Pressisõbra valik osutas, et press on veel vaba\nTere taas ja ühtlasi viimast korda sel aastal meie, meediakommentaatorite poolt! Küllap peaks täna olema taas kokkuvõtlik ja analüüsima mingeid just sel aastal meie meedia arengus ilmnenud iseloomulikke arenguid. Ei tahaks siiski mingisse arvulisse statistikasse langeda, vaid võtan oma hinnangu lühidalt kokku emotsionaalselt - eesti meedia käitus sel aastal vähem mõistuslikult ja rohkem instinktiivselt kui mõnelgi varasemal aastal, seda eriti kevadiste sündmuste ajal ja nende järelmite hindamisel.\nSiiski tuleb tunnistada, et meedia-aasta päästis minu jaoks ajalehtede liidu valik pressisõbra osas. Juhan Kivirähk on vaieldamatult see meediaisik, kes aprillis julges öelda otsekoheselt seda, mida ajakirjanikud sel hetkel ei julgenud, ei tahtnud või ei pidanud endale või oma väljaandele kasulikuks. Ent ausa ajakirjanduse esmane üleasanne on just jääda iseendaks, mitte hakata kaupmehe kombel kalkuleerima, kellele üks või teine väljaütlemine on kasulik või vastupidi valus. Ja siinkohal pole üldse tähtis, kas see otsekohesus oli riigi ja rahva jaoks kitsamas plaanis hea või halb, sest ajakirjandus ei peaks kunagi opereerima konjunktuursete, hetkeliste ega võimusõbralike argumentidega, vaid kaitsma tõde selle kogu alastuses, ilma igasuguste seltskondlike või konformistlike mööndusteta, ilma varjatud soovita kellelegi meeldida või kellelegi kätte maksta.\nMis puutub pressivaenlasesse, siis on selle valimine alati olnud üks küsitava väärtusega kava ülepea. Võimulolijad on oma olemuselt pressi vaenlased nagu nii, sest nad ajavad oma asja, mis ei lähtu kunagi päriselt kogu rahva ja veel vähem pressi huvidest, vaid üksnes neid valinud inimeste ja huvigruppide kitsastest ajakohastest eesmärkidest, pealegi tehes seda sageli mitmesuguste ebamoraalsete kompromisside ja koalitsioonide vahendusel. Pole siis ime, et reeglina on pressivaenlaseks valitud ikka presidente või peaministreid või muidu võimuinimesi, kelle ülesandeks ongi teha mitte väga populaarseid asju ega otsida poolehoidu meediakanaleilt. Ent kui lähtuda pressisõbra valikust, siis pole seekordne pressivaenlase valik iseenesesest ootamatu ega üllatav, sest kevadiste sündmuste kajastamisel ja hindamisel asus Ansip selgelt teisel pool barrikaadi Kivirähkiga. Ega ole ka ajakirjandus ega kogu rahvas saanud temalt tänaseni läbipaistvaid selgitusi selle kohta, miks tollal just nii läks ja mida sellest on tänaseks õpitud. Trafaretsete tõdede ja stereotüüpsete hinnangute jagamisest ilmselt siiski ei piisa mis tahes meedia veenmiseks, rääkimata selle kriitilisemast osast.\nLõpuks tahaksin siiski rääkida millestki, mis viib meid märksa suuremate asjade ja arengute juurde kui Eesti sisepoliitika porilomp. Värske Saksa ajakiri Stern on asjatundjate abiga analüüsinud vabatahtlikult internetis valmiva veebientsüklopeedia Wikipedia usaldusväärsust. Toimetus on võtnud vaatluse alla saksakeelse Wikipedia 50 olulist artiklit ja palunud spetsialistidel võrrelda nende mitmesuguseid parameetreid supersoliidse Saksa teatmeteose Brockhausi etsüklopeedia vastavate märksõna-artiklitega.\nTulemused on hämmastavad: Wikipedia on reeglina parem nii täpsuselt, ammendavuselt kui ajakohasuselt, probleeme on ehk vaid arusaadavusega. Eriti suuri erinevusi on näiteks artiklite puhul "Pavarotti", kus Wikipedia saab keskmise hindena kokkuvõttes 2,1 kohapunkti, aga Brockhaus vaid 4,7, või "Angela Merkeli" puhul kui vabatahtlike koostatud entsüklopeedia resultaat on 1,0 ehk prefektne, aga Brockhausil vaid 3,1. 50 artikli keskmine on interneti teatmeteosel 1,7 kohapunkti ja Brockhausi puhul koha võrra kehvem - 2,7 kohapunkti.\nVõib mõista, et konservatiivsed teatmeteosed ei suuda püsida ajaga kaasas sama kiiresti kui Wikipedia, ent teisalt, kas me peaksime eelistama vaid kõvade kaantega teatmeteoseid sellepärast, et need on raskemad ja kaunistavad paremini meie tuba, kui nad siiski ei suuda püsida kaasas meie ümber kiiresti muutuva ajaga!? Usutavasti on see toredaks lõpetuseks ja kokkuvõtteks ka meie selle aasta meediakommentaaridele: infoallikate usaldusväärsus ei eelda sugugi nende olemuslikku konservatiivsust ega saa ajakirjanduslikku tõde hinnata vaid selle põhjal, kuidas meedia rahuldab lugejaskonna eelarvamuslikke soovunelmaid. Pigem on asi selles, et tõde on alati valus, ei meeldi kellelegi, aga on lõppude lõpuks meile kõigile kasulikum kui magusad valed! Kena aastavahetust ja kohtumiseni aastal 2008!\nPostitaja: Ummelas kell 19:56 Kommentaare ei ole:\nTere päevast! Täna on kodanikupäev. Päev, mil igaüks meist, kes me sellel väikesel maalapil elame, peaks mõtlema, mida ta on ise ära teinud, et mitte üksnes temal endal ja lähikondsetel, vaid ka kõigil kaasmaalastel, kogu meie ühiskonnal oleks parem, õnnelikum ja turvalisem elu. Kodaniku staatust on aga sageli käsitatud liialt kitsalt. Kui riigialama, riigi ees vastutava kodaniku rollina. Tegelikult on demokraatlikus ühiskonnas just kodanikud ja nende ühendused see tegelik jõud, kes moodustab riigi. Ei saa ega tohi olla mingit muud jõudu, mis asetaks ennast kodanikkonnast kõrgemale, ega mingeid selliseid huvisid, mis on tähtsad riigile, aga mitte tema kodanikele. Vahel kipub see ununema nii demokraatlikult valitud juhtidel, aga ka ajakirjandusel, kes pretendeerib neljanda võimu rollile.\nEesti ajakirjanduses on väga tagasihoidlikuks jäänud lugejate, kuulajate ja vaatajate roll meedia sisu ja hoiakute kujundamisel. Kosuv blogindus toob sellesse seisu ehk pisut elavnemist, kuid uut kvaliteeti see ei sünnita. Viited sellele, et kolletuv meedia lähtub igasuguste reitingute arvestamisega oma auditooriumi tegelikest huvidest, on kindlasti eksitav. Sel juhul võiks ju lõpetada tõsise muusika loomise, ilukirjanduse väljaandmise või kujutava kunstiga tegelemise, sest kindlasti kaotaksid need tegevused edetabelisse panduna nädala poplaulule, astroloogilisele nõuandjale või klantspostkaardile. Kui me võtaksime kuulda, mida kooliõpilased tahaksid õppida, siis järgmises põlvkonnas poleks enam neid, kes üldse suudaksid midagi õpetada.\nRääkides massihinnanguist ja -eelistustest ajame need sageli segi kodanike, ühiskonna teadlike liikmete ja nende ühenduste tegeliku tahtega, mida kindlasti pole võimalik formaliseerida üksnes mustvalgeteks, jaa-ei, poolt-vastu otsusteks. Nagu formaalselt demokraatlikud valimised ei muuda ühiskonda sisuliselt demokraatlikuks, nii ei saa ka kodanike tegelikku tahet ega huve mõõta protsentides lihtsakoelistele küsimustele vastamisega. Just selle vastu eksib meie ajakirjandus pahatihti, korraldades kõikvõimalikke hääletusi, mis mitte ei selgita kodanikkonna tegelikku tahet, vaid annavad sellest vaid mingi kõverpeegelduse. Näiteks viimatine diskussioon telekanalite reitingute üle on tüüpiline häma, numeroloogiline manipulatsioon, millega õigustatakse vaid kellegi isiklikke ja üsna amoraalseid kasumihuve. Jutud selle kohta, et televisioon peaks olema eelkõige meelelahutuslik, on sama kui väita, et tõde peab olema ilus ja kõigile meeldiv. Ei ole, nagu ei tohi ka televisioon ega ajakirjandus laiemalt muutuda vaid labaseks showks.\nLõpuks tahaksin veel rääkida ühest konkreetsest juhtumist, mis samuti seostub ajakirjaniku kodanikuvastutusega. Eelmisel nädalal kirjutas üks Postimehe tuntud ajakirjanik loo Oliver Kruuda meediaimpeeriumist, tuues seal välja selle väidetavad arhitektid. Päev hiljem oldi sunnitud, küll täiesti märkamatus kohas lühiõienduses tõdema, et Eesti Ajakirjanike Liidul ega tema juhil Marica Lillemetsal pole mingit väidetud seost uue meediakontserniga. Nüüd võiks küsida meie kuulajailt ja Postimehe lugejailt, mitu inimest märkas esialgset kirjutist ja mitu järgnenud kirjamargi suurust õiendust ning lugeda selle peale Eesti Ajalehtede Liidu leheküljelt eetikakoodeksit, mida selle ühenduse liikmeslehed väidetavalt tunnistavad. Jääb vaid küsida, millega õigustada nn vaba ajakirjanduse rünnakut selle kodanikuühenduse vastu, mis ülemaailmse organisatsiooni likmena võitleb sõna- ajakirjandusvabaduse eest Eestis? On arusaadav, et seniseid meediamoguleid häirib uue tegija tulek turule, kuid mis õigust on sellesse sõtta kaasa tõmmata kõrvalisi isikuid ja organisatsioone, eriti veel sellist, mis püüab kõige kiuste meie meediamaailmas jääda ajakirjanike kui kodanike huvide kaitsjaks?Mõelgem sellele tänasel kodanikupäeval! Kuulmiseni!\nPostitaja: Ummelas kell 12:22 Kommentaare ei ole:\nAjakirjandus: kas vaid negatiivsuse ülistus!?\nTere taas! Viibisin kogu nädalavahetuse lähetuses Helsingis, selle esimesi tulemusi kuulete meie tänases Reporteritunnis. Teatavasti on just mardipäeva-ajast saanud kõrghetk Soomes, mil kõik sealsed tuhanded Eesti-sõbrad kogunevad mardilaadale, et kinnitada oma siirast poolehoidu meile siinpool Soome lahte ja omalaadset usku eesti rahvasse.\nKa Eesti ametivõimud on üha rohkem hakanud selle sündmuse ja koostöö väärtust meie kahe riigi suhete arendamises ning ühiste väärtuste kaitsmises Euroopa Liidus tähtsustama ning sellesse viimastel aastatel märkimisväärselt panustanud. Esialgsetel hinnangutel kohtus seekord Helsingi kultuurikeskuses Kaablitehases kümnete eesti sõnaliste ja muusikaliste esinejatega, ostis kaasa väärt eesti kaupa või sai teavet turismi võimalustest Eestisse üksteist tuhat Soome inimest. Vaevalt leiaks Eesti kusagil maailmas sama omakasupüüdmatut ja heatahtliku vastuvõttu kui just Soomes.\nPoleks mõtet iinkohal üle korrata, missuguse otsustavat rolli Soome ja soomlased on etendanud meie taasiseseisvumise järgses arengus nii majanduslikult kui mentaalselt. Missuguse riigi president veel astuks nagu muu seas läbi ühelt selliselt laadalt, et ka endale midagi kojuviimiseks kaasa osta. Aga just nii toimis eile pärastlõunal president Tarja Halonen Kaablitehas, kus temalt ka lühiintervjuu sain, mida peagi kuulete.\nKõik võiks olla tegelikult üsna suurepärane, kui ma ei peaks kordama aasta tagasi väljaöeldud nukrat ja kohati lausa masendavat mõtet. Mardilaada ning laiemalt Eesti-Soome kultuurisuhete kajastajaina olid seekord kohal vaid Kadi Alatalu ETV-st tegemas uudislugu ning siinkõneleja, niisiis vaid rahvusringhääling. Vaid mõni päev varem parvles eesti ajakirjanikke Soomes aga tublisti rohkem seiramas verise tragöödia tagajärgi Jokela koolis Tuusulas. Ilmselt saadi siis kõik sensatsioonimaigulised või lausa õõva tekitavad faktid ja pildid paari päevaga kätte ning pühiti kiiresti Soome tolm jalgelt, enne kui oleks saadud ka millestki positiivsest ja tulevikku suunatust seoses meie naabritega kirjutada-rääkida.\nJust tänavu tunduvad eesti ajakirjanduse hoiakud eriti küünilised ja nördima panevad, kui leiti raha, aega ja ressursse, et naaberriigis toimunud kahetsusväärset üksikjuhtumit kajastada sedavõrd piinlikkust tekitava põhjalikkusega, siis jäeti samal ajal igasuguse tähelepanuta niiöelda head uudised, selle et kahe naaberrahva kultuurisuhted on jõudmas uuele tasandile, sündimas on uut sünergiat, millel on tegelikult julgeolekupoliitiline mõõde. Kuulake Reporteritunnist!\nNagu tõdeti Helsingis toimunud seminaril eestikeelse hariduse kohta Soomes, siis elab sealmail täna juba üle 27 tuhande eestlase, kellele meie hõimurahvas ja riik on pakkunud heaolu ja turvalisust, mida Eesti veel ei suuda anda. Kas tõepoolest ei vääriks see teema pidevat ja süvenevat kajastamist ka niinimetatud sõltumatu ajakirjanduse poolt, selle asemel et teha vaid välkdessante teiste õnnestuste kajastamiseks ja veriste üksikasjade otsinguil!?\nMõtlesin sellele just pühapäeval, kui samal ajal sängitati maamulda ka minu õpetajat professor Juhan Peeglit. Mina õppisin temalt igatahes esmajoones seda, et ajakirjaniku jaoks ei tohi kunagi kujuneda esmaseks eesmärgiks halb uudis, et meie elus on piisavalt ka häid asju, inimlikkust, positiivsust, mida peaksime ajakirjanikena suutma rohkem väärtustada ning oma ajakirjandusliku tööga veenma ka oma auditooriumi just sellist ellusuhtumist väärtustama. Muuhulgas sellesama noorsoo kasvatamiseks, et ta ei haaraks relva järele ega peaks ennast jumalaks, kes saab otsustada teiste iniemste elu üle.\nVähemalt mina sain õpetajastnõnda aru, aga paistab, et iga tema õpilase jaoks on olemas oma Peegel. Aga eks seegi ole omamoodi rikkus!\nPostitaja: Ummelas kell 10:21 2 kommentaari:\nKersna fenomeni taustal\neetris 1. oktoobril 2007\nTere taas üle kuu aja! Seljataga on puhkusereis, mis taas kord kinnitas juba varem samas olukorras kogetut, et maailma meedia ja Eesti meedia elavad üsna erinevat elu. Maailm elab suurtest globaasetest teemadest ja metafooridest, näiteks septembrikuu jooksul enamiku ajast kõigi suurte, üleilmsete meediakanalite esikülgedele jõudnud Portugalis Algarve'i rannikul kaduma jäänud inglise tüdruku Madelaine'i ja tema vanemate kummitavad näod või teise äärmusena näiteks Londoni Chelsea meeskonna portugallasest mänedžeri Jose Mourinho lahkumine oma senise klubi juurest. Mõlemad siis seotud Portugali ehk just sellesama riigiga, kus ma ka ise puhkasin. Mis muide praegu on Euroopa Liidu eesistujamaa.\nEestisse tagasi jõudnud, leidsin needki teemad meie lehtedest, kuid ikka traditsioonilistel välis- ja spordikülgedel, mitte esiküljele ega esiuudiseks tõstetuina. Ehkki ma kindlasti ei tähtsustaks üle just nimetatud teemasid, näitab see tõdemus, mida on väljendanud ka paljud minu tuttavad, et elame oma avalikkuses ja meedias endiselt mõneti sissepoole, rõõmutsedes või hambaid kiristades vaid oma kohalike, pahatihti üsna provintslike probleemikeste ja murede üle. Vahel ka sihilikult tahtes muust maailmas eri jalga käia, nagu osutasid näiteks eelmisel nädalal mitmest meediakanalist läbi käinud iroonilisevõitu kommentaarid ÜRO ametniku väljaütlemiste kohta multinatsionaalsuse arendamise vajadusest Eestis. Kas pole selline hoiak siiski pisut kolklik ja seetõttu ka naeruväärne, ja kogu muud maailma ikka teist jalga juba kõndima ei pane?!\nVahepeal Eestis ilmunud lehti sirvides jäi kohati mulje, et suurim Eesti siseprobleem on see, et Vahur Kersna tegi suu lahti ja hakkas kirjutama oma meediakolumne. Kõik suurimad ajalehed, ja mida kollasemad, seda agaramalt, on kasutanud seda kaasust osavalt ära, et lisada oma lehdele kõmujanulist lugejaskonda, et saada teravaid kommentaare online-portaalidesse, kiskuda üles vana tüli avalik-õigusliku ja kommertsmeedia vahel. Eriti innukalt on tegutsenud Postimees ja SL Õhtuleht, päevalehed, mis teatavasti kuuluvad meediakontserni, millel on oma nähtavad huvid nii tele- kui raadiomeedia piruka jagamisel. Usutavasti just see on rahvusringhäälingu rahvast Kersna kolumnide puhul enim ärritanud, et neid kasutatakse nüüd ilmselt ära teatava mentaalse konkurentsieelise saavutamiseks.\nSeda kummalisem on ju seegi fakt, et suured päevalehed, mis on seni otsustavalt tõrjunud Eesti ainsa sõltumatu pressinõukogu ehk Avaliku Sõna Nõukogu avalduste publitseerimist, kiirustasid nüüd vahetult ja täies mahus avaldama professor Epp Laugu ASN-i nimel tehtud avaldust Vahur Kersna kaitseks. Niisugune käitumine tundub pisut küünilisena, ehkki Epp Laugu avaldus kindlasti vääris avaldamist, küllap märksa enamgi kui mõni Kersna kolumn. Juhtis ju Avaliku Sõna Nõukogu tähelepanu ka üldisematele tendentsidele seoses meie ajakirjanduses toimuvaga, mis paistavad kätte Kersna ümber keerleva mõneti kahetsusväärse tolmutormi tagant.\nJätan siinkohal käsitlemata Kersna kolumnides esitatud väited, sest ei tunne televisiooni telgitaguseid, küll aga võiksin ühineda tema tauniva suhtumisega meie kommertsmeedia mõningate väljaannete ajakirjanduslikku kultuurisse või õieti kultuuritusse. Jättes kõrvale Vahuri viimatised väljaütlemised, tuleks teda küll kiita selle eest, et ta on läbi aastate jäänud üsna truuks avalikõiguslikule meediale, kui nii mõnedki tema eakaaslased on erakanaleis lihtsameelsele vaatajale seepi müües kogunud küllap üsna kopsakaid varandusi. Olgu siinkohal lisatud isikliku arvamusena sedagi, et raadiomajas on läbi aastakümnete märksa enam suudetud vältida staaritsemist ja rahahõngulisi intriige kui meie naabermajas, ning seetõttu on ka taasühinemine televisiooniga olnud paljudele staažikatele raadioinimestele mõneti valulik.\nLoodan siiralt, et kõige eelöeldu taustal areneb meie kõigi tolerantsus suhtumises kriitikasse, sealhulgas meediakriitikasse. Avatud, demokraatlikus ühiskonnas on kõigil õigus, muidugi teisi teadlikult solvamata ja alandamata, esitada oma arvamusi, ent ühtviisi ka nende arvamustega mitte nõustuda, esitades oma vastuargumente või tehes arvamusesitaja enda maailmavaate ja suhtumise kohta järeldusi. Ajakirjanduslikud arvamusavaldused ei tohiks kunagi kujneda argumendiks sõnavabduse piiramisele või, mis veel hullem, sanktsioonidele selle isiku suhtes, nagu paraku on selle aasta jooksul Eestis tänavugi üritatud. Ja veel üks soov: jäädes eestlasteks, saagem siiski rohkem eurooplasteks ja maailmakodanikeks! Kuulmiseni!\nOdav propaganda tungib meediasse\nTere taas! Hiljaaegu kurdeti taas meie ajalehtedes selle üle, et Eestil peaks ikka olema oma propagandatalitus, et vastu astuda igasugu mustasajaliste laimule meie riigi pihta, tulgu see siis Moskvast või Strasbourgist. Oleme ju viimaste kuude jooksul saanud teada, et propagandarünnakuid meie vastu võetakse ette ühtviisi nii Kremlist kui Euroopa Nõukogust või isegi Berliinist, ja üldse tegeleb kogu Euroopa suuresti ainult meie ja Venemaa pingestunud suhetega.\nEi tahaks küll päriselt uskuda, et see just nii on, kuid teisalt, võib juba heameelega teatada, et tegelikult on vastupropaganda suurtüki ülesanded propagandaministeeriumi puududes võtnud vabatahtlikult enda kanda osa meie meediast. Nii et milleks siis veel propagandatalitusele raha raisata!? Või näiteks venekeelsele telekanalile või millelegi muule kulukale, kuid väidetavalt väheefektiivsele ja tavapärase demokraatliku ajakirjanduse arsenali kuuluvale nagu näiteks objektiivsed uudised, analüütilised kommentaarid või muud tasakaalustatud publikatsioonid.\nEnt igasugune propaganda, olgu nii patriootlik ja rahvuslik kui see ka poleks, mida meie meedia nii edukalt viljeleb, võib ühel hetkel langeda ise sellessesamasse lõksu, mida need teised püüavad meile seada. Ehk hakkame märkamatult tootma kallutatud või siis kahemõttelisi sõnumeid ja hinnanguid. Ehkki teinekord on need rüütatud teatava peene iroonia vaevumärgatavasse toogasse, millest võib kogenematu lugeja ekslikult ka hoopis midagi muud välja lugeda.\nNagu viimati Eesti Ekspressis, kus Ylös-alas rubriigis kirjutatakse: "Marju Lauristin eestlasi süüdistamas. Väites nagu “teatud grupp sotsiolooge”, et eestlased on sallimatud venelaste suhtes, astub Marju Lauristin vastu rahva õiglustundele ja tegeliku elu faktidele – nagu suurepäraselt tõi välja Indrek Schwede." Aga mis siis, kui selles hinnangus peitub teatav annus irooniat ja mõni lugeja arvabki, et Schwede siirast ksenofoobiast nõretav kirjutis pole meie demokraatliku ühiskonna üksmeelne sõnum kogu maailmale ja et professor Lauristin ei esindagi meie jaoks kohutavat rahvusvaenlast!? Äkki arvab keegi kuskil, et nõnda asju pea pealt jalgele pöörates tahame jälle kellegi ees lömitada!?\nPropagandat tuleb teha siiski arusaadavalt ja näpuga näidates. Nagu näiteks laupäevase Postimehe samasuguses rubriigis, kus jagatakse nädala sündmustele plusse ja miinuseid. Loomulikult oli eelmise nädala suurim pluss Eesti jaoks meie jalgpallikoondise pääsemine häbist kohtumises Andorra vastu, ehk nagu jõuliselt ja ausalt kommenteeritakse: "Parem inetu võit kui ilus kaotus." Selles tõdemuses on tõeliselt väärtuslik sõnum igale muulasele, kes tahaks teada, missugune on eestlaste tegelik väärtusmaailm.\nVeelgi täpsemini annab edasi meie otsekohese sõnumi kõrval olev kinnitus selle kohta, et Ladina-Ameerikas tabatud eesti narkokullerid on eelkõige "viisavabaduse kuritarvitajad", sest just see olevat meie politseinike meelest sagedase vahelejäämise põhjuseks. Missugune otsekohene ja täpne sõnum maailmale meie liberaalsest suhtumisest uimastikaubandusse! Pole tabatud, pole varas! Ainult et miks niisugune väärt tõdemus miinusringis!?\nPluss- ehk saavutuspoolele on kantud ka Arnold Meri astumine kohtu ette. Selle tõdemuse tegelik propagandistlik sõnum torkab silma kui dirigendikepp, eriti kui vaadata pisut paremale ja tõdeda, et see positiivne sündmus on pandud samale reale, küll miinuspoolel "Rüütli tempudega", ehk siis lisaks "absurdsetele lausetele" on nüüd eelmine president veel oma krundil hakanud ka "prügi laiali tassima". Miks see selge sõnum on siiski paigutatud miinusmärgi veergu, kui ometi toimetusele paistab see teave olevat samas positiivses kaalukategoorias kui Meri kohtu ette saatmine!? Nojah, Rüütel on esialgu siiski kõigest "seadusega vastuolus". Ehk pole tõesti hea propaganda näiteks ajast ette rutata!?\nVeel saame teada, et Eesti Posti 44 postkontori sulgemine on "väike samm, aga alguseks hea seegi", millega ilmselt tahetakse maailma teavitada sellest, et oleks juba ükskord aeg see üleriigiline kohmakas, kuid siiski veel kuidagi toimiv postiteenistus lõplikult deanimeerida, selle asemel et seda "eelmiste juhtkondade veniva teo kombel reanimeerida". Ning muidugi täiendab sõnumit kõrval miinusringis olev väide räpasest Läänemerest, milles Eesti osa olevat "lubamatult suur". See hinnang täiendab kenasti pilti eestlaste avameelsusest ja allaheitlikkusest ning pidevast valmisolekust näoga porri viskuda nii pea, kui mõni järjekordne vähem või rohkem kõlavat nime kandav Lääne survegrupp teeb meie suunas üldsõnalise avalduse, mille ridade vahelt suudame välja lugeda oma surmapatud. Kahtlemata pole oma spetsialistide vastupidistel väidetel sellises ausa ja siira propagandavõitluse olukorras mingit arvestatavat tõeväärtust.\nNiisiis, meie ajakirjandus on propagandaministeeriumi ülesanded nende näidete põhjal juba kenasti enda peale võtnud, ainuke soovitus, et jäädaks siiski lõpuni sama ausaks ja otsekoheseks ega tehtaks mingeid mööndusi illusoorseile ega kahemõttelistele tõdemustele, mida mõni meie suhtes mitte kõige sõbralikumalt meelestatud ringkond Moskvas, Strasbourgis või Berliinis võiks valesti tõlgendada! Ikka otse rusikaga või dirigendikepiga silmaauku!\nPostitaja: Ummelas kell 07:46 Kommentaare ei ole:\nDiskussioon võib hävitada arutelu\nEelmine nädal oli tõeliselt kuum ja seetõttu enamik rahvast pages linnakuumuse eest mereranda või põõsavilusse. Ent ilmselt on interneti ja sülearvutite levik põhjuseks, miks ajalehtede ja muudes uudisportaalides jätkus siiski kirglik arutelu nii seksuaalvähemuste ettevõtmiste kui Põhiseaduse Pilsneri, integratsiooniuuringu või Venemaa propagandamasina järjekordsete väljamõeldiste üle. Olen püüdnud neid kommentaariume lugeda, kuid pean tunnistama, et 95%-liselt ei saa neid lugedes ei targemaks ega teki ka mingeid uusi lähenemisnurki probleemidele. Pigem võib vaid vihastada inimliku rumaluse ja sallimatuse tõeliselt piiritu eneseimetlemise üle.\nEhkki pooldan üldiselt Web 2.0 ideoloogiat ehk seda, et inimesed võtaksid üha rohkem meediamonopolide käest arvamusmaastiku kujundamise enda kätte, kasvõi selleks, et noodsamad monopolid ei manipuleeriks mu teadvusega ega ühiskonnas areneva diskussiooniga. Paraku ma peaaegu kunagi ei leia portaalidest alternatiivseid ja sügavamaid analüüse, kui võib leida paberlehtedest või kuulda eetriarutlustest. Pigem töötab internetimeedia selles suunas, et kujundada selgeid leere, sageli vaid kahte teravdatult vastandlikku leeri, kes püüavad teineteist kõikvõimaliku sõnavalingu ja demagoogiaga maa sisse tampida. Selle asemel et tegutseda arvamuste paljususe ja tolerantsuse suunas, mida tunnistagem, ka meie ajakirjandus suudab üha harvemini, süvendab internetikommenteerimine must-valget ettekujutust tegelikkusest, kahetsusväärseid eelarvamusi ja primitiivseid, lausa kiviaegseid hoiakuid.\nEnt mis kohati veel hullem, selline suhtumine kandub tagasi ka meediaväljaannetesse, ajalehtede kolumnidesse, raadiojaamade arutelusaadetesse. Käivitub omalaadne surnud ring rumaluse, kitsarinnalisuse ja leppimatuse eskaleerimiseks. Tüüpiline näide selle kohta on olnud igasuvine gay pride'i üritus, millele kulutatakse mõõdutundetult palju veeruruumi ja eetriaega, rääkimata internetiressurssidest. Kui uskuda portaalides avaldatud sadu selgesõnalisi seisukohavõtte, oleksid paarsada marssijat pidanud laupäevalgi sattuma suurte rahvahulkade üldise ja üksmeelse hukkamõistu ja kivisaju objektiks nagu abielurikkujad Iraanis.\nTegelikkuses leidis valvas kaamerasilm üles vaid paarikümnepealise pigem nukra kui agressiivse pilguga skinheadigrupikese ja teise seltskonna vene aktsendiga noori oma arusaamatute piktogrammide ja totrate hüüdlausetega. Tagantjärele jääb küll mulje, et meedia kasutas seda iseenesest tavapäraste kultuuriürituste ritta asetuvat ettevõtmist, selle üht aspekti selgelt üle võimendades, vaid turunduslikel eesmärkidel ning tuleb vaid kiita enamiku eesti inimeste mõistlikkust, et ennast sellisest hüsteerilisest haibist kaasa tõmmata ei lastud.\nKahjuks toimub midagi samasugust integratsiooniuuringu üle arutlemisega, ehkki teema iseenesest palju tõsisem ja tundlikum kui niinimetatud homoparaadi vajalikkus või õigustatus. Saar Polli ja Tartu Ülikooli ühisuuring ning selle kommentaar Eesti Päevalehes professor Marju Lauristinilt on piisavalt tõsised asjad, et enne üheksa korda mõelda kui ühe korra midagi öelda. Parem üldse mitte öelda. Aga juba esimestel öötundidel, kui Lauristini kirjutis oli jõudnud EPL-i veebiportaali, võisime, ja võime praegugi lugeda näiteks sellist kommentaari, tsiteerin: "Eestikeelse sovjeedliku propagandasaasta kõrgel tasemel koolitaja võinuks selle möla kirjutamata jätta!" Pange tähele, keegi ennast part24-ks kutsuv tegelane on otsustanud ühe lausega virutada surmahoobi mitte ainult professor Lauristinile, vaid ka valdavale osale Eesti ajakirjanikest, kes kunagi Tartu Ülikoolis oma ajakirjandushariduse saanud. Ka näiteks Eesti Päevalehe toimetuse juhtidele, kes sellist jama publitseerivad.\nArgumenteerijate seas on siiski ka üsna palju neid, kes eelnevaga põhimõtteliselt küll samal platvormil, kuid väljendavad ennast pisut viisakamalt ja lisavad isegi mingisuguseid põhjendusi, sageli siiski nii stereotüüpseid ja propagandistlikke, et on lausa piinlik lugeda neid kommentaarina teadlase-sotsioloogi väljapeetud ja teaduslikult täpsele analüüsile. Ning ausalt öeldes ei nende, Lauristini ja uuringu ründajate, ega ka teda kaitsvate sõnavõtjate poolt ei lisandu midagi sellist, mis lisaks diskussioonile uut väärtust või aitaks näha probleemi erinevaid, varjatud tahke, pigem süveneb vaid vastandumine, teineteise välistamine, dialoogi asemel ennastimetlev rumal ja epateeriv monoloog.\nÜks väheseid konstruktiivseid väiteid, mille arutelust leidsin, on alljärgnev. Keegi pgn kirjutab: "Võite mind küll lapsesuuks nimetada, aga ma arvan, et suur osa selle pronksöö keema panemisel on Delfis ja mujal interneti foorumites tehtud hüsteerilise propaganda töö vili. Ja see ei saanud alguse mitte 9. mail 2006, vaid mitu aastat varem." Tegi ju Hans Christian Andersenigi kuulsaks selle poisikese, kes julges öelda, et kuningas on alasti. Mulle tundub, et meie meedias käivitatud diskussioonide puhul jään üha sagedamini igatsema samasugust otsekohest poisikest, kes katkestaks sedalaadi vastandumise nõiaringid ja avaks tee inimväärikale arutelule.\nPostitaja: Ummelas kell 13:55 1 kommentaar:\nEesti meedia muutub üha ebademokraatlikumaks\nAugustikuu tõi taas palavad ilmad ja nii mõnigi Eestimaal meenutab vana tarkust selle kohta, et kui korralik suvi ülde siiamaile saabub, siis augustis. Vähemalt on mulle oma lapsepõlvest jäänud selline mälestus, küllap osalt ka isikliku tähtpäevaga seotuna. Meedias on augustikuu uue hooaja sihtjoonte seadmise ning uuenduste üle otsustamise aeg. Eelmine nädal tõi selles osas kaks väga tähelepanuväärset sündmust, mis on juba ka mitmel pool kommenteerimist leidnud - uudisteportaali Delfi müük rekordhinnaga ning samuti rasket rahakotti vajav uus ringhäälingumaja, mille projektikonkurss jõudis neljapäeval finišisse.\nMind meediapraktikuna jääb sel puhul vaevama eelkõige see, et meediast ja suurest rahast räägitakse mitte seoses meedia sisuga, mitte uute ja sisukamate väljaannetega, väliskorrespondentide lähetamisega meie jaoks olulistesse pealinnadesse ega tugevate uurivate toimetuste loomisega või siis vähemasti kaalukate stipendiumide asutamisega ajakirjanike töö ja õpingute kvaliteedi tõstmiseks, vaid seoses mingi kaubamärgi omandamise või kaunite ja kallite hoonete rajamisega. Mis muidugi iseenesest on positiivsed ärilised ettevõtmised, kui tunduvad kohati olevat kas reaalajast ees või meie kultuuriruumist väljaspool.\nHuvitav, kui palju Delfi eest makstud peaaegu 850 miljonist kroonist jõuab nende inimesteni, kes on Delfi tänast sisu kujundanud ja talle sellise astronoomilise väärtuse andnud!? Või kui palju professionaalseid ajakirjanikke suudetakse palgata tipptasemel hoonesse, kus kindlasti saab ka olema tehnika viimase sõna järgi sisustus, kui juba praegu otsitakse korralikke meedia sisutootjaid tikutulega taga ja püütakse meediamajade vahel neid üksteiselt üles osta. Kahtlemata areneb riik ja tema majandus, kuid oleks juba aeg ükskord tunnistada, et Eestil ja koos sellega tema meedial on olemas oma füüsilised ja demograafilised, eelkõige aga kultuurilised ja keelelised piirid, mis tunduvad lähenevat kosmilise kiirusega.\nMeie meediamagnaadid unustavad tihtilugu selle, et eestikeelne meedia pole üksnes ega mitte eelkõige kasumliku äritegevuse ala, vaid osa ühiskonna ja rahvusriigi infrastruktuurist, tema toimivusest. Kahtlemata võiks mõni meediakontsern Delfi eeskujul väljuda ka kohalikult turult ja kasvada kes-teab-kui-suureks, kuid mis kasu oleks sellest Eesti kultuuriruumile ja riigile !? Kas meie ajakirjanduse sisukus ja roll ühiskonna mõjutamisel sellest suureneks, kas eesti rahvuskultuur saaks paremaid eeldusi arenguks, kas kasvaks arvamuste paljusus ja innovatiivsus meie meediamaastikul? Vaevalt küll, suurkontsernis jääks tegevus Eestis ikkagi marginaalseks nagu senini ning aktsionärid hakkaksid pigem nõudma siinse tegevuse kokkutõmbamist ja ratsionaliseerimist kui sellesse täiendavat investeerimist. Sest paratamatult muutub rahvusvahelise kontserni kasvades tema omanikering ka üha multinatsionaalsemaks ja vähem huvitatuks sellest pisikesest mugulast, kus ta on välja kasvanud.\nMa ei oska hinnata, kas Delfi müügihind on mõistlik, küllap suudavad seda paremini need asjatundjad, kes seda müüki-ostu nõustasid. Internetiettevõtete eest on maailmas ennegi pööraseid rahasid makstud, ja tihtilugu üsna eduka lõpptulemusega. Pealegi ei tea me selle tehingu puhul võib-olla tegelikke motiive, sest asi ei pruukinud olla vaid ühes ettevõttes, vaid näiteks turuosa kinnistamises endale, kui just on Oliver Kruuda teatanud kavatsusest luua oma uudisteportaal, või siis üritab Ekspress Grupp kellegi abil tõrjuda Schibstedi ja Eesti Meediat seniselt liidripositsioonilt või siis vastupidi, üritab lisada sellega koostööd, mis ulatuks senisest Ajakirjade Kirjastuse ja SLÕhtulehe kaasomandusest kaugemale. Need arutelud jäägu majandusajakirjanike arutlusobjektiks. Küll aga tahaksin lõpuks tõdeda, et üheski väikeriigis ei tõota meediakanalite edasine kontsentreerumine ega tsentraliseerumine ühiskonnas toimiva vaba mõttevahetuse, pluralismi ja lõppkokkuvõttes demokraatia seisukohalt midagi head. Meedia muutub üha rohkem kesteele ja keskpärasusele orienteerituks ning kaotab ühiskondliku mõtte genereerija rolli. Kordan sedasama, mida ütlesin juba Maalehe ülevõtmise puhul. Aga eks aeg annab selleski loos lõplikku arutust, mina olen oma hoiatuse öelnud!\nPostitaja: Ummelas kell 18:54 Kommentaare ei ole:\nPoliitikud teevad ajakirjanduse abil endale reklaami\nJuulikuu läheneb lõpule ja augustis on looduseski kindlasti märgata sügise märke. Sügise märke on juba ka ajakirjanduses, kui jälgida, missuguse innukusega sajab veergudele ja eetrisse ettepanekuid seaduste muutmiseks või strateegiate arutamiseks, ja kui näljaselt lehed ja kanalid neist kinni haaravad. Kahtlemata väljendub selles ajakirjanduse "neljanda võimu" olemus ja seni tehtud ettepanekud on lähtunud ka tegelikust olukorrast, kuid alati jääb mind pisut vaevama küsimus, et miks siiski sellised probleemid ja just suve ajal. Miks just seadusesätted, mis peavad liigutama suuri masse? Ja nimelt siis, kui seaduseandjad muidu eriti ei tegutse, ehkki väidetavalt töötavad suvekuumuses palehigis edasi, kohtudes oma valijatega kõikjal maailmas pardikoibi närides või dinosauruse kujulisi kanakotlette nosides. Kuluhüvitised tahavad ju väljateenimist!\nKaks nädalat tagasi rääkisin sellest, kuidas Eestimaa suve liiklusõnnetuste laine on vallandanud ägeda diskussiooni liikluskultuuri üle ning tõstatanud tuhandeid hääli roolijoodikluse ja muude selliste sigaduste eest karistuste karmistamiseks. Ministrid haarasid populaarsest teemast kohe kribinal-krabinal kinni ja tegid ettepaneku liiklusseaduse oluliseks muutmiseks ning karistusmäärade märgatavaks tõstmiseks. Jääb vaid loota, et need lubadused ei jääks pelgalt suvise meediavaakumi täiteks ning saaksid õigusruumis aktsepteeritava liha lubaduste klõbiseva luukere kontide külge. Tihtilugu ju sumbub suvine energia sügisel komisjonide suletud uste tagusesse vaikusse ning suure saali tragikoomiliste väitluste kärasse. Ent mis peamine, kõlama peab jääma ju poliitikute soov rahva õiglastele nõudmistele igati vastu tulla, kõigi opositsionääride ja muude sulide kiuste.\nLisaks liiklusseaduse karmistamisele on suvisest meediast juba läbi käinud kasiinoteema. Max Kauri üleskutse loobuda erakasiinode metastaatilisest paljunemisest riigikasiino monopoli käivitamisega sai kähku vastulöögi rahandusministeeriumi kasiinondust ohjava eelnõu näol, mille toimivust pidas osa poliitikuid ebapiisavaks või suisa kasiinondust edendavaks. Igatahes on nii ühed kui teised püüdnud jätta endast rahva tõeliste huvide eest seisja mulje, ehkki vaevalt sellestki aasimisest lõpuks midagi mõistlikku sünnib. Oleme näinud ju teistegi seaduste puhul seda, et lõpuks lahjenevad selged nõuded kompromisside virvarriks ja eriõiguste segapudruks, millest võidavad eelkõige need, kes seaduseväänajate abiga omakasu taga ajavad ja ühiskonna huvisid lihtsameelseks lobaks peavad.\nPostimees tõi eelmisel nädalal avalikkuse ette olukorra Tallinki laevadel, kus väidetavalt rikutakse tubakaseadust, sest baarides ja ööklubis saavat suitsetada, suitsetamiseks eraldatud ruume ega alasid õigupoolest pole ja nii edasi. Loomulikult tõrjus Tallink ajalehe süüdistused seaduseaukudele tuginedes ning mõisteid ka omatahtsi tõlgendades. Üllatab muidugi see, et tarbijakaitseamet elavnes alles ajalehe publikatsiooni peale ja ka sotsiaalministeerium kippus küsimuses jääma kõrvalseisjaks. Ei usu, et nõnda jääb see kauaks, sest taas pakub teema ju võimalust poliitilisi plusspunkte teenida. Nagu pakkus muide ka ühe enneaegselt sündinud lapse Eestisse erilennukiga tagasitoimetamise seebiooper, mis vallandas lausa parteipoliitilise heategevuse tsunami.\nReformierakonna noorpoliitik Taavi Rõivas otsib oma šanssi SMS-laenude keelustamisega, rohelised teevad panuse Riigikogu erakorralise istungjärgu kokkukutsumisele ja nii edasi. Suvine poliitiliste algatuste veski jahvatab ajakirjanduse veergudel täie hooga ning toimetused lähevad sellega ka meeleldi kaasa - ikka midagi kopsakamat, kui kirjutada vaid Mikk Saare surfama õppimisest või Mikk Saare ja JZBelle'i üllatavast suhtest. Tegelikult on ju Mikk Saargi igati tore poiss ja suvised seaduseelnõu alased lainetusedki üldiselt õiges suunas, ainult et sügis kipub orbiidile tõstma juba uued tantsutähed ning poliitikud kui ajakirjanikud unustavad suvesoojas kuuma peaga üleshaibitud eelnõud kähku ning tavapärane poliitiline mudamaadlus läheb taas lahti. Aga muidugi seegi ajakirjanduse "parema osa" tõhusal toel. Kuulmiseni juba nädala pärast!\nPostitaja: Ummelas kell 15:40 Kommentaare ei ole:\nAga poliitikute eraelu?!\nTere taas kuulama meediakommentaari! Tinglikult võiks öelda, et tänasest kaldub suvi oma teise poolde, elame puhkuste kõrgaega, kui suuri uudiseid napib ja meedia haarab kinni ka õlekõrrest, et oma lehekülgi ja saateminuteid täita. Olen tähele pannud, et just kesksuvel paisatakse eetrisse ja ajalhtedesse konkreetsete isikutega seotud skandaalikesi, mis tavapärasel tiheda agendaga ajal jääksid väärilise tähelepanuta. Eelmisel nädalal avalikustas suur nädalaleht loo ühe Tallinna volikogu liikme kriminaalsest minevikust, ehkki see isik oli volikokku valitud juba sügisel 2005, kui ta oli üsna hiljuti kinnipidamiskohast vabanenud. Siis ei pälvinud tema valituks osutumine mingit tähelepanu. Mis võis olla vaikimise põhjuseks? Kas teadmatus? Vaevalt küll, sest nüüd kinnitavad kõik kommentaatorid, et info tema karistatuse kohta on olnud kogu aeg avalikest andmebaasidest kättesaadav. Miks seesama uuriv ajakirjandus siis sellele toona tähelepanu ei pööranud? Ilmselt olid tollal tähelepanukeskmes tähtsamad haid ning prügikala püüdmine jäeti uudistevaesemale ajale, kui see juhtum ärataks laiemat tähelepanu ning aitaks ka suvel ajalehti paremini müüa.\nVeel paneb mind imestama üks samuti eelmise nädala sündmusele toetuv tendents, mis samuti seostub suveajaga. Nimelt just suvel tegeleb ajakirjandus agaralt kas kiirust ületanud, napsisena autoroolis istunud või muidu liikluses sigatsenud poliitikute paljastamisega, õigemini küll nende suure kella külge riputamisega, sest vaevalt usuks keegi, et vaid need poliitikud ja üksnes suvel liikluseeskirju rikuvad. Lihtsalt suvel, kui liiklusteema on märgatavalt aktiivsem kui pakase ja talvetuiskudega, äratavad niisugused lood märksa rohkem tähelepanu ja aitavad taas kord meedial ennast tõhusamalt müüa. Küllap on teisigi motiive, aga jäägu need juba vandenõuteoreetikute arutada.\nEnt ühtaegu, kui poliitikute liiklushuligaansus pälvib nii tohutut tähelepanu, sest väidetavalt on poliitikud ju avaliku elu tegelased ja iga nende sammu tuleb jälgida suurendusklaasiga, siis kas olete märganud mõnes ajalehes või isegi kõmuajakirjas viimasel ajal lugusid poliitikute üleaisalöömistest, kaksikelust, Eestile nii iseloomulikust pidevast paarivahetusest!? Või arvate, et seda ei juhtu!? Näiteks meie naaberriigis Soomes on peaminister Matti Vanhanen pidevalt kõmuajakirjanduse hambus seeses nii eelmise abielu karilejooksmise kui üha kummalisemaks ja kohati koomilisemaks muutuvate naisseiklustega. Ehkki ka Soomes arutletakse palju selle üle, kas poliitikule tuleks lubada eraelus teatud kaitstust, kaldub avalik arvamus pigem sinnapoole, et poliitikute moraalsus ja usaldusväärsus peegeldub ka tema eraelus, võimes sõlmida püsivaid ja viljakaid inimsuhteid, mis võiksid olla eeskujuks valijatele, eelkõige aga noorsoole.\nMillal on viimati Eestis neist asjadest seoses poliitikutega räägitud-kirjutatud, ehkki ajakirjandusringkondades liigub vägagi mitmesuguseid jutte ja mahlaseid väiteid ühe või teise tipp-poliitiku eraelu kohta? Võib-olla hirmutab ajakirjandust endiselt too igiammune kohtulugu, kui Enno Tammer jäi südi selles, et nimetas üht naisterahvast "rongaemaks"!? Tegelikult muidugi polnud see naine siis veel poliitik, aga siiski!? Liikluseeskirjade rikkumine on kahtlemata ju fikseeritud väärtegu, mitte lihtsalt oma lähedaste ja avalikkuse petmine, kuid kas üksnes fikseeritud rikkumiste põhjal tuleks otsustada ühe või teise poliitiku usaldusväärsuse üle või vääriks tema isiksuse profiil ka sügavamat lahtirääkimist!? Palun siiski mitte Kroonika kinnimakstud roosamannavahu tasemel!\nKüll aga võime juba mitu nädalat lugeda näiteks vastuolulisi ja ilmselt faktidest kaugel seisvaid väiteid ajakirjanduskolleegi Vahur Kersna eraelust ja suhetest eksabikaasaga. Eks ole temagi ju serva pidi avaliku elu tegelane, vähemasti ei ole ta teatavasti keeldunud ajakirjanikele teavet andmast, kuid mille poolest need tema isiklikud probleemid on avalikkuse jaoks kuidagi olulisemad kui näiteks mõne ministri probleemne või kahepalgeline eraelu. Ei, ma ei kutsu üles selleks, et asuda nüüd kõiki rahva seas levivaid kuulujutte kohe trükis avaldama või eetris ette kandma, kuid ma tahan lihtsalt küsida, et mis motiividel ja miks ajakirjandus teeb seda ühel või teisel juhul, ühe või teise poliitiku puhul, aga mõnikord ja mõne muu puhul mitte!? Kas mõni neist on juba piisavalt diskrediteeritud, et tema puhul lastakse kohe latt madalamale, mõne teise puhul aga peetakse kinni vandeseltslaslikust vaikimiskokkuleppest ja tehakse "humaanseid" erandeid?!\nTegelikult virgutas mind selleks mõtiskluseks Priit Pulleritsu nn taustalugu Närbuvad staarid, mis ilmus laupäevases Arteris. Ma saan aru meie tunnustatud meediaõppejõu soovist manitseda inimesi mitte tahtma saada kuulsaks üksnes Lihtsa elu või Baari-saate taoliste tõsieluseepide kaudu, sest see võib neile mitte tuua kuulsust, vaid sageli põhjustada hoopis pettumusi, frustratsiooni ja isiksuse allakäiku. Ma olen sellega nõus, kuid ma ei saa aru sellest, kuidas meedia enda roll jäetakse siinjuures täiesti tähelepanuta. Vaevalt oleksid need, ausalt öeldes edevad ja lihtsameelsed, ikkagi väga noored, inimesed sattunud sellele libedale teele, kui kogu meediamasin poleks neid selleks jõuliselt ahvatlenud, kasutanud neid ära niiöelda odava tööjõuna, sisuliselt meediaorjadena kanalite omanike kasumimarginaalide maksimeerimiseks!? Selle asemel, et tänitada ja parastada Bussi-Birjo või Baari-Paavo kallal võiks Pullerits küsida endalt kui ajakirjanikult ja oma tsunftikaaslastelt, miks suhtutakse meedias inimestesse nii hoolimatult, pealegi sellistessegi meie kaaskodanikesse, keda ei saa tegelikult kuidagi nimetada "avaliku elu tegelasteks"? Sageli suhtutakse neisse hoolimatumalt ja ebaeetilisemaltki kui neisse päris avaliku elu tegelastesse. Tegelikult puistab ju nende "närbuvate staaride" uus eksponeerimine Arteris vaid soola nende niigi veritsevatesse hingehaavadesse. Kas ikka maksab?\nPostitaja: Ummelas kell 10:20 4 kommentaari:\nRahvusringhääling peab pakkuma noortele alternatiivi\nJuulikuu on käes ja see aasta on kaldunud oma teise poolde, alanud on pikkade puhkuste ja aja mahavõtmise aeg. Aasta suursündmus, koolinoorte laulu- ja tantsupidugi sai kenasti peetud, suurema vihmata ja tõsisemat tähelepanu väärivate korralduslike probleemideta. Vähemasti nõnda võib järeldada tänaste ajalehtede põhjal, mis annavad eilse päeva ülevatest hetkedest rongkäigus ja Lauluväljakul päikeselise ülevaate, pisut Eesti Päevalehes norides küll piduliste toitlustuse korralduse pärast. Isenesest on see ju tore, kui kõige hea kõrval ei unusta ajakirjandus ka midagi sellist, mida annab veel paremaks teha ja üht toredat pidu veelgi täiuslikumaks muuta. Ja võib-olla vääriks ka Postimehe juhtkirja soovitus muuta peod piletivabaks riigijuhtide seas tõsist kaalumist, ei tohiks ju peopiletite müügist saadavast tulust ilmajäämine olla võrreldavgi selle kogu rahvast ühendava emotsionaalse laenguga, mida selline sündmus meile kõigile kingib.\nSiinkõneleja pidi laulu- ja tantsupeole kaasaelamisel leppima raadio ja teleri kaudu pakutavaga. Ja sedagi vaid katkendlikult ja muude tähtsate tegemiste vahel, ent tuleb tunnistada, et üsna heade tulemustega, sest seekord eetris ja ekraanil ruulinud noorsugu õigustas suuresti end peo vahendajana. Eriti sümpaatne oli kuulata just Vikerraadiot, kus noored ja kogenumad toimetajad töötasid käsikäes ja seetõttu ühendati ka nooruslik elaan ja entusiasm faktitäpsuse ja suurema üldistusjõuga. Telepildi puhul lummas aga eriti operaatori- ja režissööritöö, mis andis parima tulemuse just nii tantsijate, eriti aga lauljate suurte ja kõnekate plaanide loomisel. Laul ja ilmed ütlesid kõik, ilma kommentaaridetagi. Ehk oli positiivse mulje üheks põhjuseks ka see, et sain esimest korda vaadata laulupidu kirka ja terava digipildi pealt. Võib kinnitada, et eesti noored on telepildis ilusad, reipad, heatujulised, aga samas särab nende silmis ka tõsine teada tahtmise tuluke, nad pole see ajuvaba mass, kellena noori meile pahatihti esitlevad kommertskanalid.\nJääb loota, et noored hääled ja näod rahvusringhäälingu kanaleil tõid vastuvõtjate juurde ka tuhandeid selliseid noori, kes ise seekordsel peol ei osalenud, ei ole ju lauluhäält ega tantsujalga kõigile meist kingitud. Tunnistagem, et peol osalejate seas oli siiski eesti noorsoo vähemus, vaieldamatult tegusam ja tublim vähemus, ent siiski vähemus. Ning just seepärast tuleks ringhäälingumaailmas mõelda üha tõsisemalt sellele, kuidas selliseid rahvast ühendavaid ja ülendavaid sündmusi, seda elujaatavat ja inimesi liitvat positiivset kõrgepinget viia võimalikult enamate omamaiste inimesteni, eriti veel laste ja noorteni. Et traditsioonid edasi kestaksid, kuid ühtaegu ka areneksid ja ajaga sammu käiksid, mitte ei jääks tolmuma ega tuhmuma vaid vanema põlvkonna hõllandusse.\nTegelikult on mure meie noorte maailmapildi pärast igati ajakohane ning just tänastes ajalehtedes on avaldatud ka mõningaid tähelepanekuid ühe värske ajakirjandusmagistri Kristina Veidenbaumi magistritööst "Uudistemagasin kui sotsiaalne ressurss teismelistele. Kvalitatiivne uurimus telesaate "Reporter" retseptsioonist." See uudistemagaisn, mis suvel kannab "Suvereporteri" nime, on vaieldamatult üks populaarsemaid televisiooni uudistesaateid ning selle atraktiivne vorm ja sõnakad saatejuhid veenavad eelkõige noort vaatajat. Ent nagu täheldab ka Kristina Veidenbaum, võib lööv vorm sageli peita endas küsitavat sisu, mitte aidata kaasa meid ümbritseva tegelikkuse mõistmisele, vaid konstrueerib seda tegelikkust ja suhtumisi, surub maailma mudelitesse ja nende kaudu manipuleerib meiega.\n"Kurb kui selline maailmanägemine muutub harjumuspäraseks," tõdeb vastne magister. Vaevalt õnnestuks kunagi muuta kommertskanali hoiakuid, mille tegevust juhib eelkõige siiski aktsionäride kasumihuvi, küll aga saab neile järeldustele tõsiselt mõelda rahvusringhääling, püüdes leida paremat kontakti Eesti noortega. Need pürgimused ei tohiks kunagi langeda efektse pealiskaudsuse lõksu. Laulu- ja tantsupeo ülekanded tõestasid, et seda probleemi on teadvustatud ja töö käib. Jõudu selleks!\nPostitaja: Ummelas kell 11:11 Kommentaare ei ole:\nEesti meediaruumis puuduvad ühtsed tõed\nMeediakommentaar 28. mai 2007\nMaikuu läheneb lõpule ning Eesti elus on pärast kõrgpinges seisukorda saabunud taas mõnevõrra rahulikum periood, mis annab ühtlasi võimaluse rahulikumalt ja analüütilisemalt tagasi vaadata toimunule. Osalt sellesuunaliseks ettevõtmiseks kujunes ka eelmisel nädalal peetud meediaseminar "Meedia ja julgeolek. Kas sõnavabadus on risk?", mille korraldasid Eesti Ajakirjanike Liit ja Europarlamendi infobüroo Eestis.\nTavapäraselt ei leidnud ajakirjanike liidu iseenesest väga menukas täissaali ettevõtmine mingit kajastust suurtes erameediaväljaannetes ega -kanalites. See osutab veelkord, et kui meil praegu kangesti igatsetakse tuua mitte-eestlasi ühtsesse Eesti meediavälja, oleks siiski vist mõistlkum püüda kõigepealt taastada eestikeelse meediavälja elementaarne ühtsus ja üksmeel.\nKui meil tegutseb ikka kaks teineteisega mittesuhtlevat ajakirjanduse eneseregulatsiooni organit - klassikaline ja euroopalikele väärtushinnangutele toetuv Avaliku Sõna Nõukogu - ning ameerikalik omanike vestlusklubi nimega Pressinõukogu, kuidas saab siis üldse kõnelda lähedastest arusaamadest ajakirjanduseetikast ja sõnavabadusest ülepea? Kui ajakirjanike liit püüab kogu oma nappi jõudu kokku võttes tekitada ühsikonnas ja ajakirjanduses diskussiooni meie ühiste väärtuste ja ajakirjanduse põhitõdede üle, elavad väljaandjate ja kanaliomanike ühendused süvenevas varjusurmas ega tegele enam ka eriti ajakirjanike täiendkoolituse, veel vähem asjakohaste avatud seminaride või konverentside korraldamisega. Sellele juhtis eelmainitud seminaril muide tähelepanu ka meie hetke ehk kõige teravapilgulisem ja ütlemisjulgem meediakriitik Tarmu Tammerk.\nKogu sisuline diskussioon avalikkuses usaldust kaotava ajakirjanduse suundumustest jääb toimetuste koosolekuruumide helikindlate seinte varju ning see, mille alusel trükiväljaannete või meediakanalite strateegilisi otsuseid ja hoiakuid ühiskonnas toimuva suhtes otsitakse ja langetatakse, rääkimata aktuaalsetest uudis- või teemavaliku printsiipidest, ei saa kunagi isegi näiteks akadeemilise debati objektiks, rääkimata pidevast ja konstruktiivsest meediakriitikast avalikkuse pilgu all.\nMidagi siiski toimub ja jõuab üsna kaudseid teid pidi avalikkuseni. Eesti Ajalehtede Liidu kodulehelt võime lugeda Pressinõukogu esinaise Eve Rohtla liidu äsjasel üldkoosolekul 17. mail välja öeldud üsna teravat kriitikat, tsiteerin: "Eve Rohtla tõstatas valimiste eel üles kerkinud ajakirjanduseetilise probleemi. Nimelt on mitmed lehed liiga pehmelt suhtunud või lausa eiranud ajakirjanduseetika koodeksi punkti: reklaam ja suhtekorraldusmaterjal olgu auditooriumi jaoks selgelt eristatud ajakirjanduslikust materjalist. Eve Rohtla sõnul diskrediteerib see ajakirjanduse usaldusväärsust. „On taunimisväärne, et ikka veel ilmub Eesti ajalehtedes lugusid ja materjale, mille kohta võib vaid oletada, kas tegemist on arvamusartikli või kinnimakstud poliitilise tekstiga,“ lausus Rohtla.\nTegelikult on täpselt sama probleemiga äsja tegelnud ka Avaliku Sõna Nõukogu juhtumi puhul Heimar Lenk versus ajaleht "Koit", kus ajalehe tegevust tauniti, sest Lengi poliitiline reklaam oli paigutatud arvamusartikli rubriiki ning lisatud sellele pahatahtlik, kuid tõenäoliselt fabritseeritud lugejakirjutis Lengi kohta, mille autorit ei õnenstunudki lõpuks sedastada. Kui see juhtum kogu oma küünilisuses oleks jõudnud suurde ajakirjandusse, küllap oleks Lengi vastu meedias käivitatud klaperjaht saanud ka hoopis teise värvingu.\nKui meil oleks üks ja ainus eneseregulatsiooni organ, mille otsused võiksid olla ühtviisi siduvad kõigi meediakanalite jaoks, siis võiks kõnelda ka mingist lootusest ajakirjanduse kvalitatiivseks arenguks, avalikkuse eest varjatuks jäävate kaasuste lahendused seda kindlasti ei taga. Ka Eve Rohtla väljaöeldu ju tegelikult kinntab, et ka Pressinõukogus mõistetakse niisuguse käitumise ohtlikkust mitte ainult ajakirjanduvabadusele, vaid demokraatiale tervikuna. Miks siis tegutseda eraldi!?\nVarjusurmas on ka Eesti Ringhäälingute Liit, mille ainsaks sisuliseks ettevõtmiseks näib olevat jäänud Kuldmikrofonide väljaandmine ja oma esindaja saatmine ringhäälingumuuseumi ettevõtmistele. Kui vaadata liidu kodulehekülge, siis viimatised päevakorral olevad probleemid on aastast 2003. Teatavasti ka Eesti Raadio ega Eesti Televisioon, ehk siis peatselt tegevust alustav Eesti Rahvusringhääling sellesse liitu liikmesorganisatsioonina ei kuulu. Taas kerkib küsimus, kas poleks meie meediaruum kuidagi terviklikum ja toimivam, kui me suudaks killustumise asemel vahel tegutseda ka üksmeelsemalt, ühiste eesmärkide, näiteks kõrgekvaliteedilisema ajakirjanduse nimel, mis kindlasti vääristaks ka meie ühiskonda tervikuna.\nMinu kommentaari jäägu aga lõpetama Tarmu Tammerki formuleeritud seisukohavõtt, kas kriisiolukorras tegutseda ajakirjaniku või kodanikuna. "Uudisteajakirjanik hoiab alati esikohal ajakirjaniku-mina. Arvamusavaldustes, mis põhinevad ajakirjandustöös saadud materjalil, on samuti esikohal ajakirjanik. Kuigi kriitikud heidavad ette: "Kas sa ei olegi Eesti eest väljas? See info on praegu Eestile kahjulik." Valimiste eel ja ja teistes poliitilise pinge situatsioonides minetab liiga palju ajakirjanikke Eestis oma kutse-eetika nng käitub nii, nagu mitte-ajakirjaniku sisetunne ütleb. Ebaprofessionaalselt."\nVägagi mõtlemapanevad sõnad, mis viivad mind tagasi kunagi aasta eest väljaöeldud oma mõtte juurde, et professionaalsel ajakirjanikul pole mitte ainult õigus, vaid ka kohustus jääda oma tööd tehes alati ajakirjanikuks, ja alles eraisikuna hakata ennast identifitseerima mõne toimetuse või väljaande, aga ka näiteks teatud rahvuse liikmena või riigi alamana. Ajakirjandus ei tohi kunagi muutuda pelgalt võimu eestkõnelejaks.\nPostitaja: Ummelas kell 12:30 Kommentaare ei ole:\nEurovisiooni õudus ja rahvuslik hüsteeria\nTere ja kena uut nädalat! Loomulikult ei saa ma tänases meediakommentaaris üle ega ümber järjekordsest, 52-sest Eurovisiooni lauluvõistlusest, mis seekord peeti meie naaberriigis Soomes. Olgu kohe öeldud, et teleülekanded oli Yleisradio teinud nüüdisaegse tehnikaga kõrgel professionaalsel tasemel, paraku ilma erilise sära ega ka eriliselt meeldejäävate efektideta. Kui nüüd kõrvale jätta Lordi loo video, milles küll oli rohkem kõrgeid leeke ja tühipaljast suitsu kui kaasamõtlema sundivaid ideid.\nTelekontsertide laulude vaheajal esitatud postkaardidki olid niivõrd soomelikult flegmaatilised ja sissepoole pööratud, et kahjuks meie tore põhjanaaber ei suutnud nendega kuidagi kinnistada oma erilisust ega ainulaadsust ühinenud Euroopas. Liiga suur panus oli tehtud mobiilsidele ehk peasponsorile Telia Sonerale ja ka igasugusele ajuvabale talispordile, mis vaevalt ütles kuigi palju selle show suurele vaatajaskonnale peamiselt lumevabas Euroopas. Ja miks üldse banaalne sport, selle asemel et näidata oma riigi tõelise ja väärtusliku kultuuri taset!?\nKa show lisanumbrid, nii poolfinaalis kui lõppvõistlusel tekitasid minusuguses andunud Soome-sõbras tõsiseid küsimusi: kellele ja milleks kogu see ajuvaba sürrealism? Minu jaoks ei seondu Soome kuidagi vahemerelise tsirkusekunstiga ega ka vene balletiga. Lõppkontserdi Apocalyptica-ansambli tšellomuusika oli ju iseenesest ülev ja kaasahaarav, aga seda poleks pidanud rikkuma banaalsete trapetsikunstnike, labaste tuleneelajate ja muu piinlikult kunstliku trikitamisega. Soome, kes on kultuuriliselt alati silma paistnud hea ja väljapeetud stiilitundega, läks seekord kergema vastupanu teed ja püüdis etendada mingit Põhjala fellinilikku absurdi, mis tal kindlasti ka korda ei läinud, sest soomlased lihtsalt pole temperamendilt itaallased, vaid nagu eestlasedki - tõsimeelne metsarahvas, kelle puhul naljatamine muutub piinlikuks higistamiseks.\nLauluvõistlus ise kinnitas veelkord, et Euroopa on sattunud üliemotsionaalsete slaavi kultuuride piiramisrõngasse. Ükski vähegi traditsioonilisem ja harmooniline euroopalik laul ei jõudnud edetabelis mitte kuskile, viimane moodustus nõretava paatose ja lollitava narritamise apoteoosiks. Serbia laulu meloodia pole ju iseenesest halb ja ka esitanud lesbiliste parameetritega neidis laulis küllap vokaalselt kenasti, kuid mis pistmist on kõigel sellel košmaaril üle-euroopalise hitiga!? Rahvuslikus pöördes olevad serblased ei vaevunud isegi teistest eksjugodest erinevalt salmigi laulust esitama inglise keeles. Lulu niiöelda koreograafia tekitas tõsise küsimuse, kas viimased 30 aastat maailma popkultuuri arengus on lihtsalt maha magatud või ignoreeritakse neid teadlikult, mingi serbohorvaatliku kultusmalli järgi. Kõik see oli nii õudselt camp, et see polnud enam isegi mitte camp, vaid lihtsalt maotus. Jumal tänatud, et Eesti vaatajad ei andnud sellisele äraspidisele loole punktigi! Eesti andis aga maksimumarvu punkte hoopis Venemaale, selle teo arutelu nii sisemaiselt kui Balti naabritega jätkub ilmselt veel üsna kaua. Äsjaste sündmuste valgusel tundus selline hindamistulemus küll vähemasti paradoksaalne.\nSiiski oleks Eesti Televisioonil nüüd tõsise mõtlemise koht, kas on ikka mõtet kulutada raha ja väärtuslikke ajurakke koos teiste Põhja- ja Lääne-Euroopa riikidega osalemaks uuel Intervisiooni lauluvõistlusel, kus kiilu löömine Balkani ja postsovjetlike riikide ühisrindesse võib lähiaastail olla päris raske kui mitte võimatu!? Kui lätlased üritasid oma naljaka lauluga innustada itaallasi taas osalema, siis ehk oleks meil otstarbekas pigem järgida Itaalia eeskuju, kes on loobunud sellel karusselil pöörlemast!? San Remo lauluvõistlus on siiski LAULUvõistlus, mitte lokaalpoliitiline ja kambakraatlik tsirkuseetendus.\nLõpuks veel üks märkus siseriikliku meedia viimatisest tegevusest. Eelmisel nädalal ilmus eri lehtedes mitmesuguste rahvuslikult hüsteeriliste tädide ja onude kolumne, milles taas sarjati meie sotsiaalteadlasi ja muidugi ka Juhan Kivirähki, et nad ei suutnud piisavalt ülistada valitsuse tegevust. See meenutas mulle Giordano Bruno kurba saatust, kes põletati tuleriidal, sest ei nõustunud inkvisitsiooni seisukohaga, et Päike pöörleb ümber Maa, mitte vastupidi. Kõk need, kes täna süüdistavad sotsiaalteadlasi ja üldse teadlasi selle eest, et nad kõnelevad ühiskonna-asjadest tõtt, mitte ei püüa lihtsalt võimudele meele järele öelda, tahaksin meenutada sedagi, et omal ajal peeti Nõukogude Liidus nii geneetikat kui küberneetikatki ebateadusteks. Nüüd aga ähvardab rahvusliku hüsteeria laine samal kombel enda alla matta ühiskonnateadused. Piinlik on, kaaskodanikud, selline keskaegne usupimedus!\nPostitaja: Ummelas kell 10:54 2 kommentaari:\nAjalehtede arvamuskülgi valitsevad põhimõttelised küsimused,\n...koalitsiooniläbirääkimisi marginaalsed nüansid\nMeediakommentaar 19. märts 2007\nTere taas! Meediat täidavad juba teist nädalat loodava valitsusliidu läbirääkimistelt läbikostvad üksiksõnumid kui rindeteated, millest enamik on küll nii fragmentaarsed ja käsitlevad marginaalseid nüansse, nii et mingit terviklikku ettekujutust sellest kauaoodatud uuest suunast, mida on pikisilmioodatud, pole lihtsalt võimalik luua. Olen isegi teinud kaks arutelusaadet püüdega osutada neile strateegilistele valikutele ja põhimõttelistele küsimustele, millega neil läbirääkimistel peaks tegelema. Paraku paistab, et mingit terviklikku kontseptsiooni või programmi sealt pole loota, üksnes paberit sajakonna üksikfraasiga.\nKummaliseks muudab olukorra eriti see, et viimastel kuudel on meie ajakirjanduse arvamusveergudel tõstatatud tegelikult vägagi olulisi paradigmaatilisi küsimusi, millele peaks uus valitsus nii või teisiti oma programmiga kaasa kõlama. Näiteks Postimehe arvamuskülgedel küpseb diskussioon selle üle, mis suunas peaks arenema Eesti haridussüsteem, olgu või paari viimase nädala jooksul ilmunuist nimetatud Indrek Neiveldi, Rein Raua ja viimati Kersti Kaljulaiu kirjutisi koos Jaak Aaviksoo ja Andres Keevalliku kommentaaridega. Liialdamata võib öelda, et haridussüsteemi areng ja kvaliteet on ju Eesti arengu tänane võtmeküsimus. Mida oleme seni kuulnud selle kohta koalitsiooniläbirääkimistelt? Vaid seda, et õpetajate miinimumpalk võib tõusta keskmise palga tasemele. Ent mis saab meie ülikoolidest ja tudengkonnast kahanevate põlvkondade taustal, avalik-õiguslike ülikoolide ainelise baasi drastilisest mahajäämusest Euroopa kesktasemega võrreldes, teadus- ja akadeemilise potentsiaali vaiksest kokkukuivamisest?\nVõi David Vseviovi või Martin Ehala äsjased kirjutised Postimehes ja Evi Arujärve sari kirjutisi Eesti Päevalehes, mis keskenduvad meie identiteedi probleemidele keerukate ajaloosündmuste valguses, vajadusele leida kooskõla Euroopaga, millesse nii kangesti tahame kuuluda, kaotamata ga samas oma rahvuslikku väärikust ega isikupära ning ühtaegu tagades oma ühiskonda kuuluvate erineva keele ja kultuuritaustaga inimeste konstruktiivne kooselu. Pronkssõduri teema ühekülgne domineerimine valimiskampaanias on ju pigem teravdanud neid vastuolusid nii ühiskonna sees kui Euroopa taustal. Kuidas sellist kahetsusväärset arengusuunda siiski hakata muutma, ja kas selleks piisab vaid lubadusest hakata venelastele rohkem eesti keelt õpetama, aga samas "keelatud rajatised" kõrvaldada!? Ei tundu just eriti tervikliku ja perspektiivse programmina.\nVõi Toomas Pauli, Enn Vetemaa ja teiste kirjutised inimese õigusest väärikalt vananeda ja surra ehk siis meditsiini ja sotsiaalhoolde sellistest üldhumanistlikest aspektidest, mida kindlasti ei lahenda vaid meditsiinitöötajate kohatised palgatõusud, vaid mis pigem sunnivad küsima, kui humaansetel väärtushinnangutel meie ühiskond ülepea põhineb. Ehk oleks ükskord aeg lõpetada ahnuse ja rahahimu kire õhutamisest või hakata tegelema ellusuhtumise niisuguse muutmisega, mis orienteeritud üksnes nautlemisele, tarbimisele ja elupõletamisele. Miks ei kosta valitsusläbirääkimistelt midagi näiteks kasiinonduse kahjuliku mõju kohta, mille üle on ka juba tükimat aega käinud meie ajalehtede veergudel tõsised ja murelikud arutelud!? Tulumaksu alandamine pigem ahvatleb osa sellest rahast loovutama "ühekäelisele röövlile", nagu kasiinode mängumasinaid on maailmas hakatud tabavalt kutsuma.\nVõi kui kõnelda märksa pragmaatilisematelgi teemadel. Mida oleme kuulnud vastuseks Anto Raukase ja viimati Valdo Randpere asjalikele kirjutisele ajalehtedes selle kohta, et ulmeliste plaanidega tippida meie rannikumeri täis tuulegeneraatoreid, ei lahendata kuidagi lähema kümne aasta perspektiivis kasvavaid energeetikaprobleeme, vaid kiireimas korras tuleks otsustada, mis tuleb paratamatult kahaneva põlevkivienergeetika asemele, et peaksime juba täna näiteks langetama otsuse omamaise tuumajaama ehitamise kohta?! Energeetikaküsimuste arutelul lükati tuumajaama küsimuse arutelu lihtsalt ebamäärasesse tulevikku.\nOlen varem olnud üsna kriitiline osa meie ajakirjanduse võime üle ühiskonnas lahendamist nõudvaid tõiseid probleeme teadvustada. Tuleb aga tunnistada, et just arvamuskirjutised ja eelkõige Postimehe AK-lisa ilmumahakkamine on märgatavalt tõstnud meie avaliku diskussiooni taset ja sisukust. Paraku tundub, et valimiskampaania eufooriast uimastatud poliitikud pole veel sellest aru saanud ega niiöelda ärganud, sest ma pole enam kuude viisi lugenud tipp-poliitikute enda arvestatavaid seisukohti neissamades küsimustes. Seepärast tundubki, et käimasolevate valitsuskõneluste agenda ei vasta enam oma kvaliteedilt meie arvamusliidrite poolt ajakirjanduses kujundatud kõrgetasemelisele diskussioonile ega ühiskonna ees seisvaile tegelikele väljakutsetele. Tahaksin loota, et ma eksin!\nPostitaja: Ummelas kell 13:59 Kommentaare ei ole:\nAjakirjandus: kas vaid negatiivsuse ülistus!? Te...\nOdav propaganda tungib meediasse Tere taas! Hilja...\nRahvusringhääling peab pakkuma noortele alternatii...\nAjalehtede arvamuskülgi valitsevad põhimõttelised ...


Pärnus viskas naine laste nähes koera rõdult alla (video) | Uudised | Koer.ee\nPärnus viskas naine laste nähes koera rõdult alla (video)\nPärnu linna Tulika tänava maja number 14 elanikud olid tunnistajaks jõhkrale loomapiinamisele.\nRõdul õhtupäikest nautinud majanaabrid märkasid, et ühtäkki visati midagi tumedat 4. korruse naaberrõdult alla. Üle rõduääre kiigates tabas neid õudus.\nNende naaber Jelena Hagi oli rõduaknast välja visanud oma kääbuspuudli Jerry. Hoov täitus haleda koerakisaga, vahendas Reporter.ee. Pisike Jerry üritas end püsti ajada, aga saadud vigastused olid liiga julmad. Kõik see juhtus mänguväljakul toimetanud laste silme all.\nKoer visati jõhkralt aknast alla, 10 minutit hiljem tuli perenaine alla, ning peksis oma surevat koera vastu maad. Ühtäkki emotsioon muutus - jõhkard paitas ja musitas oma koera, seejärel taas lahtise käega kloppis koera vastu tagumikku. Õudsat sündmust pealt näinud inimesi tabas šokk - helistati Loomakaitse Seltsi.\nSündmuspaigale rutanud Loomakaitse Seltsi liikmed soovisid toimetada murtud kontidega koera veterinaari juurde, paraku Jerry vigastused olid niivõrd rasked ja koerake kliinikusse ei jõudnudki.\nKairi Vahar Eesti Loomakaitse Seltsist kutsus sündmuspaigale ka politsei, kes julma koeraomanikuga tegeles.\nKoeraomanik Jelena Hagi väidetavalt oma koera tapmist ei mäleta. "Ostsin pudeli kanget Eesti jõhvika veini ja tulin koju. Ma ei tea mis minuga juhtus, olin süüdimatu. Olin akna juures, võtsin Jerry sülle ja lasin käed lahti," ütleb ta. Samuti jääb talle arusaamatuks, miks ta politseijaoskonda toimetati.\n0 #7 simmu ja sirru 2009-10-26 14:59\nnii kahju koertest:sad:\n0 #6 psühholoog 2009-09-30 16:19\nseadus peab olema karmim\nÜks variant on veel see, et naine on vaimuhaige.\n0 #5 beatrice my brand 2009-08-11 22:02\nnii juba küll koertega ei tohi käituda!kui vaatasin seda videot hakkas vaese koera pärast nutt peale kippuma!!:sad:\n0 #4 koerasÃµber 2009-07-28 23:47\nKas keegi ei olegi seda naist veel neljandalt korruselt alla visanud:o\n0 #3 plixs 2009-07-28 16:31\nEesti riik annab veel sellisele väärakale üldkasulikku tööd ma paneks raisa metsa kinni näljutaks surnuks rsk.Ma tapaks sellise haige inimese ära!\n0 #2 Airdog 2009-07-28 16:13\nTõeline vädrjas! Krt, lehm leiab veel õigustusigi ülearu!:sad:\n0 #1 kati 2009-07-26 00:21\nVÄRDJAS , ON SELLE MÕRRA ISELOOMUSTUS SÕNA.VÄRJAS RSK , PÕLEMA PANNA\nkarjajuht kutsika õpetamine köha küüned liigeseprobleemid oksendamine põhjamaised valve ja karjakoerad tiinus


VIDAXL SÖÖGITOOLID 4 TK, PRUUN, EHTNE NAHK, müük, kuulutus 83430489 - Kuldne Börs\nVIDAXL SÖÖGITOOLID 4 TK, PRUUN, EHTNE NAHK\nID: 83430489, muudetud 09:17 24.02.2020\n308,99 € (sisaldab km)\nKöögitoolil on industriaalne madal profiil ning luksuslik pruun värvus, mis sobib suurepäraselt teie kodu mööbliga. Kena ja ergonoomilise disainiga toolid on kvaliteetsed ja toeka konstruktsiooniga. Jalad on vastupidavast terasest, mis lisavad stabiilsust ja on hõlpsalt puhastatavad. Ehtsast kitsenahast pehme seljatugi lisab istumisel optimaalset mugavust. Seda saab kasutada aastaid. Väga lihtne kokku panna. Komplekti kuulub 4 tooli.


Vihula mõis nimetati parimaks ajalooliseks Euroopa hotelliks – Eesti elu | GoodNews\nAvaleht Eesti elu Vihula mõis nimetati parimaks ajalooliseks Euroopa hotelliks\nVihula mõisa meeskond värske auhinnaga Fotod: Dina Kivi\nUnique Hotels hotelliketti kuuluv ajalooline 4* Superior Vihula Mõis pälvis mainekal EHA (European Hotel Awards) auhinnagalal väärika tiitli “Parim ajalooline hotell Euroopas 2020/Historic Hotel of Europe 2020”, mis on väga kõrge tunnustus siinsele turismimaastikule.\n„Vihula Mõis on Euroopa turismimaastikul puhkesihtkohana juba hinnatud tegija, varasemalt on mõisa autasustatud „Parim mõisamajutus 2018“ tiitliga kultuuripärandi säilitamise, julge minimalistliku kujunduse, kõrge klienditeeninduse, innovaatilise köögi, ümbritseva looduse säilimise ning jätkusuutlikkuse arendamise eest,“ selgitas Vihula Mõisa tegevjuht Heigo Vare.\n„Tänavune auhind on väga kõrge tunnustus tehtud jätkusuutliku töö eest ning tõstab terve Eesti, mitte ainult Tallinna, kui atraktiivse puhkusesihtkoha kindlasti veelgi rohkem fookusesse,“ lisas Vare.\nPärast omaniku vahetust 2008. aastal on Vihula Mõis 12 aasta jooksul täielikult taastatud oma endises hiilguses ja ilus ning seeläbi saanud kodumaistele ning välismaistele külalistele saanud armastatud kohaks, kus puhata, pidada pidusid, seminare ja muid koosolekuid.\nMõisa omanikud Olita ja Hans-Henrik Kjølby\n„Auhinnatud restaureerimisprojektis on säilitatud Baltimaade mõisa ajalooline kontseptsioon, arendades samal ajal mõisast Baltikumi esimese täisteenindusega mõisakuurorti, kultuurikeskuse ja olulise turismimagneti,“ selgitas Vihula Mõisa omanik ja juhatuse liige Hans-Henrik Kjølby. „Samas jätkame arendustöödega veelgi – restaureerimine jätkub ja 2020. aasta kevadeks lisandub juurde 8 luksulikku tuba ning mõisa väärikusele kohane 700m² suurune kaasaegne ujula- ja saunakeskus.“\nEsimene kirjalik viide Vihula mõisa kohta pärineb 1501. aastast, mil Vihula (Vyoll) mõis kuulus parun Hans von Lodele. Taanist pärit von Lode perekond kuulus Eesti vanimate aadliperekondade hulka. 1703. aasta septembris, Põhjasõja ajal (1700-1721), laastati ja põletati nii mõis kui ka selle ümbrus. 19. sajandi alguses Vihula omanikuks Alexander von Schubert. Vihula ehitati tänapäevasel kujul üles von Schubertite ajal. Peamiseks sissetulekuallikaks von Schubertite ajal oli piiritusetootmine ja puidumüük.\nVihula Mõis oli 19. sajandil Eesti üks suuremaid ja edukamaid mõisaid. Tänapäeval koosneb mõis kahest peahoonest ja 25 ajaloolisest ning renoveeritud hoonest, mis on ümbritsetud 50 hektari suuruse kauni pargiala ja metsaga. Mõisa ajaloolistes hoonetes on 75 luksuslikku tuba ja sviiti, Vihula Mõisa restoran, Kaval Antsu Kõrts, Vesiveski kohvik, kaasaegne konverentsikeskus ja öko – SPA. Lisaks pakub mõis suurel hulgal banketi-, kultuuri-, spordi- ja vaba aja veetmise võimalusi, sealhulgas meeleolukat mängu Baltimaade suurimal minigolfirajal, Vesiveski ja Viinamuuseumi külastust, uunikum autode näitust, kontserdilava ja palju muud.\nUnique Hotels on Eesti hotellikett, mis opereerib viit hotelli – taskukohaste hindadega City Hotel Tallinn, ärihotelli Kreutzwald Hotel Tallinn, kaasaegset Centennial Hotell Tallinn, ajaloohõngulist butiikhotelli von Stackelberg Hotel Tallinn.\nLisateavet leiate mõisa kodulehelt www.vihulamanor.com ja www.uhotelsgroup.com või võtke ühendust:\nHeigo Vare, tegevjuht: heigo.vare@uhotelsgroup.com või Hans-Henrik Kjølby, juhatuse liige: henrik.kjoelby@viahansaborealis.com\njärgmine Uuringu kohaselt on Tallinna elanikud oma eluga rahul


Millal sul viimati elektrik käis? Eesti elanike elektriohutusalane käitumine jätab soovida - Kodu\nMillal sul viimati elektrik käis? Eesti elanike elektriohutusalane käitumine jätab soovida\n27. september 2020, 9:31\nPäästeameti andmeil on tänavu elektrist alguse saanud juba 164 hoonetulekahju, mis sunnib alanud küttehooajal taas meelde tuletama elektriga seotud ohte. Käesoleval aastal on Eestis süttinud 12 hoonet elektriseadmete vale kasutamise tõttu, 45 tulekahju sai alguse elektriseadmete rikkest ning 104 tulekahju põhjuseks oli rike hoone elektrisüsteemis.\nEesti Energia Eesti turu juht Jaak Jõgi paneb südamele, et järgmiste traagiliste tulekahjude ärahoidmiseks tuleb igaühel veenduda, kas kodune elektrisüsteem on ohutu kasutada või kas on märgata ohtlikke olukordi, mis võivad viia suuremate õnnetusteni. Tema sõnul on sageli ohu allikaks vananenud elektrisüsteemid, pikendusjuhtmed või nn vargapesad, millega üritatakse töös hoida võimsaid elektriseadmeid.\n«Enne elektripuhurite ja -radiaatorite kasutuselevõttu tuleb tähelepanu pöörata kogu elektrisüsteemi seisundile. Vanemates hoonetes võib elektrisüsteem olla ajale jalgu jäänud ning juhtmestik ei pruugi olla mõeldud kaasaegsete seadmete suurt võimsust läbi laskma. Kui juhtmestiku läbilaskevõime pole kuigi suur, tekib ülekoormuse ja ülekuumenemise oht ning halvimal juhul võib aset leida põleng,» selgitab Jõgi.\nUuringufirma Nielseni tänavuse uuringu põhjal on vaid igal kolmandal Eesti elanikul kodus vähemalt üks tulekustutusvahend ja vaid pool vastanutest tõmbab pikemaks ajaks kodust lahkudes seadmed elektrivõrgust välja. Lausa 59 protsenti vastanutest tunnistas, et kodus pole kunagi käinud elektrik elektrisüsteemi kontrollimas.\n«Kuitahes hoolikas ka ei ole, kõiki õnnetusi ennetada ei õnnestu ning meie jaoks on murettekitav ka fakt, et ligi pool Eesti kodudest on kindlustamata. See tähendab, et ilma kindlustuskaitseta tuleb õnnetusjuhtumi korral kulud ise katta, mis võib paljudele üle jõu käia. Hoonetulekahjude keskmine rahaline kahju oli mullu 12 590 eurot,» lisab Jõgi.\nSoovitus on elektrikütte kasutuselevõtu vajaduse ootamatul tekkimisel kutsuda elektrisüsteemi üle vaatama asjatundlik spetsialist, kes annab nõu ning teeb vajalikud elektritööd turvaliselt ning läbimõeldult.\n«Kõik elektrisüsteemid vananevad ajas, seega on korraline ülevaatus igal juhul õigustatud. Lisaks tuleb ka igapäevaselt käituda elektriga ohutult, hoolitseda tulekustutusvahendite olemasolu eest ning täiendava südamerahu saamiseks võiks oma kodu kahjude vastu kindlustada,» märgib Jõgi.


Fotod: viis eesti kodu, mis meenutavad pigem uhket lossi kui elumaja - Kinnisvara - Kodustiil\n15. august 2017, 19:35\nUhke kodu Tammede alleel\nKuuetoaline puitmaja asub Rannamõisas ja on juugendarhitekti Jaques Rosenbaumi projekteeritud ja 1911. aastal ehitatud suvemõis. Nõukogude ajal olid see maja ja Rannamõisa ala laiemalt kasutusel Balti Merelaevastiku pioneerilaagrina, mis oli avalikkusele suletud ala. Nüüd on aga hoone kasutuses elumajana ja ootab endale uut omanikku. Rohkem infot maja kohta SIIN.\nPrivaatne maja Nõmmel\nHoopis teistsuguse stiiliga, kuid siiski väga uhke torniga maja asub Nõmmel. Tegemist on lossiliku fassaadiga kivimajaga, mille on projekteerinud Tähetorni hotelli arhitekt Nikolai Jakobishvili. Hetkel on majast müügis üks osa, milles paikneb lausa seitse tuba. Vaata lähemalt SIIT.\nPuurmani vallas paiknev Kursi jahilossis on kaksteist tuba. Tegemist on majesteetliku mõisahoonega aastast 1890, mis algselt kuulus krahv Manteuffelile. Kuus aastat tagasi sai jahiloss aga täielikult renoveeritud ning selle käigus säilitati võimalikult palju mõisa ajaloolist hiilgust. Vaata jahilossi lähemalt SIIT.\nTorniga maja Mustlas\nMustla alevikus Mulgimaal on müügis selle väikekoha sümbol - torniga maja. Majal on kirev ajalugu: selles on olnud pank, hulk kauplusi, kontoreid, toitlustusasutusi, kortereid jne. Samas majas on filmitud ka mitmed stseenid filmist «Vanad ja kobedad saavad jalad alla». Praegu ootab aga torniga maja uut peremeest, kes taastaks hoone endises toreduses ning annaks talle uue hingamise. Vaata maja kohta lähemalt SIIT.\nStiilne maja Nõmmel\n1914. aastal lasid omanikud endale projekteerida arhitekt Ernst Kühnerti poolt vahvärkstiilis suveresidentsi. Tegemist on huvitava hoonega, mille müüdav osa koosneb kolmest eluruumist, verandast, esikust, köögist, sahvrist, vannitoast ja keldrikorrusel olevatest ruumidest. Vaata kodu lähemalt SIIT.\nUhke maja Nõmmel / www.kv.ee


PM: Väikeinvestor pääseb kinnisvarafondile ligi - Äripäev\nPM: Väikeinvestor pääseb kinnisvarafondile ligi\n19. mai 2006, 07:48\nÜlo Toomsalu 19. mai 2006, 07:48\nValitsuses eile heakskiidu saanud investeerimisfondide seaduseelnõu lubab luua Eestis kinnisvarafonde, mille osakud oleks kättesaadavad ka väikeinvestoritele.\nRahandusministeeriumi hinnangul pääsevad praegu kinnisvarafondidele ligi peamiselt vaid kindlustusfirmad ja pensionifondid ning jõukamad erainvestorid. Investeerida kinnisvarasse saab ka seda otseselt ostmata, kuid selleks vajalik kapital peab olema suhteliselt suur. Ühtegi kinnisvarafondi investeerimisfondina Eestis veel ei ole, kirjutab Postimees.\nLisaks loodab ministeerium, et kinnisvarafondid aitavad pidurdada eluasemete hinnatõusu. Väikeinvestorile avatud fond aga paneks tema raha hoopis äri- või tootmispindade arendusse, loodab ministeerium.\nHansapanga investeerimistoodete osakonna juhataja Art Lukas lausus, et neil on tulekul ka kinnisvarale suunatud investeerimisfond. 'Meil on natukene kogemust aktsiafondiga, mis on suunatud kinnisvarafirmadele, ja tahaksime seda pakkuda klientidele õige pea,' lausus ta.\nLukas lisas, et riskide hajutamiseks hakkab fond tegutsema üle Ida-Euroopa.\nKinnisvarafondi üheks eripäraks on see, et kuigi osak on vabalt kaubeldav, siis raha kättesaamiseks kulub vähemalt kuus kuud. Samas viitavad asjatundjad, et investeering kinnisvarafondi on küllalt usaldusväärne.


Kuidas arendada meie ülikool koostöökooliks?\nValdo on Püh Okt 10, 2010 8:27 pm\nAvatud ruumi rühmatöö koond 8.oktoobril TÜ peahoones ühe talguja pilgu läbi\n1.Koostöökooliks saamise eelduseks on reaalne koostöö tegelike probleemide lahendamisel erinevatel tasemetel:\nB.Ülikool-teised ülikoolid (meil ja mujal)\nD.Rektoraadi ja üliõpilaskonna vahel\nE.Teaduskonna juhtide ja üliõpilaskonna vahel\nF.Teaduskonna õppejõudude vahel\nG.Õppejõudude ja üliõpilaste vahel\nH.Üliõpilased omavahel õppetöös ja õppetööväliselt\n2.Rühm valis lähenemise suunaks liikumise üliõpilaste koostööst erialases õppetöös ülikoolide vahelisele koostöö poole. Lähenemise algpunkt – koostöö erialase õppetöö raames - määras ilmselt kogu järgneva ideede genereerimise põhisuuna. Põhiliselt keerlesid mõtted selle ümber, kuidas ka kõigil järgnevatel koostöö tasemetel teostada ennast kui omandatava eriala esindaja.\n3. Erialase õppetöö raamides annavad koostöövõimalusi reaalsete praktiliste ülesannete lahendamine, mis eeldavad ülesannete jaotamist osaliste vahel. Heaks alguseks koostööoskuste omandamisel on praktikumide ja seminaride selline, tööjaotuslik korraldamine.\n4.Ühisprojektide teostamine. Projektide väljapakkujaiks võivad olla õppejõud, ülikoolivälised ettevõtted või organisatsioonid ( vastavate andmebaaside loomine ja rakendamine on ka ise koostöökool) ja ka üliõpilased ise.\n5. Kollektiivse mõttetegevuse vormide ja meetodite omandamiseks vastavate praktilise suunitlusega erikursuste , sh ka e-kursuste süsteemi käivitamine .\n6. Õppejõudude ja üliõpilaste koostöö. Erinevate stuudiumi astmete üliõpilaste (magistrantide, doktorantide) kaasamine koostöösse. Nt vanemate astmete poolne nooremate konsulteerimine, nende teatud tööde hindamine, vastuvõtuvestlustel osalemine jne\n7.Teaduskondade nõukogude, rektoraadi ja üliõpilasesinduste efektiivseks siuliseks koostööks ei piisa senisest üliõpilaskonna esindajate juhuslike ettepanekute ärakuulamisest. Ettepanek: Käivitada iga-aastased mitmepäevased (nt nädalalõpu) Ülikooli Koostöö Suvekoolid, milles ülikooli juhid, õppejõud ja üliõpilased üheskoos kavandavad koostööd eelseisval aastal ja pikemas perspektiivis. Ülikoolil on ka endal suvekoolide korraldamise kogemusi. Koostöö suvekoolidel võiks taaselustada ülikoolis 80ndatel aastatel alguse saanud oma , mitmepäevaste eesti mõttetalgute formaati ja kasutada ka nt R.Steineri koolkonna aastakümneid edukalt kasutatud meetodeid.\n8. Eesti ülikoolide üliõpilaste sellise koostöö käivitamiseks, kus erinevate erialade üliõpilased saaksid koos genereerida ideid mitmesuguste praktiliste probleemide lahendamiseks, pakuti välja idee: Tartu Ülikool võiks olla initsiaatoriks ülikoolidevaheliste interdistsiplinaarsete ideedegeneraatorite korraldamisel. Need oleksid regulaarsed innovatiivse keskkonna e loovuse õhtud, mille korraldamist võiks toetada ka Tartu Teaduspark.\nJüri Ginter on Püh Okt 10, 2010 11:42 pm\nrohkem materjale sel teema vt https://talgujad.forum.co.ee/talgujate-logiraamat-mis-teoksil-f11/korghariduspoliitika-t274.htm#701


Fookuses: kas Eestis leidub kedagi, kes sunniks sotsiaalministeeriumit seadusi täitma? • Objektiiv\nArvamus » Fookuses: kas Eestis leidub kedagi, kes sunniks sotsiaalministeeriumit seadusi täitma?\nSotsiaalministeeriumi asekantsler Rait Kuuse rääkis eelmisel nädalal ERR-i uudisteportaalile, et ministeerium ei plaani hasartmängumaksu laekumistest ebaseaduslikult eraldatud raha üheltki organisatsioonilt tagasi küsida, ega toetuseid peatada. Ühtlasi pole sotsiaalministeeriumis plaanis algatada ka teenistuslikku järelvalvet.\nMe oleme jõudnud absurdi tippu, kui üks Eesti Vabariigi ministeerium, nimelt sotsiaalministeerium, rikub päise päeva ajal seadusi ning vilistab rahandusministri nõuetele, mis kutsuvad seaduserikkumist lõpetama ning rikkujaid vastutusele võtma, tõdevad saate “Fookuses” autorid Vooglaid ja Järvi.\nKüsimus on seda aktuaalsem, et vabariigi valitsusel on oma enda seadusest tulenev kohustus valvata muu hulgas ministeeriumite tegevuse seaduslikkuse ja otstarbekuse üle ning korraldada teenistuslikku järelvalvet.\nSildid homopropaganda riiklik rahastamine homoühing https://vimeo.com/395431904 Marika Priske Riigikontroll Sotsiaalministeerium sotsiaalminister


Mustikad ja mustikad on nende tervendavate omaduste tõttu väga populaarsed. Mõlemad on sarnased, kasulikud, kuid nende omadused on erinevad.\nMustikad ja mustikad: marjade võrdlus\nMetsik mustikas ja mustika viljad - tõeline leid. Kauplustes müüakse peamiselt Kanadast pärit aretajaid kasvatatavaid aiasordi. Nad on looduslike taimedega sarnased koosseisu ja omadustega ning toovad samu eeliseid. Harilik mustikas (Vaccinium myrtillus) aias praktiliselt ei kasva. Turgudel ja võrgupoodides pakutavad seemikud on täiesti teistsugused taimed, mis on tingitud Ameerika kõrge kvaliteediga mustikate (Vaccinium cyanococcus) valikust. Selle omadused sarnanevad metsa viljadega.\nVõite eristada mustikad või mustikad puuviljade võrdlemise teel. Mustikas on väiksem, kaaluga kuni 1 g, mida iseloomustavad värvitud tumedad ained - antotsüaniinid, intensiivne, eriti atraktiivne maitse magusate hapetega. Mustika puuvilju tunnustavad nende heleroheline tihe, lihav pulp ja värvitu, vesine mahl. Nad on hapukesed, neutraalse ja peenema maitsega, kuid on ka magusad, natuke hellitavad.\nFotol on selgelt näha, kuidas mustikas erineb mustikast.\nHoiatus! Mustika mahl jätab nahale märgi, aga ka halvasti eemaldatud kangad.\nLooduses eelistavad mõlemad taimed külma ja mõõdukat kliimat, leiduvad metsades ja märgalades. Mustikad on väikesed, kuni 40 cm, rohelised, painduvad võrsed, mida võib näha ainult marjadest. Ta kasvab okaspuudes, sageli männimetsades. Mustika põõsad on kõrgemad kui 0, 5 m, mõnikord tõusevad nad 1 m kõrgusele, klaveritesse kogunevad hõbedased võrsed, marjad. Kasvage avatud aladel ja leidub Kaukaasias. Lehed on munarakud, sarnased, sest mõlemad põõsad kuuluvad samasse perekonda - Heather.\nMustikate ja mustikate marjad on esmapilgul keerulised algaja eristamiseks. Kuid igaühel neist on oma omadused, isegi välimuselt - ühe ja teise nahk on kaetud sinakate õitega, erinevus on värviline. Mustika puuviljad on ümmargused, sarnased tumeda sinise, peaaegu musta palliga. Mustikas - hallikas-sinine, suur, kuni 12 mm, kaaluga 1 g, veidi piklik.\nFoto: mustikad ja mustikad erinevad naha värvi poolest.\nErinevus mustikate ja mustikate vahel\nOn huvitav võrrelda mustikad ja mustikad vitamiinide koostises ja koguses.\nAined 100 g tootes\nBioloogiliselt aktiivsete ainete sisalduse erinevus on üsna väike. Põõsaste viljad on rikkad vitamiinide, mineraalide, aminohapete, kiudainete, pektiinide poolest. Erinevate rühmade vitamiinide (C, PP, B, A, K marjad) sisaldus on ligikaudu võrdne, kuigi on mõningane erinevus mustika puuviljade koostise kasuks.\nMustikate ja mustikate vaheline erinevus kui foto näitab - paberimassi värvus.\nMustikate ja mustikate tervendavad omadused sõltuvad mitte ainult vitamiinide kättesaadavusest, vaid ka muudest komponentidest. Mustika puuviljad on rohkesti happeid - askorbiin, õun, nikotiin, äädikhape, oksaalhape. Sisaldab vähe rauda - 0, 8 mg, kuid sellises vormis, mis organismis täielikult imendub. Mustikas on tuntud oma unikaalse kõrge mangaanindeksi poolest - 0, 336 mg, see on tema erinevus teistest looduslikest ja kasvatatud taimedest. See element on süsivesikute ainevahetusprotsessides hädavajalik.\nMustikate ja mustikate kasulike omaduste võrdlus\nMarjad on tervisele kasulikud ja keha tugevdamiseks on vaja kasutada nende kogumise perioodi. Mustikad erinevad mustikate omaduste ja mõjude poolest, kuigi mõlemad puuviljad annavad erakordselt positiivse toonilise efekti.\nOma omaduste tõttu on populaarsed mustika puuviljad ja nende tooted. Neid kasutatakse:\ntugevdada südame-veresoonkonna süsteemi, sealhulgas hüpertensiooni;\nparandada soolte ja kõhunäärme toimimist;\nstimuleerida ainevahetust ja vähendada veresuhkru taset;\nnormaliseerida aju aktiivsust mälu parandamise ja kontsentreerimise valdkonnas;\nvähendada silmade pinget arvuti töötamisel;\nkui põletikuvastane ja antidisenteriaalne aine;\naneemia korral ja immuunsuse suurendamiseks.\nPektiinid ja antotsüaniinid aitavad kaasa toksiinide kõrvaldamisele, toetavad närviühendusi, seetõttu soovitab toitumisspetsialistid, onkoloogid ja gerontoloogid marju oma patsientidele.\nKuid mustikat ei ole võimalik süüa üksi, sest need võivad põhjustada allergiat, soole ärritust ja lihasfunktsiooni.\nTähelepanu! 500 ml mustika mahla igapäevaseks kasutamiseks taastatakse eakatel mälufunktsioonid.\nMustika puuviljade koostise iseloomulik tunnus on suur hulk askorbiinhapet ja antioksüdante. Paljud peavad neid marju silmahaiguste ja väsimusega, mis toetavad võrkkestat. Lisaks toodavad nad nendel põhinevaid ravimpreparaate.\nOn kindlaks tehtud, et mustika puuvilju näidatakse:\nkardiovaskulaarsete haiguste ja eriti ateroskleroosi ohuga;\nGI häire ajal;\npuhastama toksiinide keha aneemia ja madala immuunsusega;\nnagu vähktõve ennetamine;\nnakkushaiguste või katarraalsete haiguste korral.\nMarju kasutatakse antibiootikumina naha põletuste või haavandite raviks, urolithiasis kasutatavas traditsioonilises meditsiinis.\nOn vastunäidustusi: krooniline kõhukinnisus ja kõhunäärme ja kaksteistsõrmiksoole haigused.\nMilline marja on tervislikum: mustikad või mustikad\nOn üldtunnustatud seisukoht, et mustikad on kasulikumad kui mustikad. Nende omaduste vahel on väike erinevus. Samal ajal küllastavad vitamiinivili keha kasulike ainetega ja suurendavad selle kaitset:\nMustika puuviljad on paremad tervete silmade säilitamiseks, kuigi mustikad aitavad samuti kaasa nägemise tugevdamisele;\nviimased on vanemate inimeste jaoks hädavajalikud, et parandada mälu ja mõtlemise protsesse ning normaliseerida soole funktsioone.\nErinevus marjade kasvatamisel\nMustikate ja mustikate vaheline erinevus on võime aedades juurduda. Mustika Euraasia taimed vajavad eritingimusi, mida on peaaegu võimatu täita. Põhja-Ameerika taimedest saadud aiapõõsad. Mõlemad liigid tuleks istutada avatud aladele või kerge penumbra, happelistele muldadele ja hoolitseda avade äravoolu eest.\nMustikate kasvatamise tunnused\nKevadiste seemikute ostmisel valivad nad varased ja keskmised sordid, sest hiline küpsemine ei pruugi meie tingimustes küps. Põhjapoolsetele aladele sobivad sobivad kurnatud põõsad. Pöörake tähelepanu sordi maitsele.\nmaandumisel ei ole võimalik lisada tuhka ja sõnnikut, väetada mineraalidega;\nvesi õitsemisfaasis ja munasarjade moodustumine;\npristvolny ringi multši turvas, tamme lehed, nõelad.\nKuidas kasvatada mustikaid\nValitakse mustika seemikud, keskendudes põõsaste kõrgusele, marjade suurusele ja suhkrusisaldusele, valmimisajale. Kasvamisel järgige neid nõuandeid:\naukude vaheline kaugus on kuni 1, 5 m;\nRegulaarne kastmine on hea põõsaste arengu eeltingimus;\ntoidetud mineraalidega, ilma orgaanilise.\nMustikate ja mustikate saagikuse ja kogumisaja võrdlemine\nAedapõõsad on viljakad, annab kuni 7 kg ühe taime kohta. Puuviljad koristatakse juuni lõpus sügise alguseni, purustatakse iga nädal.\nSee on oluline! Mustikate põõsaste marjad ei tõmba varre maha, vaid pööratakse hoolikalt nende terviklikkuse säilitamiseks.\nMustikas puuviljad, olenevalt sordist, valmivad juuli lõpu ja sügise keskel. Laagerdunud, kaaluga 10-25 g, omandab sinakas-sinise tooni. Kuid nad ei pea kohe ära rebima. Oodake veel 5-10 päeva, et puuviljad hakkaksid suhkrut koguma ja pehmendama, eemaldage kuivalt. Esimene saak tarbitakse värskelt ja hiline saagikoristus on lubatud töötlemiseks.\nMarjade ladustamise, töötlemise ja transpordi erinevused\nVärskeid mustika puuvilju säilitatakse poolteist kuud nullilähedastel temperatuuridel. Mustikas sellistes tingimustes talub 15 päeva. Kandke puuvilju väikestesse kastidesse, volditud kolme või nelja kihina. Mõlemat liiki marju külmutatakse või kuivatatakse, kasutatakse erinevate toorikute ja täidiste jaoks.\nNäpunäide. Meditsiinilistel eesmärkidel sobivad mõlema taime lehed.\nMustikad ja mustikad on tervisele väärtuslik, nende omaduste vahel on väga väike erinevus. Aedikultuuridel, mis erinevad metsikutest taimedest, on sarnased tervendavad omadused. Kasvavate põõsaste nõuandeid järgides saate vitamiinimarju enda tarbeks.\nMis eristab mustikad mustikast © 2017 - Veebruar 2021


Kõige sagedamini võetakse väikelaenu kodu remondiks või sisustamiseks - Kukkur - Swedbanki blogi\nTriin Jalakas 12.04.2019\nTarbimislaenude võtmine on olnud Eestis ja Lätis viimastel aastatel stabiilne. Leedus on aga toimunud märkimisväärne kasv. Keskmine tarbimislaenu võtja Eestis on 42-aastane linnaelanik, kes laenab 2000 eurot kaheks aastaks. Balti riikides on keskmine tarbimislaenu summa madalaim Lätis (1700 eurot) ja kõrgeim Leedus (2100 eurot), mis tähendab, et võrreldes Lätiga laenatakse Leedus ca 25% suuremaid summasid. Laenamise kiire kasv Leedus on seotud kiire majanduskasvuga ja tugeva tarbija kindlustundega. Samas kui võrrelda inimeste sissetulekuid, siis Eestis on tarbimislaenu võtja keskmine sissetulek tunduvalt kõrgem kui Lätis ja Leedus – Eestis 1125, Lätis ca 900 ja Leedus ligi 750 eurot.\nEestis ja Lätis võetakse väikelaenu keskmiselt kaheks aastaks ja Leedus kolmeks aastaks. Samas tagastavad meie lõunanaabrid laenu sagedamini ennetähtaegselt. Lätis on üle 70% ja Leedus pea 85% lepingumuudatustest seotud laenu ennetähtaegse tagastamisega, Eestis on see vaid ligi 30%.\nInimesed hindavad paindlikke digilahendusi ja kasutavad neid üha aktiivsemalt. Eestis on 97% väikelaenulepingutest sõlmitud interneti- või mobiilipangas. Kliendid saavad oma laenulepingut mugavalt hallata ning teha vajadusel muudatusi otse internetipangas, näiteks muuta maksekuupäeva või vahetada teeninduskontot. Lisaks saab alates märtsikuu lõpust internetipanga iseteeninduses tagastada väikelaenu jääki ennetähtaegselt või teha osalisi tagasimakseid teenustasuta.


Inimeseks olemise kunst. Intervjuu Aleksandr Ivaškevitšiga – Ajakiri KITARR\nKristo\t18. okt. 2021 333 Views\nAleksandr Ivaškevitš on näitleja, tantsija, muusik ja fotograaf, kelle elus toimub lakkamatult midagi loomingulist. Selle aastanumbri sisse mahub veel üks oluline hetk, nimelt ilmub detsembrikuus plaat „Unustusse vajunud päev“, mis on omamoodi vormistus aastatepikkusele koostööle kitarrist Kristo Käoga. Sellel plaadil kõlab vene autorilaul, samuti luuleread tuntud vene poeetide sulest.\nMeie vestluspäeval paistab päike, käes on kuldse sügise viimased päevad ning õhus heljub helget nukrust. See kõik harmoneerub mingil moel ka lähiajal valmima plaadi meeleoluga.\nTekst ja tõlge vene keelest: Hele-Mai Poobus\nAleksandr, millest see plaat räägib?\nAegade algusest saadik on inimesi puudutanud teema üksindusest, vajadus mõistmise ja armastuse järele. Tänapäeval see mitte ainuüksi ei puuduta, vaid see vajadus on lausa karjuv – olla loodusega kooskõlas, mõista oma hinge, mõista teist inimest. Plaadil olevad laulud ja luuleread on valitud südame sunnil. Inimeseks olemine saab alguse hingest ja on viimane aeg selle juurde tagasi pöörduda.\nKas mäletate, millal esimest korda laval publiku ees laulsite?\nTõenäoliselt oli see 2002. aastal, kui Vene teatris tähistati kontserdiga Georg Otsa 82. sünniaastapäeva. Ei, siiski varem. Meenub Glenn Milleri „Moonlight Serenade”, mille omandamisel aitas mind Anne Adams ja mida esitasin laeval varieteeprogrammis. Päris esimest korda elus laulsin aga 7-aastaselt muusikakooli sisseastumiskatsel, „Laulu karudest“ («Песенка о медведях») filmist „Kaukaasia vang“ õpetas mulle selgeks minu õde. Tulles tagasi Georg Otsa juurde, siis tema mälestuskontserdil laulmine oli vapustus nii minu enda kui mõnes mõttes ka vaatajate jaoks. Ma pole laulja, eriti kui veel mõelda, kes oli Georg Ots ja kes olen tema kõrval mina! Kuid ma valisin esitamiseks Eduard Kolmanovski laulu „Elu, armastan sind“ («Я люблю тебя, жизнь»), sest mõistsin, millest see laul räägib. See polnud mitte selline pidulik-õõnes marss, vaid inimese sisemonoloog. Praktiliselt võttes ma ei laulnud, pigem oli see muusikaline mõtisklus.\nMis assotsieerub Teil esimesena sõnaga „autorilaul“?\nMinu kitarr, mille leidsin kapist, kuhu olid selle jätnud minu õe sõbrad. Õppisin ära kolm põhiakordi, hiljem septakordi, siis barrè-võtte, laulsin lihtsaid hoovis kuuldud lorilaule. Bardimuusika on laul kitarri saatel nö kodustes tingimustes. Kuigi ka meil oli kodus bardide plaate, hakkasin ma neid teadlikult kuulama hiljem. Mis on oluline? Olulised on sõnad, nende mõtestamine. Just sellel Georg Otsale pühendatud kontserdil mõistsin esimest korda, mida see tegelikult tähendab. Meloodia peaks kuulaja jaoks avama mõtte kui õie, kõige tähtsam on sõnum, mitte lihtsalt ilusti võetud noodid.\nAleksandr Ivaškevitš ja Kristo Käo 2021. Foto: Nikolai Alhazov\nKuivõrd on selline luule- ja muusikamaailm olnud Teie elu osa?\nLuule ja muusika kasvavad inimese hinges elukogemusega. Poeesia avaneb siis, kui su hing õpib tajuma. Nägin küll 13 aastaselt Robert Roždestvenskit televiisoris oma luulet lugemas, see jäi mulle meelde, kuid alles aastaid hiljem, sattudes internetis uuesti tema luule peale, suutsin seda ka mõtestada. Teda peeti selliseks nõukogude kommunistlikuks luuletajaks, kuid tegelikkuses oli ta imeline, hämmastav lüürik. Et mõista ja avastada enda jaoks poeesiat, teatrit, klassikalist muusikat, on vaja kulutada aega ja mitte igaüks pole valmis pühenduma. Tänapäeva maailmas tõmbab inimesi rohkem mugavuse poole, hingelisi üleelamisi tõrjutakse eemale, seetõttu visatakse ühes pesuveega sageli ka laps välja.\nMida on neil lauludel öelda kaasaja inimesele, on nad üldse vajalikud?\nNad on hädavajalikud. Tarkovski on öelnud: „Kunst on inimese igatsus täiuslikkuse järele“. See on see, mis mind huvitab. Ma ei taha näidata, millises kloaagis me elame, vaid vastupidi, püüdlen selle poole, et aidata inimestel tõusta igapäevaraskusest kõrgemale. Need laulud tuletavad inimesele meelde, et hing peab vaeva nägema. Seda pole öelnud mitte mina, vaid Boriss Pasternak. Elu on pidev töö, vaev, kuid paljud peavad selle all silmas orjamist – miks ma pean, ma pole kohustatud jne. Oled küll. Kui sa sündisid, siis pead. Mitte midagi ei teki iseenesest, ilma et sa endasse kaevuksid. Kui sa ei külva, siis ei saa midagi ka võrsuda.\nMillised poeedid-bardid olid Teie jaoks märgilised?\nBulat Okudžava, tema on kõige alguses, bardide isa. Ja Vladimir Võssotski. Nad on ajatud, nende mõõt on teine, nad on justkui meie kohal, mitte meie keskel. Neis puudub sootsium, isegi dramaatiliste laulude fookuses on inimlik, mitte ühiskondlik tragöödia. Mul oli vahepeal idee esitada neid laule teises arranžeeringus, orkestriga, et inimeseid kuuleksid selle muusika ja teksti ilu kogu oma täiuses.\nAleksandr Ivaškevitš 2021. Foto: Nikolai Alhazov\nMiks annate plaadi välja just nüüd, mitte ei teinud seda juba varem?\nHakkasin luuletusi lugema ja publiku ees kitarri mängima küllaltki hilja. Esimene avalik katse oli Chris de Burghi hällilauluga, esitasime seda 2008. aastal koos kitarrist Oleg Davidovitšiga Vene teatri 60. sünnipäevakontserdil, mis oli mingis mõttes järjekordne pea ees vette hüppamine. Tahtmine oli suur, istusin maha ja õppisin akordid selgeks, sealt sai tegelikult kõik alguse… Plaan anda välja plaat oli ammu olemas, aga kuidagi kujunes nii, et jõudsime selle idee realiseerimiseni alles nüüd. Saabus õige aeg, võiks isegi öelda, et kätte jõudis viimane hetk.\nKuidas sündis plaadi kandev idee, selle läbiv teema?\nMa olen näitleja, kes töötab teatris. Ma näen inimesi saalis, ma tunnetan nende reaktsioone, teemasid, mis neile korda lähevad. Samuti näen ma, mis toimub praegusel ajal nende väärtustega, mis on mulle olulised ja mida ma hindan – südamlikkus, sõprus, väärikus, au. Need mõisted on muutunud kuidagi arhailiseks, naeruväärseks. Kellele seda vaja on Aga on! Ilma nendeta muutuvad inimesed lihtsalt tarbijateks, õigem oleks isegi öelda, et neid kasutatakse ära. Millega me siit elust lahkume? Selle emotsionaalse pagasiga, mida oleme elu jooksul enda sisse kogunud. Kui põhilise pagasi moodustab hinnangulisus, see, kui palju ma teenin, millise televiisori või iPhone’i ma endale osta suudan, siis millest me räägime? Et olla õnnelik, on vaja kahte asja – leida töö, mis pole töö, vaid kutsumus, ja leida inimene, kellega oma elu jagada. Kõik. Ja just see ongi neid laule läbivaks teemaks – armastus mehe pilgu läbi. Lugesin kunagi Shota Rustaveli eepilist luuletust „Rüütel tiigri nahas“. Mind hämmastas, kuidas suur ja vägev Vityaz, kes oli võimeline alistama tuhandepealise armee, nuttis, kui ta oma armastatu kaotas! Mäletan oma reaktsiooni – ta on ju sõdalane, aga ometi ta nutab… Järelikult võib, peab! On suur vahe, kas nutad hirmu pärast või seetõttu, et su hinge rebib lõhki niivõrd suur ja sügav tunne. See ei tee sind nõrgaks ega sega sind olemast kangelane, vaid see teeb sinust inimese. Need laulud on mehe sisemised monoloogid, mille tekstides leidub väga palju sügavat inimlikku tõde.\nLeidub selles kavas ka tekste, mis on teile eriliselt hingelähedased?\nIga tekst on mulle väga lähedane. Kui ta seda ei oleks, poleks ta kavva ja hiljem ka plaadile jõudnud. Poeesia sünnib läbi katkise südame. Nagu ma ennist ütlesin, ei osanud ma luuletusi lugeda, ma ei mõistnud neid. Kuni hetkeni, mil võtsin ette Nikolai Gumiljovi luule, misjärel tõusin justkui lendu. Järsku sain ma aru. Luule on väga avameelne, seda lugedes tuleb mitte lihtsalt riimida, vaid mõista ja alles siis välja öelda. Ja et sul oleks õigus seda teha, tuleb selleni kasvada.\nOlete ehk ka ise luulet kirjutanud?\nMuidugi, need luuletused on isegi kusagil alles ja kirja pandud ajal, mil mu elus oli keeruline periood. Miskipärast avaneb luule kirjutamise võime just siis, kui on väga raske, halb olla, siis need sõnad voolavad sinust justkui iseenesest välja.\nMillised on teie loomingulised tulevikuplaanid?\nNeid on palju, kuid siinkohal jääksin vastuse võlgu, et mitte ära sõnuda.\nTutvu intervjuus mainitud plaadiprojektiga Hooandjas.\nAleksander IvaškevitšAnne AdamsBoriss PasternakBulat OkudžavaChris de BurghGeorg OtsGlenn MillerHele-Mai PoobusKristo KäoNikolai AlhazovOleg DavidovitšRobert RoždestvenskiShota Rustaveli