi ei lasta aimatagi, nende asemel domineerib ülepakutud optimism.\nMuide, nelikümmend aastat hiljem teeb kunstnikerühmitus DeStudio sellest tööst kaveri. Nad suurendasid maali reproduktsiooni, kuid punalipu asemele kritseldasid sinimustvalge. Tekkivas tähendusteerroris on silmatorkav see, kuivõrd orgaaniliselt liitusid 30ndate rahvusliku realismi ja 50ndate sotsialistliku realismi tähendusväljad ning kuidas põllukoristamine sai mõlemal juhul ideoloogiliselt kurguni täis topitud.\nJa siin veebikaamerast pilt sellest, kuidas viljapõldu turvatakse. Nii kate kui ka keerlev kotkas peletavad eemale näljast nõrkenud linde, kes tahaksid veidi süüa:\nRaadio, kust tuleb ainult linnulaulu: Birdsong Radio\nPõllu külvamine Teater NO99 ette ei ole juhuslik veel ühes plaanis. Nimelt võib mõlemas – nii põllus kui ka teatri nimes – näha teistmoodi lähenemist lineaarsele ajakäsitlusele. NO99 nimi lähtub kunagisest Hasso Krulli ettepanekust hakata aega arvestama tagurpidi – lugeda Päikese oletatavast kustumisest countdowni. Nii muutuks vahetumalt arusaadavaks, et aega ei ole lõputult. Tõsi, ka säärane ajaarvamine säilitab teatud lineaarsuse, kuigi on vastupidise suunaga (tulevikust olevikku) kui tavaliselt.\nPõld seevastu sümboliseerib põhimõtteliselt teistsugust ajakäsitlust. Heiki Pärdi on kirjutanud Akadeemias nr 1/2001 sellest, kuidas aja mõiste on eestlaste jaoks viimasel paarisajal aastal muutunud. Palun, lühendatud kujul:\nMinevikus enamikule maailma rahvastele iseloomulik agraarühiskond lakkas Eestis olemast kolhoosikorra vägivaldse kehtestamisega ja talupoegade kui klassi hävitamisega XX sajandi keskpaiku. Keskajal kujunenud talupojaühiskond oli väga arhailine nähtus. Sellepärast iseloomustab ka talupoeglikku maailmapilti tervikuna ja ajakäsitust sealhulgas traditsionaalsus keskaegses tähenduses.\nKeskaja inimese ajakäsitlusel oli mitmeid väga erinevaid ja isegi vastuolulisi aspekte – agraarne aeg, sugukonnaaeg, Piibli ehk liturgiline aeg, tsükliline ja ajalooline aeg, ent kõige aluseks oli looduse rütmidel ja aastaaegade vaheldumisel põhinev tsükliline ajataju.\nTalupoegade jaoks sõltus aeg kõige rohkem looduskeskkonnast ja looduse rütmidest. See oli inimeste aeg, kes ei valitsenud loodust, vaid allusid selle rütmidele. Talupoja ajataju ei mõjutanud siiski mitte ainult loodus, vaid ka tema töö. Ent needki sõltusid suuresti looduse rütmidest (pime-valge, soe-külm, kuiv-märg jne) ning tööaasta oli tihedalt seotud looduseaastaga. Nende seoste tõttu tajusid talupojad aega tsüklilise, rütmilise ja korduvana. Erinevalt tänapäevast oli tolleaegsete arusaamade järgi aja mõõdupuuks töö. Talupoegliku meelelaadi kohaselt on kõigeks aega, sest asjad käivad aegamööda. Nii nagu paljud teised rahvad, olid ka eestlased veendunud, et kui jumal lõi aja, lõi ta seda piisavalt.\nKäibel oli kõnekäänd: ega Jumal pole kiiret loonud, Jumal lõi rotid ja hiired. Selle järgi ka elati. Maatöö nõuab rahulikku ja pikka meelt. Kell oleks peaaegu et olemata võinud olla, aega jälgiti rohkem päikese järgi. Seltsimajas toimuvad etendused algasid nii, kuidas rahvas kogunes, mõnikord tund, mõnikord poolteist tundi väljakuulutatud algusajast hiljem. Minna külla täpselt kutsumisel nimetatud ajaks oli lihtsalt ebaviisakas. (Juuru)\nPäeva- ja hooajatööd surusid talus peale kindla, kuid rahuliku rütmi. Kell tiksus seinal, kuid ta ei olnud kõikevalitseja. Vanu inimesi äratasid aovalgus ja kukelaul. Ajal lasti rahulikult voolata, kuid pikka hoovõtmist ka polnud. (Muhu/Tori)\nMuinasajast pärit tsükliline ajakäsitus käibis eesti talupojaühiskonnas kuni XIX sajandini. Sealt alates hakkasid eesti rahvapärasele ajaarvamisele üha tugevamat mõju avaldama ühiskonnaelu reguleerivad institutsioonid: riik, kirik, kool ja mõis. /.../ Uus lineaarne ajakäsitus hakkas üsna jõuliselt trügima eestlaste traditsioonilise tsüklilise ajasüsteemi kõrvale, kuid veel mitte selle asemele.\nUusaegset ajakäsitust tutvustas eestlastele ühena esimestest rahvavalgustaja Friedrich Reinhold Kreutzwald 1843. aastal. Tema raamatus Sipelgas I leidub pala pealkirjaga Kuidas meie päevil aega tuleb pruukida. Väljendades talupoja tavapärastest arusaamadest järsult erinevat suhtumist


Iseloomukasvatus Ameerika Ühendriikides : Õpetajate Leht\n17. nov. 2017 Maie Tuulik kasvatusteadlane - 2 kommentaari\nUSA-s on iseloomukasvatus lõimitud akadeemilisse õppekavasse, sest noorte eetiline, sotsiaalne ja emotsionaalne areng on sama oluline kui nende akadeemilised saavutused.\nAlljärgnev on refereering iseloomukasvatuse ühingu (Character Education Partnership, CEP) haridus- ja teadusdirektori dr Merle J. Schwartzi kirjutisest. Ühendriikide haridusministeeriumi määratluse järgi õpetab iseloomukasvatus harjumuspäraseid mõtte- ja teguviise, mis aitavad inimestel elada ja koos töötada. Iseloomukasvatus lõimitakse akadeemilisse õppekavasse, sest noorte eetiline, sotsiaalne ja emotsionaalne areng on sama oluline kui nende akadeemilised saavutused. CEP rahastab programme, mis õhutavad kavandama ja rakendama iseloomukasvatust koolides.\nMoraalne ja pädevusiseloom\nEri ajajärkudel ja kultuurides on haridusel olnud kaks suurt eesmärki: aidata õpilastel saada targaks ning aidata neil saada heaks. Iseloomu on vaja mõlema jaoks. Noortel on vaja moraalset iseloomu, et käituda eetiliselt, püüelda sotsiaalse õigluse poole ning elada ja töötada kogukonnas. Nad vajavad pädevusiseloomu, et viia ellu oma moraalipõhimõtteid ning edeneda koolis ja elus. Olla iseloomu edendav kool või iseloomu edendav kogukond tähendab püüelda parimat ning teha parimat elu igas valdkonnas.\nViimase kahe aastakümne jooksul on uuringuaruannetes kirjeldatud mitmeid pädevusiseloomu kasvatamise teguviise.\n1. Looge turvaline ja toetav õpikeskkond. Et olla valmis õppima ning oma pädevusiseloomu arendama, peavad õpilased tundma end koolis turvaliselt ja toetatuna. Pöördepunktiks olnud uuringus, milles osalesid 90 000 keskastme- ja gümnaasiumiõpilast, leiti, et õpilased, kes tunnevad end seotuna õpetajate ning koolikaaslastega, on tõenäoliselt rohkem motiveeritud õppima ning neil on kõrgemad akadeemilised püüdlused ja saavutused (vt Charles Elbot ja David Fulton, „Building International School Culture: Excellence in Academic an Character”).\n2. Pöörake tähelepanu suurepärastele omadustele. Kui õpilased sisenevad kultuuriruumi, mis nõuab ja toetab suurepäraseid omadusi, teevad nad kõik endast oleneva, et sellesse sobituda. Bergeri „An Ethics of Excellence” näitab, kuidas õpetajad saavad suurepärastele omadustele piisavalt tähelepanu pöörata.\n„Kui õpilane kogeb, et ta võib olla suurepärane, tekib tal uus enesepilt, uus võimalikkuse mõiste,” kirjutab Berger.\nSuurepärasuseni võib jõuda mitmeti. Loeb ka kõik see, mida pakub õppetööväline tegevus. Paljude noorte jaoks võib meisterlikkus peituda bändis, kunstiringis või korvpallivõistkonnas. Uuring kinnitab, et õppetöövälise tegevuse võime elu positiivselt mõjutada on seotud nii moraalse kui ka pädevusiseloomuga.\n3. Edendage mõtteviisi, mis asetab rõhu jõupingutuse tähtsusele. Uuringud näitavad, et meie enesekindlust mõjutavad uskumused intelligentsuse ja isiksuse kohta. Aastatepikkuse uurimistöö abil leidis Carol Dweck, et selle järgi, kuidas õpilased ja täiskasvanud vastavad küsimustele, nagu „Kas intelligentsus on kindlaks määratud või saab seda muuta?” ning „Kas sa oled kindlate omadustega inimene või saad sa end oluliselt muuta?”, on võimalik ennustada, kuidas samad inimesed reageerivad väljakutsetele nii koolis kui ka elus üldse. Kinnistunud mõtteviis, et meie omadused pannakse enamjaolt paika meie sünniga, võib viia sildistamiseni ning enese ja teiste stereotüüpidesse surumiseni. Hakatakse vältima keerulisemat tüüpi ülesandeid, keskenduma rohkem hinnetele kui õppimisele, varjama oma vigu ning isegi petma, et hoida ära läbikukkumist. Usk, et saame jõupingutuste abil muutuda paremaks, võib teha meid uudishimulikumaks, me pühendume õppimisele, otsime uusi ülesandeid ning suurendame oma jõupingutusi, et ületada uusi takistusi. Kinnistunud mõtteviisiga inimeste jaoks on hinded nende väärtuse hindajad, arengusse uskujate jaoks näitavad hinded, kas nad on oma eesmärkidega hakkama saanud või peavad nägema rohkem vaeva. Kaks selget järeldust Dwecki uurimusest on:\n(1) rõhutage jõupingutust rohkem kui seesmisi võimeid („sa töötasid kõvasti selle kirjatöö kallal”, mitte „oled nii andekas kirjutaja”);\n(2) vaadelge kõiki õpilasi kui terviklikke ja võimekaid, mitte kui siltide ja stereotüüpidega piiratud inimesi.\nPädevusiseloomu saab edendada ka siis, kui aidata õpilastel lahendada ülesandeid, mis nõuavad pingutust, kuid jäävad siiski nende võimete piiresse (pole liiga rasked ega liiga kerged). Meenutame siinkohal Võgotski soovitust töötada oma lähema arengu tsoonis.\n4. Arendage kõigi koolikogukonna liikmete intellektuaalseid kalduvusi. Projekt Zero Harvardi ülikoolis defineeris intellektuaalse iseloomu, millega kaasnevad sellised kalduvused nagu avatus, uudishimu, metakognitiivsus (mõtlemise üle reflekteerimine), strateegilisus, skeptilisus, tõe ja mõistmise otsimine. Need intellektuaalsed kalduvused sisaldavad endas moraaliväärtusi, nagu nõusolek kuulata teiste ideid, tõese väärtustamine enda jaoks kasuliku või soodsa asemel ning ausus oma mõtete ja uskumuste osas. Nagu moraaliväärtusi, arendatakse ka neid „meelte harjumusi” arutluse, eeskujude, vaatluse, praktika ning refleksiooni kaudu, treenides õpilasi konflikte lahendama ning õpetades neid enne tegutsemist mõtlema.\n5. Andke ülesandeid, mis õpilastele korda lähevad. Ülesanded, mis inspireerivad õpilasi, on mõttekad, mõjutavad teisi ning pakuvad seepärast seesmiselt rahuldust. Ron Berger kirjeldab ühte sellist projekti, kus 6. klassi õpilased intervjueerisid pensionäre ning kirjutasid üles nende elulugusid: „Mitte keegi ei pidanud õpilastele ütlema, millisel põhjusel tuli oma tööd hästi teha. Need raamatud pidid saama vanadele inimestele kingituseks, millest võiks saada kallis perekonnareliikvia. Õpilased soovisid kriitikat ja abi ükskõik kellelt. Nad lugesid sissejuhatavate peatükkide viimased mustandid ette tervele klassile, et kuulda ettepanekuid. Nad töötasid, mustand mustandi järel, kaanekujunduse kallal, nad tahtsid, et nende raamatud oleksid täiuslikud.”\n6. Pakkuge eeskuju. Kui soovime, et õpilased püüdleksid suurepärase poole, peavad nad nägema, milline suurepärane välja näeb. Õpilasi tuleb tutvustada näidetega kõrge kvaliteediga tööst enne, kui nad hakkavad oma tööga pihta. Mis teeb just selle joonistuse, teadusprojekti või kirjatöö nii heaks? Milline oli sellise tulemuse saavutamise protsess? Millised vead ning muudatused olid tõenäoliselt selle töö osadeks? Bergeri „An Ethic of Excellence” pakub abistavaid näiteid selle kohta, kuidas õpetajad võivad saada „suurepärasuse arhivaariks” ning õpilasprojektide algatamisel kasutada tõhusalt eeskujusid.\n7. Toetage ja andke tagasisidet. Õpilased paluvad kommentaare ja ettepanekuid kaasõpilastelt ja õpetajatelt ning kasutavad saadud tagasisidet, et muuta ja parandada oma tööd. Õpetaja jaoks on kriitikakoosolek koht, kus õpetada vajalikke akadeemilisi mõisteid ja oskusi. Õpilased, kes kannavad ette oma töö, selgitavad tavaliselt kõigepealt oma ideid ja eesmärke ning annavad teada, milles sooviksid abi. Klassikaaslased vastavad esmalt positiivsete kommentaaridega ning hakkavad siis tegema ettepanekuid, mis on sageli ehitatud üles selliste küsimustena nagu „Kas sa kaaluksid selle-ja-selle muudatuse tegemist?”. Sellise toetusgrupi kriitika kaudu ei taotle õpilased mitte ainult enda parimat, vaid püüdlevad ka selle poole, et tuua välja teiste parimad küljed.\n8. Tutvustage töid ka väljaspool klassiruumi. Õpilased töötavad kõige hoolsamalt, kui teavad, et nende tööd tutvustatatakse väljaspool klassiruumi. Mõningates koolides jagatakse iga lõpetatud projekti välise kuulajaskonnaga, näiteks teise klassi, direktori, lastevanemate või laiema kogukonnaga. Õpetaja pole õpilaste töö ainuke kohtunik, vaid tegutseb kui sporditreener või mängujuht, aidates õpilast avalikuks esinemiseks. Sarnasel viisil nõuavad mõned keskkoolid abiturientidelt, et need teeksid näituse või avaliku ettekande pikaajalisest uuringust või loomingulisest tööst. See kantakse ette õpetajatest, kaasõpilastest ning vähemalt ühest asjatundjast koosneva žürii ees. Kui nõuame, et õpilased kannaksid oma töö avalikult ette, peame loomulikult ka aitama neil omandada ja kasutada oskusi, mida on vaja edukate ettekannete tegemiseks.\n9. Kasutage erinevaid hindamistasemeid. Columbine’i põhikool (Woodland Park, CO), riiklik iseloomu edendav kool (National School of Character) näitab aastal 2000, kuidas kasutada hindamistasemeid, et aidata õpilastel õppida end hindama, eesmärke paika panema ning õppimise eest vastutama. Columbine’i koolil on seitse isikliku ja sotsiaalse vastutuse standardit, mis on sisse viidud klassiruumi juhenditesse ja õpilaste hinnetelehele. Pädevusiseloom on esindatud nelja olulise standardiga:\npraktiseerib organisatoorseid oskusi,\nvõtab riske ning paneb end proovile,\nkuulab tähelepanelikult ja jääb ülesande juurde,\nhindab oma õppimist.\nIga standard jaotub omakorda viieks spetsiifiliseks oskuseks. Iga oskuse jaoks on neli pädevustaset: edenemas, algtase, vilunud ja edasijõudnud. Näiteks esimene alapunkt „organisatoorsete oskuste praktiseerimine” on seotud töö lõpetamise ja ära andmisega.\nNeli pädevustaset selle konkreetse oskuse puhul on:\n„edenemas: lõpetan ja annan töö ära harva õigeks ajaks”;\n„algtase: mõnikord on mul meeles lõpetatud töö ära anda, kuid vajan pidevat meeldetuletust”, „vilunud: tavaliselt on mul meeles lõpetatud töö ära anda mõne meeldetuletuse järel”,\n„edasijõudnud: annan pidevalt lõpetatud töö õigeaegselt ära ilma meeldetuletusteta”. Õpetajad räägivad õpilastega individuaalselt, et aidata neil hinnata, millisele tasemele nad kuuluvad, ning seada paika eesmärke, kuidas paremaks saada.\n10. Edendage meisterlikkuseõpet. Meisterlikkuseõpe nõuab kõigilt õpilastelt, et nad valdaksid iga oskust teatud kokkulepitud määral. Kui nad esimese korraga seda eesmärki ei saavuta, jätkavad nad proovimist. Viis suuremat uuringuülevaatet kuuest on põhjendanud selle käsitlusviisi positiivset mõju õpilaste saavutustele. Üks meisterlikkuseõpet kasutava riikliku iseloomu edendava kooli õpetaja selgitab: „Terve meie programm tegeleb püsivusega. Alguses ei saa lapsed aru, et peavad ülesande kolm või neli korda ümber tegema, enne kui see on piisavalt hea. Nad õpivad püsivust.”\nÜks õpilane räägib meisterlikkuseõppe eelistest: „Pead tundma oma tööd iga kandi pealt. Kui su projekti andmeanalüüs pole piisav, saad selle tagasi. Ning kui saad kursuse eest madalama hinde kui B, siis jääd tunnustusest ilma. Järgmisel aastal pead selle kursuse aga uuesti tegema.”\nNing üks koolijuht lisab: „Nelja aasta jooksul tekib õpilastes sisemine latt oma töö kvaliteedi hindamiseks. Meie eesmärk on muuta ümbertegemise protsess sisemiseks. Õpilased teavad, et viimasel aastal on neil vaid üks võimalus kirjatööd redigeerida või eksamit uuesti teha. Nad hakkavad pakkuma kvaliteeti juba esimesel korral.”\n2 kommentaari teemale “Iseloomukasvatus Ameerika Ühendriikides”\n17. nov. 2017, 11:40\nLugupeetud Maie Tuuliku kirjutis iseloomukasvatusest on tähelepanuväärne ja tekitab häid mõtteid ning mälupilte. Väljavõte ühest 8. klassi õpilaste kirjutatud klassi almanahhist: “Kuid õpetaja (…) andis õpilastele vabamad käed, et nad saaks oma tulevikku ise kujundada. Tema eeskujul hakkasid paljud poisid huvi tundma korvpalli vastu. Tema ilusa lauluhääle imiteerimiseks läksid paljud tüdrukud laulukoori. Ruumi jäi ka võimlejatele, kunstnikele ja muusikutele. Üldiselt oli klassis vähe õpilasi, kes ei tegele peale õppimise millegagi. Tänu õpetajale kadus klassist ebavõrdsus ja tekkisid uued traditsioonid. Igal ekskursioonil käiakse koos ja sünnipäeval lauldakse kõigile.” Autor Helena K. Võiks küsida, mis oli siin selliseks kergitavaks pärmiks. Eeskuju ja suunamine enesekasvatusele.\nEespool toodud artiklis Heldur Sameli kui erakordse direktori kohta saan kinnitada, et Heldur oli samavõrd tunnustatud õpetajate seas, ikka manas ta näole särava naeratuse.\n17. nov. 2017, 18:29\nKui kasvatusteadlane Maie TUULIK soovis tutvustada üsna tüüpilist näiliselt pragmaatilist, aga samas tühisõnalist ameerikalikku koolikäsitlust, siis tulnuks see väga selgelt välja öelda…\nAmeerika nn avalikult koolilt ja selle “teoreetikutelt” pole meie väikeriigis, kus iga inimene (resp laps) kulla hinnaga, midagi õppida… Aga see kõik oleks pikem jutt, millest ma murelikult oma raamatukeses “HOMO SAPIENS ON SUREMAS…” pisut ka kirjutan. Tõsine TEADUS on ka mujal maailma koolides enamasti “üle parda” heidetud… Elame lihtsalt KOMMERTSLIKUL ajal!


Kuidas istutada ja kasvatada Caladium kodus, näpunäiteid hoolitsemise troopiline taim | Magazine Yellow Leib\nKuhu kalajaami leida, on koha valimine termofiilse taime jaoks\nCaladium (Caladium)- perekonna Aroid esindaja (Araceae). Selle taime kodumaa on Brasiilia, kus kasvab Amazoni kallastel. See on suur soojaäritav taim, mis looduslikes tingimustes võib ulatuda kuni 5 meetri kõrgusele.\nKodus kasutatakse Caladiumit tärklise ekstraheerimiseks, ja meie piirkonnas on see taim populaarne oma dekoratiivse välimuse tõttu. Kaladiums armastab soojasid, märgseid kohti. Hea kasvu jaoks on parem valida lääne- ja idapoolsed küljed.\nKõige vastuvõetavam temperatuur on + 20 ... + 25 ° С. Valgustus peaks olema valgus, kuid mitte otsene. Parem on valida hajutatud valgus. Niiskus peaks olema väga kõrge. Kui kasutate konvektorit, pritsige lehed veelgi.\nOmadused maandumisel Caladium\nKuidas valida potti ja istutada taimi\nKuidas hoolitseda kalajaumi eest enne juurte moodustumist\nKaladiumi söötmise ja jootmise reeglid\nMida peate teadma Kaladiumi ümberistutamiseks\nReprodutseeritav kalaandia, uurides võimalusi\nSuurte risoomide jagunemine\nEduka kasvatamise nipid\nKas sa tead? Caladiumi populaarne nimi on "elevantide kõrvad" (lehtede suuruse tõttu).\nCalavadium vajab kodus mõnda hooldust. Erilist tähelepanu tuleks pöörata jootmisele ja söötmisele.\nKaltsiumi sisaldav pott peaks olema kaks korda suurem kui lilli mugul. Kui soovite istutada 2-3 mugulat, on poti läbimõõt 10 cm parem. Kui on rohkem mugulaid, vali poti läbimõõduga 15 cm või rohkem.\nKui sa korrutate kalajaumi seemneid, siis on parem valida väiksem pott ja siis lihtsalt siirdada taim suuremasse potisse. Maandumisprotsess on lihtne. Peamine asi on teha kõike järjekindlalt: panna dreeni kiht põhja potti, liiva kiht drenaažil (parem on kasutada jämedateralise kuiva liiva).\nPange eelnevalt ettevalmistatud maa, et istutada liivale slaidil, veidi niisutada. Mäe keskosas asetage kaev, täitke see liivaga, istutage Kaladiumi mugulat, nii et ainult üks kolmandik mugulist on mullasse sukeldatud, puista ülejäänud mullaga.\nSee on tähtis! Kui sa tahad saada rohkem lehti, kuid mitte kasvatamiseks mõeldud mugulaid, siis tuleks kalajaid istutada põhjaga sügavamalt.\nPeamine tegur kalajaumi hooldamisel enne juurte tekkimist - hea drenaaž. Kui seemned on külvatud või mugulad on istutatud, tuleb säilitada temperatuur + 25 ... + 30 ° C.\nSelleks võite katta taime kaane või klaasiga (kuid see tuli on ikkagi tunginud). Kastmine on vajalik iga 2-3 päeva järel, samal ajal ja potid "õhutades".\nKalaandia vajab kõige aktiivsema kasvu perioodil rohkesti jootmist, eriti suvel. Suurte lehtede jaoks on vaja suures koguses niiskust, vastasel juhul, kui puuduvad veed, kaotavad lehed oma dekoratiivse välimuse. Caladyami ümbrus peaks niisutama õhku, luues "udu" efekti.\nKuid ärge pingutage seda! Liiga suured tilgad ei kaua pikka aega kuivanud. Nende tilkade asemel võivad pruunid laigud olla. Suve lõpuks väheneb jootmise sagedus ja kui kaladium laseb lehed ja jätab pensionile jäämise, siis jootmine peatatakse.\n"Uni" perioodi vältel võite mulda veidi niisutada pihustiga, nii et juured ei kõhtu. Taimede väetamiseks kasutatakse mineraalväetisi, mis sisaldavad fosforit, lämmastikku ja kaaliumi. Aktiivse kasvu perioodil on kõige parem kalajaumi söötmine iga 3-4 nädala järel.\nSee on tähtis! Caladium, mis ainult "ärkab", tuleks mõõdukalt joota. Enne välimust lehtede taim ei nõua suurt kogust niiskust.\nKaladiumi puhkeaeg algab oktoobri keskpaigast ja kestab kuni varakevadeni. Sel ajal pole lill väärt jootmist. Mulla võib pisut niisutada, pihustades pihustatavat pudeli vett.\nKaladiumi tuleb viia pimedasse jahedasse kohta, kus temperatuur on + 13 ... + 15 ° С. Kaladium ei vaja täiendavat söötmist. Taimede mugulat võib ka puhkeajas hoida muul viisil: võta tuber potti välja ja hoia seda soojas valgustatud kohas.\nKodus peab Caladium hoolitsema ja kasvatama, mis on taime õige ümbertöötlemine. Seda tuleb teha igal aastal kevadise alguses.\nEnne siirdamist eemaldage ettevaatlikult vana kala, eemaldage kõik kuivatatud mugulad.Pange drenaaž, liiv ja substraat (savi, lehe- ja muruplatsi segu) potti. Pärast istutamist niisutage pinnas veidi.\nKas sa tead? Kui sa siirdad taime potti 3-4 cm sügavamale, siis on selle lehed palju suuremad ja värv on heledam.\nLillekasvatajate seas on kalaadium väga populaarne. Selle paljundamiseks on mitmeid viise: seemned, mugulad, põõsaste jaotus. Vaatleme üksikasjalikumalt kõiki neid meetodeid.\nTütar-mugulsaid on siirdamise ajal kõige paremini kasutatud. Risoomi korral vali välja kõige enam arenenud mugul ja lõigake see ettevaatlikult välja.\nLõigud peavad olema kivisöega kuivanud. Kui olete kasvu saanud ja kuivanud, peate selle paariks tunniks lahkuma ja seejärel lahkuma, järgides kõiki Kaladiumi istutamise soovitusi.\nKui otsustate taime paljundada, jagades suured risoomid, siis peaksite seda teadma Selle meetodiga on suur taime mädanemise oht. Operatsiooni jaoks kasutatakse teravaid lõikeid, mis jagavad mugulat "põlvega" - paindes kohtades.\nJaotust tuleks läbi viia märtsis, niipea kui ilmuvad uued võrsed. Sektsioone piserdatakse puusöega ja istutatakse substraadiga. Istutatud mugulad kaetud plastist ja ootavad seemikud 2-3 nädalat.\nSee on tähtis! Kui kasutate tütar mugulaid või põõsaste jagamise meetodit, peate valima need mugulad, millel on vähemalt üks värske pung.\nSeemned külvatakse varajasel kevadel turbast ja lehtedest. Ühes potis peate külvama umbes 10 seemet (päikesetõusu protsent 50:50).\nPärast külvi tuleb seemned kaetakse polüetüleeniga. Esimesed päikeseloojangud ilmuvad 2-3 nädalat. Seemikud tuleb joota alates esimeste maade kuivatamise märkete hetkest\nKas sa tead? Seemnete kasutamisel võivad muutuda välimus. Lehevärv võib varieeruda.\nEdukaks kasvatamiseks Caladium vajab korralikku jootmist, õigeaegset toitmist ja mugavat kohta. Ja ikkagi on väärt tähelepanu pöörata mõnele trikile lillakasvatuse protsessis.\nKaladiumi lehti ei tohi hõõruda. Tolmu tuleb harjata koheva pintsliga (niiske korgi kasutamisel võib lehtedel tekkida pruunid laigud).\nMugulataimi ei tohi ülalt joota (muidu ta võib mädaneda). Parem on potti serva vesi.\nCaladium põhjustab sageli allergiat. Sa pead temaga koos kindlasti töötama.\nKõige sagedamini mõjutab taim põõsas. Kord aastas saab selle kahjuriga ravimeid teha.\nKalajaum kasvab kõige happelisemal pinnasel.\nNeed on kõik nüansid, mida te peate Kaladuse kasvatamisel teadma. Selliste lihtsate näpunäidete järgimine on teile rõõmus teie lillede tervisliku dekoratiivse väljanägemisega.\nProzaro fungitsiid: kirjeldus, rakendus, tarbimise määr\nEbatõenäoline ja stabiilne: piparmündi Anastasia\nKasvuhoones ja avatud aias hõbedast puuviljade hajumine - punane pirni tomati: sordi kirjeldus, kasvatamise eripära


Esteli omanikud kasutasid arbitraa?ikohut kantimisskeemis - Äripäev\nEsteli omanikud kasutasid arbitraa?ikohut kantimisskeemis\nVäinu Rozental 11. mai 2001, 00:00\n?Arbitraa?ikohut kasutati kavalas kantimisskeemis,? ütles Tellisco esindaja vandeadvokaat Leon Glikman. ?Õigusmaastikul tundmatutest inimestest kokku klopsitud arbitraa?ikohus tegutses ilmselt võlgniku kontrolli all.?\nSoodsas kohas, Balti jaama taga asuv endise Kalinini-nimelise elektroonikatehase kinnistu on ASi Estel, nüüdse nimega Tellisco põhiline ja ainus pankrotivara, mis Tallinna linnakohtu eelmise aasta 8. juuni otsusega on pankrotipessa tagasi võidetud. Arbitraa?ikohus tegi otsuse Mostarti kasuks kaks päeva varem, kuid kinnistut ei jõutud kinnistusraamatusse kanda.\nMostarti omanik ja juhataja, OÜ Ipso Jure jurist Leonid Jakerson figureerib eelmisel suvel algatatud kriminaalasjas, mis uurib Esteli vara kantimisskeeme ja Jakersoni korraldatud arbitraa?ikohtus toimunut.\nKeskkriminaalpolitsei majanduskuritegude osakonna uurija Tanel Järveti kinnitusel on eeluurimine selles kriminaalasjas lõpusirgel ning lähiajal esitab ta niiditõmbajatele süüdistused. ?Kõigepealt kanditi vara offshore-firmale,? rääkis Järvet. ?Kui ilmnes takistus ? pankrotimenetlus ? prooviti asi ära teha vahekohtus.?\nVastasleer on Tellisco pankrotihaldurit Erik Savi süüdistanud võltsitud dokumentide kasutamises ja valeandmete esitamises äriregistrile. Kriminaalasi Savi suhtes on lõpetatud. Savi pidas vastasleeri hagisid ja taotlusi fabritseerituteks. ?Nad tunnevad end puudutatuna, et pankrotihaldur jõudis nende kantimisskeemile käe vahele panna,? ütles Savi.\nTellisco pankrotistus eelmise aasta 20. jaanuaril. Ettevõttel on võlgu 50 miljoni krooni eest. Suurim võlausaldaja, maksuamet nõuab 20 miljonit krooni.\nEesti Kaubandus-Tööstuskoja (EKTK) arbitraa?ikohtu nõukogu esimehe, vandeadvokaadi Asko Pohla sõnul puuduvad neil praegu andmed, kas kohtukoosseis on tegutsenud erapoolikult.\n?Nõukogul pole õigust keelduda poolte nimetatud vahekohtunikke kinnitamast, kui nad on oma allkirjaga kinnitanud, et nad on pooltest sõltumatud,? ütles Pohla. ?Küll on aga tegu esmakordse juhtumiga, kus arbitraa?ikohtu eesistuja pole täitnud talle reglemendiga pandud kohustust edastada toimik pärast otsuse tegemist nõukogule,? rääkis Pohla.\nArbitraa?ikohtu eesistuja vahekohtunik Olga ?ulgina ei esitanud toimikut ka vaatamata korduvatele nõudmistele Tallinna ringkonnakohtule.\nRingkonnakohus leidis, et seetõttu ei ole arbitraa?ikohtu otsuse seaduslikkust võimalik kontrollida ja otsus tuleb tühistada.\nOlga ?ulgina keeldus Äripäevale selgitamast, kus kohtumaterjalid on ja miks ta pole neid esitanud. Ta on arbitraa?ikohtule edastanud seletuskirja, milles väidab, et on materjalid ammu üle andnud sama koosseisu teisele vahekohtunikule.\nLeonid Jakersoni arusaama kohaselt on arbitraa?ikohus käitunud õigesti. ?Kuna vahekohus asus seisukohale, et edasikaebamine ei kuulu menetlemisele, siis ei pidanud nad vajalikuks ka toimikut edastada,? seletas Jakerson.\nSeaduse kohaselt esitab taotluse arbitraa?ikohtu otsuse tühistamiseks Tallinna ringkonnakohtule arbitraa?ikohtu esimees. Kuna kõnealuse asja puhul oli küllaldast alust arvata, et kohtu esimees taotlust ei edasta, andis Leon Glikman taotluse ka vahetult ringkonnakohtusse.\nLeonid Jakersoni hinnangul on ringkonnakohus teinud sensatsioonilise otsuse. ?Seaduse kohaselt saab tühistada vaid ebaseaduslikud otsused,? rääkis Jakerson. ?Praegu ütleb ringkonnakohus ise, et neil polnud võimalik asja seaduslikkust kontrollida, kuid ometi tühistasid otsuse.? Jakerson ütles, et ta ei jaga arvamust, et ringkonnakohtu otsus on lõplik, ning lubas edasi protsessida.


Seltsist – Seltsi Ajalugu – London Estonian Society\nEesti Londoni Seltsi Alguslugu...\nLondoni Eesti Selts (LES) on Inglismaa vanim eestlaste poolt kokku kutsutud ühendus ja tema ametlik asutamisaasta on 7. juuli 1921. LES eellaseks on 18.veebruaril 1918. aastal loodud ühendus Londoni Eesti Ilma Parteita Sotsiaal Gruppe, mis oli olemuselt seltskondlik ühendus ning ei propageerinud liikmete isiklikke maailmavaateid. Loodud gruppi tegevus soikus 1919. aastal liikmete vähesuse ja ideelise eesmärgi puudumise tõttu. Eesti oli saavutanud just iseseisvuse ning uue olukorraga harjumine nõudis aega. Omariikluse kujunemise idee ja mõtteviisi loomisele aitas kaasa ajutise Eesti saatkonna loomine Londonisse.\n"Eesti Organisatsioonid Inglismaal 1918-1968"\nLoe lähemalt Nigul Hindost ja tema teosest "Eesti organisatsioonidest Inglismaal vahemikus 1918 - 1968".\nAita Londoni Eesti Seltsi enda toetusega. Annetatud raha läheb kultuuriürituste korraldamiseks.


Erinevus lehekülje "Barbara Juliane von Krüdener" redaktsioonide vahel – Vikipeedia\nErinevus lehekülje "Barbara Juliane von Krüdener" redaktsioonide vahel\nBarbara Juliane von Krüdener (muuda)\nRedaktsioon: 12. detsember 2019, kell 09:18\nLisatud 15 baiti , 1 aasta eest\nRedaktsioon: 12. detsember 2019, kell 09:15 (redigeeri)\nAnuvink (arutelu | kaastöö)\nRedaktsioon: 12. detsember 2019, kell 09:18 (redigeeri) (eemalda)\nBarbara von Krüdener sündis kahe väärika suguvõsa järeltulijana. Tema ema oli Anne Ulrice von Münnich von Vietinghoff-Scheel (1741-1811), türklastega sõdinud feldmarssal Münnichi noorim tütar. Tema isaks oli Otto Hermann von Vietinghoff-Scheel (1722-1792), Venemaa salanõunik ja senaator, kolme mõisa omanik, arvatavasti Liivimaa rikkaim mees, kes oli oma varanduse kogunud viinapõletamisega.\nOma lapsepõlve veetis Barbara Riias ja suviti isa mõisates Liivimaal - Marienburgis (praeguses Aluksnes) või harvem Kossi mõisas, mis hiljem hakkas Vietinhoffide järgi kandma nime Viitina. Oma hariduse sai Barbara kodus, kus teada õpetasid väga head koduõpetajad. Ta õppis mitmeid keeli - ta luges Vergiliust ja teisi klassikuid originaalis. Samuti õpetati aadlidaamile vajalikke oskusi: häid kombeid, tantsimist ja muud.\nSilmaringi avardasid ka reisid. Esimene reis välismaale toimus 1777, kui reisiti Hamburgi, kuhu viidi kurtide kooli tema vanem kurttumm õde. Edasi mindi Pariisi, kus Vietinghoffil oli oma residents Faubourg St. Honoré’s. Siis populaarsesse suvituspaika Spasse, kus tutvuti ühe inglise perekonnaga. Juba 1778. aastal reisis 13-aastane pealehakkaja preili ilma vanemateta Inglismaale. Barbara taheti 16-aastaselt mehele panna naabermõisnikule, aga kuna ta põdes pikalt punetisi, siis see langes ära.\n17-aastaselt, 1782. aasta suvel abiellus preili Vietinghoff Vene riigi teenistuses töötava diplomaadist vabahärra Burkhard Alexis Constantin von Krüdeneriga, kes oli temast 20 aastat vanem ning kaks korda abielus olnud ja lahutatud. Barbara sai võõrasemaks von Krüdeneri esimesest abielust sündinud tütrele Sophiele. Kaasavaraks sai Barbara Kosse ehk Viitina mõisa. Esimesed abieluaastad veedeti Miitavis (Jelgavas), kus parun oli Vene saadikuks Kuramaal. 1784. aastal sündis poeg Paul (1784-1858), kes sai nime ristiisa troonipärija Pauli (1754-1801) järgi. Samal aastal nimetati parun von Krüdener Vene saadikuks Veneetsiasse. Noor proua armus lõunamaasse, Veneetsia ellu maskiballide, lõunamaa ööde, inimeste ja loodusega. Veneetsias armus Barbarasse paruni erasekretär aadliperekonnast pärit Aleksander von Stakijev. Tegemist oli platoonilise suhtega, mis on aluseks romaanile „Valérie“. Ringreisil Itaalias peatuti pikemalt Roomas ja Angelika Kauffmann maalis portree noorest emast ja tema pojast, mis ripub Louvre´is. 1787. aastal määrati von Krüdener Venemaa saadikuks Kopenhaagenisse. Samal aastal sündis tütar Julie (1787-1865). Põhjamaine elu ei meeldinud saadikuprouale ja nii suundus ta Prantsusmaale närvihaigust ravima. Raviga ilmselt ei tegeletud, küll aga nauditi elu Pariisis. Barbara von Krüdener tutvus Barthélemy, Bernardin de Saint-Pierre’iga. Luksuslikust elust Pariisis annab märku see, et lahkudes jäi ta Marie-Antoinette’i õmblejannale võlgu hiiglasliku summa - 20 000 franki. 1790-1791 peatus Barbara Montpellier’is ja Barègesi kuurordis, kus võlus seltskonda muuhulgas sallitantsuga ja tutvus tragunileitnant Frégeville’iga. Neil oli kirglik armuromaan, mistõttu Barbara soovis oma mehelt lahutust. Barbara alustas reisi Kopenhaagenisse. Ta jõudis Rödbysse, kus haigestus ilmselt kopsupõletikku. Seal külastas teda abikaasa, kes keeldus lahutusest ja andis talle korralduse sõita Riiga. 1792-1793 viibiski Barbara von Krüdener Riias, käis 1792 aasta kevadel Peterburis, kus haigestus tema isa, kes suri tema käte vahel. Neil aastatel käis Barbara von Krüdener ka Viitinas, kus edendas haridust ja lasi lastele teha rõugetevastased kaitsepookimised. 1793 määrati Burckhard A. von Krüdener saadikuks Berliini. Barbara von Krüdren järgnes talle, kuid mitte kauaks. Ta reisis Leipzigisse, Riiga, külastas Viitinat. Ta viibis ka Šveitsis, kus tema reisimiste ajal olid proua Armand’i hoole all tema lapsed. Šveitsis elavat Prantsusmaa emigrantide seltskonda võlus tema painduv vaim, säravad silmad, blondid lokid ja kuulus sallitants Ta tutvus seal Mme de Staëli, Chateaubriandi ja teiste kuulsate kirjanikega. Samuti tutvus ta Šveitsis pastor Kellneriga, kes jäi tema kauaaegseks kaaslaseks. Veel kord naases ta mehe juurde, kuid lahkus taas Šveitsi. 1802. aastal Burckhard A. von Krüdener suri Berliinis, kuid Barbara von Krüdener ei osalenud matustel.\n== „Valérie“ ja muu kirjanduslik tegevus ==\n„Valérie“ ilmus aastal 1804 Pariisis. See on tinglikult autobiograafiline kiriromaan, mille aluseks on Aleksander von Stakijevi arumumine Barbara von Krüdenerisse. Romaanis armub noor erasekretär Gustave de Linar oma ülemuse noorde abikaasasse Valérie’sse. Samuti nagu Barbara elus, on tegemist lõunamaaga, rasedusega, platoonilise armastusega. Enamus kirju on kirjutanud de Linar Itaaliast oma põhjamaal elavale sõbrale Ernestile. Mõned kirjad on ka tems sõbra vastused. Kiriromaanid olid sel ajal väga populaarsed, tuntuim neist oli 1774. aastal avaldatud Johann Wolfgang von Goethe "Noore Wertheri kannatused", kusjuures Goethe oli üks „Valérie“ halastatumaid kriitikuid.\nVäga jõuline oli romaani turunduskampaania: Barbara ise ja tema toaneitsid käisid mööda kauplusi ja nõudsid Valérie-käekotte, Valérie-kleite, Valérie-salle. Nõudlus tekitati juba enne romaani ilmumist. Romaanist sai bestseller, kogu Euroopa luges seda, seda tõlgiti mitmesse keelde. Eesti keeles ilmus see aastal 2003.\nAleksander Puškin on oma „Jevgeni Oneginis“ pannud Tatjana lugema just „Valérie’d“, noore de Linari sõnu. Adam Mickiewiczi draamapoeemis „Dziady“ loeb kangelanna samuti just seda romaani.\nLisaks „Valérie’le“ on ta kirjutanud ka väiksemaid asju: „Eliza“, „Alexis“ ja pikema „La Cabane des Latarniers“. Neid ei ole eesti keelde tõlgitud.\n[[Fail:Juliane von Krüdener.jpg|pisi]]\nRomaani triumfi järel sõitis Barbara Riiga, kus temast sai üleöö pietist, prohvet, hernhuutlane, vaeste eest hoolitseja. Talle olla nii mõjunud kohtumine ühe vaga kingsepaga. 1804 – 1815 oli Barbara pidevalt reisimas, ta kohtus paljude mõjukate aadlikega, aga ka teistsugusesse kihti kuuluvate inimestega. Tema asutatud näljahädaliste abistamist ei kiidetud heaks, kardeti, et see kõigutab ühiskonda, teda sunniti pidevalt erinevatest kohtadest lahkuma.\nTeel Pariisist Riiga aastal 1817 lasi Barbara ennast j maalida Caroline Bardual kaks portreed 1817.\n== Püha Liit ja Alexander I ==\n1814. aastal Heilbronnis kohtus Barbara Aleksander I-ga. Tema kinnisideeks oli, et Aleksander I on kristlikku maailma päästja. Nad kohtusid veel mitmel korral. Arvatakse, et just Barbara oli nõuandja ja veenis kolme valitseja — ortodoksse Vene tsaari Aleksandr I, katoliiklasest Austria keiser Franz I ja luterlasest Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm III 1815. aastal Pariisis sõlmitud liidule andma üleva nimetuse “Püha Liit”.\nPärast liidu sõlmimist Barbara ja Aleksander I suhted jahenesid järkjärgult. Oma osa selles oli teda ümbritseval suurel ja kummalisel usklike ja šarlatanide seltskonnal.\n== Viitina mõisaproua\t==\n1818. aastal jõudis Barbara von Krüdener Viitinasse.\nJuba oma 1792. aastal Viitinas viibimise ajal oli ta asutanud kooli ja alustanud laste vaktsineerimisega. 1818. aastal naastes suhtles Barbara palju Rõuge pastori George Gottfried Marpuriga, kes pidas väga lugu jumalakartlikkuse ja vagaduse tõttu. 1820. aastaks leidus Marpur, et Barbara von Krüdener on liiga katoliiklik, sest palvetab liiga sagedasti neitsi Maarja poole. Viitina mõisas peeti pühapäeviti palvetunde. Need toimusid pärast kiriklikku jumalateenistust ja enne palvetundi anti rahvale korralikult süüa. Barbara von Krüdener manitses talupoegi nii palvetele kui tööle, virkusele ja puhtusele, viletsalt riietatutele anti paremaid riideid. Proua korraldas ka vaimulike raamatute tõlkimist ja väljaandmist. Kui 1820. aastaks oli Rõuge kandi talupoegade innukus langenud, siis palvetas ja laulis Barbara lätlastest vennastekoguduse naistega. 1821 käis Barbara Peterburis. Sealt naastes elas ta tagasitõmbunult ja askeetlikult külmas kütmata mõisakambris, mille tagajärjel ta haigestus.\n1823. aastal lahkus Barbara Viitinast, et sõita Krimmi tervist parandama. 25. detsembril 1824 suri Barbara Karasu-basaaris (Belogorskis) ja maeti kohalikku armeenia kirikusse.\nBarbara von Krüdeneri kohta on kogutud rahvapärimust. Viitina rahva mällu on Barbara talletunud hea prouana, kes ei sundinud talupoegi laupäeviti tööle, jagas pühapäeviti nii raha kui leiba, karistas neid, kes ei pidanud lugu Pühast Sõnast. Rahva mälus on säilinud lugu Tagamõtsa Jaanist, kes olla lorilaulu ridade lõppu lisanud sõna Aamen. Selle jumalasõna teotuse eest olla talle vitsu antud. Proua olla Meegumäel palvetamas käinud ja kuulnud seal taevaseid hääli. Teenijatüdrukud uskusid, et proua pisarad teevad õnnelikuks, kui neid juua. Mõisaproua sundis naisi aluspüse kandma, ta olla ise naistel seelikusaba üles tõmmanud, et kontrollida, kas on püksid jalas. Ta olla ise naistele õpetanud, kuidas neid valmistada.\n== Barbara von Krüdener teatrilaval ==\n== Kasutatud kirjandus ==\nKõivupuu, M. 1996. Madam Krüdenerist, sealhulgas ka rahvapärimuses. Vikerkaar, nr 11/12, lk 61–67.\nSachris, N.B. 2004. Literatuuri troonipärija: lisandusi teadmistele Juliane B. Von Krüdenerist. Akadeemia, nr. 11, lk 2358–2384.\nPärit leheküljelt "https://et.wikipedia.org/wiki/Eri:Mobiilierinevus/5505885"


Ajalugu | Tiigimuusika\nOn suur rõõm võõrustada meie kodu terassil ehk laval paari nii elus kui ka loomingus- Kristiina Ehinit ja Silver Seppa. Kristiina on olnud pildil juba neiueast saati oma luuleloominguga, kuid pärast “Aasta ema” laulu pole vist kedagi Eestimaal, kes teda ei teaks. Selles laulus saab kokku huvitav kombinatsioon-Kristiina ingellik malbus ja riukkalikud sõnad. Silver on muusik, kes suudab kauneid helisid välja meelitada pealtnäha muusikaks mittesobivatest vidinatest. Minule jäi ta meelde Tätte esimesest suurest kontserdist. Löökriistade taga oli üks väga energiline noormees, see oligi Silver. Hiljuti nad olid tuuril uue plaadi ja luulekoguga «Rohtumised» ja «Kohtumised» Nende sünergiat laval jään huviga ootama.\nImearmas kontsert oli. Ilm vedas veidi alt. Umbes 2 tundi enne algust näitas loodus, milleks ta võimeline on. Hirmutas ilmselt nii mõnegi ära. Sadakond vaprat tuli siiski ja nad ei pidanud pettuma-tuul vaibus juba enne kontserti ja lõpuks asendusid ka vihmpilved õhtupäikesega. Tõsi, mitte ilma kõrvalise abita. Nimelt Silver laulis ühe loitsulaulu, mis pidi ilma heas suunas mõjutama ja mõjutaski. Huvitavad muljed olid, mida hiljem kuulda õnnestus. Näib, et inimesed jagunesid kahte lehte: ühed kiitsid Kristiina luulet ja siiraid vahelausumisi, teised imetlesid Silveri musitseerimist. Kuid kõik olid seda meelt ,et rohkem duette võinuks olla. Ühesõnaga said nii muusika- kui luuleaustajad vaimutoitu, aga kummagi isu ei saanud täis. Hea põhjus veel mõnele nende konterdile minna. Mina sattusin nädalake hiljem Naised köögis konterdile. Hoopis teine, aga ikkagi tegid ilma väga tabavad laulusõnad. Mõlgutan siin mõtteid, et kas võiks ka neid oma kodu “lavalaudadele” kutsuda.\nKäisin Tõuni konterdil kevadel. Tal oli Paul Neitsov ka kaasas. Laulis ja laulude vahele rääkis palju rohkem Tõun, aga minu jaoks hakkas poole konterdi pealt hoopis Neitsov domineerima. Hakkasin ootama tema laulukorda, sest hääl on tal ikka väga mõnus. Tõuniga koos esitatud instrumentaalmuusikaduetid olid võrratud. Kui nad koos plaadi välja annaksid just instrumentaaliga, ostaksin kindlasti. Usun, et paljud teised ka. Selline hingerahumuusika. Peale kontserti julgesin neile välja käiä kodukontserdi idee. Ja mõne päeva pärast Tartu Kontertkorraldusest helistatigi, pakuti välja Neitsovi kõrvale duetti laulma Brigita Murutari. Mulle väga meeldis seegi variant. Nagu mu eelmise aasta esinejadki, jälle kaasad ka päris elus . Või siis eks-kaasad. Informatsiooni nende koosluse eri vormide kohta tuleb pea iga päev, raske järge pidada. Kaval reklaamitrikk:)).\nSiis seekord teen koostööd Tartu Kontsertkorraludsega, aga minu suureks rõõmuks nõustus ka pärismustantsufestivali tiim sõbramehe poolest oma kavadesse minu ürituse sisse panema.\nKallis lehekülje külastaja, kes sa viitsisid selle siin läbi lugeda, kohtumiseni kontserdil! Kindlasit tuleb huvitav!


Portugal on üks kõige soojem Euroopa riikides. Ülikooli programmid on väga taskukohane. Tegelikult Portugal on üks madalamaid elamiskulud üliõpilastele. Nautige suur randu Algarve või vana tiivad ajalugu pealinna Lissaboni.Leia parimad akrediteeritud kolledžid, ärikoolid, ülikoolid ja bakalaureuse programmid Euroopas, USAs, Aasias, Austraalias ja paljudes teistes riikides!\n2 Tulemused Kehaline aktiivsus, Portugal


Margo704 on Kolm Sept 07, 2011 10:05 am\nMu kits on nüüd umbes 1,5aastane ja tahaks ära paaritada, et järgmine aasta piima saaks. Ei tea, kas oleks võimalik selline asi, et keegi laenaks oma sokku mõneks ajaks?\nSee võiks juhtuda siis, kui ilmad viletsamaks lähevad ja kitse lauta kolin. Ilmselt kuskil oktoobri teises pooles.\nAsun ise Raplamaal Rapla vallas. Mida lähemalt soku leiaks, seda parem.\nRe: Laenaks sokku\nGevalia on Nelj Sept 08, 2011 12:04 am\nMeil on päris suur valik kameruni sikust saanevereliseni: http://nagi.ee/photos/Gevalia/sets/91245/?init=24&start=96&seek=24\nKokku 4 kevadist ja 5 suurt. Saaneverelisele Aadule on hetkel järjekord ees.\nemil on Nelj Sept 08, 2011 8:29 am\nmul oleks ka pakkuda ilusaid sokkusid. Saad endale kohe päriseks jätta:)\npildid näed siit: http://flemishgiants.blogspot.com/2011/08/sokud-pakkuda.html\nMargo704 on Nelj Sept 08, 2011 4:27 pm\nPõlvamaale väga ei viitsiks minna.\nAga Harjumaa on küll piisavalt lähedal. Emil, kas sa laenutama oled ka nõus või tahad kindlasti ära müüa? Päriseks endale väga ei tahaks sokku. Meil pole heina ja karjamaad hetkel nii palju, et loomi juurde saaks võtta. Ja pealegi meie peres ei sallita soku haisu Kui meie kits oli alles tall ja ta endale tõime, siis enne oli ta olnud koos oma isaga ja tükk aega haises veel soku järgi, kaugele oli kohe tunda.\nKui vanad need sokud sul on?\nViimati muutis seda Margo704 (Reede Sept 09, 2011 2:31 pm). Kokku muudetud 1 kord\nGevalia on Reede Sept 09, 2011 12:05 pm\nTekkis mõte, et sellesse teemasse võiks kõik need sikuomanikud (kes muidugi asjaga jännata ja riskida viitsivad) enda andmed koos kaubeldavate sikkude piltidega ritta seada. Siis on neil, kel karjas sobivat sikku pole, hea ühendust võtta- innahooaeg just käes ja kestab aastavahetuseni.\nEks igaüks teab ise, mis suunas ta oma karja aretab. Mulle endale näiteks on oluline, et sikk oleks terve, veresuguluseta, parasiiditõrje tehtud, nudi, võimalikult lühikese (valge) karvaga. Seetõttu pole pidanud paljuks minna sobivale loomale ise järele ka Eesti teise otsa. Nii näen tegelikult kohe ära ka karja üldolukorra, kust sikk tuleb. Lisaks on mul siin võimalik sissetoodud loomi karantiinis hoida, mida viimastel aastatel reeglina ka teen kuna kari on juba suur ja kahju oleks oma headele piimaandjatele ebameeldivaid üllatusi tuua. Hea on see, et sellel (või eelmisel?) aastal kuulutati eesti kitsed taudivabadeks.\nJa jätkuvalt soovitan kõigile entusiastidele aeg- ajalt ikka ja taas läbi sirvida papa Enhard Musto "Kitsekasvatus", siin leidub mitmeid aegumatuid nõuandeid.\nemil on Reede Sept 09, 2011 2:39 pm\nSee soku hais on päris hull jah, aga pole midagi parata, selline see kitse maailm on:)\nMeie sokud on umbes 6,5 kuud vanad. Aga sellegipoolest juba väga tegijad.\nIseenesest eelistaksin nad ära müüa, kuna nad on emaste kitsedega sugulased ( talvised talled) ja seega pole endal nendega midagi peale hakata.\nminifarm on Nelj Sept 15, 2011 10:52 pm\nAsun Raplast 50 km Koselt 13 km. Nädalavahetusel saan tuua Selisse Raplamaal.\nSaan laenata kuni 15.oktobrini, edasi jaab teistele laenatud.\nSokk on 2 aastane. Sokul on selline viga, et sarved kasvavad naha peal, mitte kolust välja(aeg+ajalt lõhuvad küljest, siis kasvavad uued). Siis saab järglastele ka sama viga jätta.\nSikupoiss otsib suveks/sügiseks pruute\nflorita on Esm Juun 11, 2012 11:16 pm\nLaenutan välja 6,5 aastase nudi sikupoisi Miku. Tõu kohta ei oska midagi öelda. Väga agar, kui võimalus tekib, ronib ka indlevatele lammastele selga Ta on küllalt suurt kasvu, halli-valgelaiguline ja üsna pika karvaga. Ideaalne oleks ta vahetada teise suurt kasvu siku vastu. Kui pole sikku vastu anda, siis hangin ise kuskilt uue, aga ideaalne oleks, kui minu Miku oleks ära juulist kuni oktoobri lõpuni. Kuna ta on mu suur lemmik, siis tahan teda hiljem kindlasti tagasi, nii et müüa ei soovi. Asub Jõgevamaal ja mida lähemale ta saaks, seda parem. Transporti on võimalik korraldada.\nRohkem pilte võin saata e-mailile. Ühendust saab florita747@gmail.com või tel 5209741. Siin privas sobib ka.\nJaanikese on Püh Aug 18, 2013 1:37 pm\nKuna taas on aeg hakata järglaste peale mõtlema, siis kaevan vana teema üles ja uuriks, kas sel sügisel ka sikke pakkumisel on? Eelistatud on lõunaosariikide pakkumised ja eriti just nudid isendid Sikku sooviks kusagil kuu aja pärast või nii\nGevalia on Nelj Aug 22, 2013 9:38 am\nMeil on seekord Juku-Kalle (Otepääl kasvanud) http://nagi.ee/photos/Gevalia/22618701/in-set/91245/ ja Prints (Vasula kutt) http://nagi.ee/photos/Gevalia/22618723/in-set/91245/. Aadu, ainus valge-nudi-lühikarvaline on ka veel alles, teda kasutan oma karjas nov lõpp-dets algus.\nFree forum | Animals | Other animals | © phpBB | Free forum support | Võta ühendust kasutajaga | Report an abuse | Latest discussions


Meie kooli 7. b klassi õpilane Aleksander Luik on Eesti Suusaliidu 2016/2017 hooaja parim noor mäesuusataja ja saavutas augusti lõpus purjetamise Tallinna Jahtklubi Karikavõistlustel Zoom8 klassis 2. koha.\nKooli 90. sünnipäev.\nKooli üldine fax: 65 72 134\n1. - 7. klass õpib aadressil\n8.- 9. klass ja gümnaasium aadressil\nEesti Suusaliit tunnustas 16. mail Vabaõhumuuseumis toimunud hooaja lõpetamisel möödunud hooaja parimaid sportlasi ja toetajaid. Parimaks mäesuusatajaks noormeeste seas pärjati meie kooli 7.b klassi õpilane Aleksander Luik.\n25.-27.08.2017 toimusid Lohusalus Tallinna Jahtklubi Karikavõistlused Zoom8 klassi purjetamises. Aleksander Luik purjetas end Zoom8 värske maailmameistri Jakob Haudi\njärel teiseks! Aleksandri purje number on EST 75