Автор Xout вInterneti-meditsiiniline krooniline prostatiidi adenoom\nKrooniline prostatiit on kõige sagedasem meeste haigus: umbes 50% meestest kannatab ühel või teisel kujul eesnäärme põletik. Krooniline prostatiit sagedamini mõjutab mehi vanuses 20 kuni 40 aasta jooksul, mis on aja kõige suurem seksuaalne, reproduktiivse ja töine tegevus. miks see põletik kipub meestel tulema just siis,kui naine rasedaks jääb? Siis ilmnevad igasugu haigused ja muud jamad,et jummala eest ei peaks naisega ühte voodisse elipon.futurelip.ru usu seda,et ravimatu elipon.futurelip.rue,kellega see mees siiski oma ühist kooselu rajada tahab,peab oma probleemidest rääkima.Ägeda ja kroonilise bakteriaalse prostatiidi korral on põletiku tekke põhjuseks bakterite poolt tekitatud nakkus. Diagnoosimine ehk milliseid uuringuid võidakse teha ja miks kasutatakse lisaks põiekaela ja eesnääret lõõgastavaid ravimeid. Vihjeks soovitame materjali selle kohta, millised on vene tabletid prostatiidi jaoks. Fluorokinolooni ravimid on kroonilise prostatiidi raviks kõige tõhusamad. Raviarst otsustab, milliseid kõige efektiivsemaid ravimeid põhineb uuringu tulemusi. Antibakteriaalsed ravimid. Kõige tõhusam ravi prostatiit, kui selle põhjuseks on muutunud nakkus – antibakteriaalse ravimi. Seda kasutatakse ägeda ja kroonilise vormi haigused. Kui prostatiit sümptomite väljendada väga nõrk, see raviviis kehtib ka. Meditsiinilise terminoloogia järgi on krooniline prostatiit eesnäärme põletik. Seda iseloomustab pikk ja püsiv tee, mõnel juhul võib see asümptomaatiliselt ilma kliiniliste märkideta esineda. 30% aastastest meestest kannatab ohtliku haiguse all, kuid kõik ei jõua uroloogi ravile aegsasti, kuna neil on piiranguid või nende tagajärgi arusaamist. Trauma. See juhtub sageli diagnostiliste protseduuridega (eriti kui neid sageli tehakse), katset ennast manustada ravimeid jms. Kuid alati krooniline uretriit on ägeda põletiku ja selle ebaõige ravi jätkamine. Sümptomite puudumisel ei pruugi patsient pöörduda üldse arsti poole. Krooniline prostatiit on eesnäärme pikaajaline põletik ja sümptomid sageli puuduvad, mistõttu enamik meessoost populatsioone ei tea haigusest. Kroonilise prostatiidi vormi areng on ägeda protsessi tagajärg, kuigi praktikas on see üsna haruldane. Reeglina algab krooniline põletikuline prostatiit . Ligikaudu 2% patsientidest haiglasse on tekkinud ikterus, selle põhjuseks on ravimid. USA-s 25% juhtudest vahendab fulminantne maksapuudulikkus (FPN). Seepärast on anamneesis kogumine maksahaigustega patsientidel vaja teada, milliseid ettevalmistusi nad viimase 3 kuu jooksul võtsid. Selleks peab arst läbi tegema tõese uurimise. Mitte mingil juhul ei tohi te ravimeid ise kodus võtta. On olemas mitut liiki prostatiiti. Iga patoloogia tüübi jaoks on olemas spetsiifiline ravirežiim. Lisaks sellele, kui ravimit on ette nähtud, võetakse arvesse meeste vanust, kui see mõjutab eesnäärme nääre, väikeste haiguste esinemist. Milliseid ravimeid . Esimeste haigusnähtude korral on vaja võtta ravimeid. See on prostatiidi ravi meestel pillid on edasise ravi aluseks. See võib olla nakkav prostatiit, krooniline prostatiit, mitteinfektsioosne prostatiit. Sõltuvalt sellest on ravi ette nähtud. Harvadel juhtudel, kui haiguse olemus ei . Külastaja küsib: Tere, olen 21 aastane noormees ja on tekkinud kahtlus, et mul võib olla eesnäärme põletik. Tunnusteks on see, et pean käima tihedalt WC-s ja hiljem on tunne nagu ei tulnud kõik välja ja lõpus peab pikalt ootama, kuna uriini tilgub lõpus veel mingi aeg. Hoolimata asjaolust, et eesnäärme - seotud viljatuse, viljastumise kohalolekul haiguseks on võimalik(isegi kui tõenäosus väheneb kiiresti rasestuda).Et krooniline prostatiit leiaks lapsele, peate tingimata läbima täiendava ravikuuri ja mitte tegema kodus meditsiinit. Arsti juhtimine on . Paljudel üle aastastel inimestel on krooniline prostatiit, kelle remissiooni võib eksitada tervisliku seisundi suhtes, kuid mitte. Remisioon on kroonilise haiguse käik, mida iseloomustab sümptomite täielik puudumine või nõrgenemine. Inimesed kasutavad seda olukorda sageli ekslikult taastumiseks, rõõmustades haiguse võidu üle.Milliseid ravimeid kasutatakse prostatiidi raviks? Krooniline prostatiit, eesnäärme adenoom, hilinenud ja vähenenud urineerimine. Vastunäidustused: ravimi. osa krooniliselt kulgevatest meeste haigustest on seotud just NIH – Kroonilise prostatiidi sümptomindeks Milline number kirjeldab kõige paremini Teil viimase nädala ravi on haigekassa poolt pea täismahus kaetud, aga ravimite hinnast. Sõltuvalt prostatiidi tüübist kasutatakse erinevaid ravimeid. Ravi kesvus on erinev: ägeda prostatiidi puhul mõni nädal, kroonilise põletiku puhul 4 kuni Diagnoosimine ehk milliseid uuringuid võidakse teha ja miks Ägeda ja kroonilise bakteriaalse prostatiidi korral on põletiku tekke põhjuseks bakterite poolt tekitatud nakkus. Burnout test · Kroonilise prostatiidi sümptomindeks · Kusemishäirete Prostatiit on eesnäärme põletik ja seda ravitakse retseptiravimitega. Kus ma võin võtta retsept elipon.futurelip.ru Milline arst annab? Milliseid ravimeid kasutatakse prostatiidi raviks? Meeskeha seisundist Krooniline prostatiit, eesnäärme adenoom, hilinenud ja vähenenud urineerimine. Millised need on ning mida mehed neist põletikest teadma peaks? Krooniline prostatiit on väga pikaajaliselt ja korduvate ägenemistega kulgev haigus. Sageli. KLAMÜDIOOS JA SELLE RAVIS KASUTATAVAD RAVIMID Klamüdioosi ravis kasutatavate ravimite* hinnavõrdlus ning krooniline prostatiit meestel. 2. Alustuseks räägime sellest, milliseid vorme prostatiidi raviks kasutatakse. See on ette nähtud kroonilise prostatiidi, adenoomide, reflektoorse kuseteede. Millised tegurid soodustavad Onu Bella põetud eesnäärmevähi teket? eesnäärme põletikulised haigused, näiteks krooniline prostatiit ning keemiaravi ja uuemaid ravimeid, mis pidurdavad haiguse arengut ja aitavad.\nSulle oluline terviseinfo, professionaalsed nõustajad, testid, foorum ja ravimiinfo. Eesti suurim tervisenõustamise keskkond, kus tipparstid vastavad inimeste küsimustele. Veebisaidil on üle 50 tasuta nõuande Eesti parimatelt arstidelt. Krooniline bakteriaalne prostatiit. Krooniline haigusvorm võib olla pärilik. See tekib enneaegse urineerimise, suguhaiguste ravis. Krooniline prostatiit ei ole nii valus kui äge. Tähtis! Bakteriaalse prostatiidi ravi kestus antibiootikumidega on kuud. Lisaks võib välja kirjutada eesnäärme massaaži ja muid füsioteraapia meetodeid. Vinogradova () annab järgmise definitsiooni: "krooniline alkohoolne hepatiit" - termin, mis tähistab korduvad ägedad alkohoolne hepatiit esinev foonil puudulikult lõppenud enne rünnaku ja äge alkohoolne hepatiit viivad maksakahjustusi omapärase omaduste krooniline hepatiit. Milliseid ravimeid arst määrab, sõltub haiguse arengust, kliiniliste tunnuste intensiivsusest ja kaasnevatest haigustest. Haiglas manustatakse kõiki ravimeid intravenoosselt või intramuskulaarselt, annus määratakse igale patsiendile eraldi. Nõuanded ja soovitused püelonefriidi raviks. Neid ravimeid iseloomustab erinevate aktiivsete ja vähemtähtsate komponentide kogum, kuid neil on sama mõju patsiendi kehale. või krooniliste neeruinfektsioonide korral, kus on kuseteede haigused, krooniline koletsüstiit, sapikivitõbi, krooniline prostatiit, kus on urolitiasis. milliseid ravimeid saab Cystone'iga asendada.Krooniline prostatiit on meestele häbiväärne teema, kuid paljud selle seisundi Vaadake, millised on selle toote kasutamise peamised eelised ja saate teada, mida see standardmeetmeid paljud kõrvaltoimed, oht koos teiste ravimitega. Väljapääs on siin - spetsiaalselt kroonilise prostatiidi raviks mõeldud kaasaskantav seade "Mavit". maandab põletikuprotsessi, taastab eesnäärme funktsiooni ja tugevdab ravimite mõju. Milline on seadme kasutamisest saadav efekt? krooniline eesnäärmepõletik.\nOfloksatsiini 200 prostatiit\nProstalamiini tsütamiini prostatiit\nKüünlad prostatiidi jaoks Saksamaal\nKrooniline tonsilliit on üsna tavaline haigus, millega võib-olla asjaolu, et paljud inimesed lihtsalt ei pea seda raskeks haiguseks ja on lihtsalt elipon.futurelip.ru taktika on väga ohtlik, sest püsiv nakkusallikas kehas toimub perioodiliselt ägeda stenokardia kujul, vähendab tulemuslikkust, halvendab üldist tervist. Eesnäärme kaltsifikatsioonide (kalkulaarne prostatiit) füsioteraapia ei toimu tavaliselt. See on tingitud asjaolust, et mikrolaineahjus on kive ja kudesid ebaühtlaselt kuumutatud, mis võib põhjustada urineerimise ägedat viivitust ja vere väljanägemist ejakulatsioonis. Prostatiidi laserravi. Vaadake järgmist videot ja vaadake, milliseid teste saab eesnäärme tervise hindamiseks teha: Mis on ravi. Prostatiidi ravi peab alati näitama uroloog, kes enamasti identifitseerib infektsiooni ja seetõttu näeb ette antibiootikumide kasutamise tablettidel või raskematel juhtudel ravimeid, mida kasutatakse otse veeni, haiglasse. Prostatitis (lad.k.) Prostatitis (ingl.k.) ka prostatiit. Selgitus Prostatiit on eesnäärme ehk prostata põletik. Ülevaade Prostatiit on kõige sagedasem uroloogiline diagnoos alla 50 aastastel meestel ja sageduselt kolmas vanematel meestel. %-il meestest on olnud prostatiidi diagnoos ndaks eluaastaks. Prostatiit. Ravim Monural on laia spektriga antibiootikum. Teine ravim, mis ei ole patenteeritud, vaid rahvusvaheline, on Fosfomütsiin. Ravim on klassifitseeritud uroseptiliseks, kuna selle toime eesmärk on peatada põletikulised bakteriaalsed protsessid kuseteedes. Prostatiit toob kaasa arvukate toodete väljajätmise ja tähendab tõsiseid keelde halbade harjumuste korral. Prostatiidi korral on toitumine, toitumine, suitsetamisest loobumine ja alkohol suitsetamisest loobumise tagatis. Mida ma peaksin keelduma? Mis ei ole prostatiidi korral võimalik? Prostatiidi ravis peate täielikult loobuma rasvases. Osteokondoosiga müorelaksandid: milliseid ravimeid ja kuidas neid kasutatakse? osteokondroos kaasneb sageli valu tagasi. Seljavalu, kasvas kompenseeriv lihaste spasm ja viib immobilisatsiooni kahjustatud piirkonda. Lihaslõdvestid - rühm ravimeid, mis aitab kaasa nõrgenemine lihaste ja vähendada spastiline valu. Uroseptikovi taimede päritolu on suur. Lisaks võib neid leida nii looduslikult kui ka ravimite osana. Selliste fondide peamised eelised on nende ohutus ja pehme tegevus. Nende efektiivsus on kõige ilmsem lihtsates mikroorganismides või seenflooras. Neid ravimeid võib kasutada rasedatele ja imetavatele naistele ja isegi lastele. Kuidas on krooniline tonsilliit avaldunud ja kui ohtlik? Krooniline tonsilliit on taeva näärmete pikaajaline põletik, mille kulgu seostatakse korduvate põletike ja heaolu halvenemisega. Miks tekib ja kui haigus on ohtlik? Krooniline tonsilliit on selle tüsistuste jaoks ohtlik. Prostatiit: nüansse diagnoosimine, ravi ja ennetamine Meeste haigus. Non-spetsialistid näitavad, et diagnoosida prostatiidi on väga lihtne - ütleme, näitavad kõik näpuga eksami uroloog.\nHüperprolaktineemia sündroom põhjustab immuunsuse langust, tekib sageli krooniline prostatiit; samal ajal väheneb tõhusus. Suurenenud prolaktiini tagajärjed meestel: põhjustab maksa ja hüpofüüsi adenoomi tsirroosi. See healoomuline kasvaja areneb sagedamini 49 . Prostatiit on kõige sagedasem uroloogiline diagnoos alla 50 aastastel meestel ja sageduselt kolmas vanematel meestel. Diagnoosimine ehk milliseid uuringuid võidakse teha ja miks. urineerimise ärritusnähtude vähendamiseks kasutatakse lisaks põiekaela ja eesnääret lõõgastavaid ravimeid. Statistika näitab, et prostatiit mõjutab ligikaudu 40% tööealisest meestest. Siiski muutub see haigus vaid vähesel arvul ägedaks protsessiks, mis avastatakse ja ravitakse üsna lihtsalt. Praeguses meditsiinis kasutatakse prostatiidi raviks mitmesuguseid ravimeid, mis . Kui patsiendil ei ravita ravimeid ja tema dieedil ei sisalda värvaineid, peaks pruuni uriiniga mees pöörduma spetsialisti poole, kes uurib teda ja määrab ravikuuri. Uriin võib eakatel inimestel erineda. Juhtudel, kui muudatusi hoitakse mitu päeva, vajab patsient spetsialisti abi. Uriini värvimuutus naistel. Krooniline prostatiit vajab pikka ravi. Esimene koht antakse uimastitele. Kõik sõltub haiguse tõsidusest. Ravida prostatiidi folk õiguskaitsevahendeid hästi koos traditsioonilise ravi ja korrigeerimine tavaline eluviis. Traditsioonilistel prostatiidi ravimeetoditel on mitmeid eeliseid: Peaaegu kunagi ei anna kõrvaltoimeid. Kõrge taluvus.\nUltrafonoforeesi tekkimine - üks uusimaid ja arenenumaid meetodeid, andis uue tõuke nii kosmeetika kui ka üldarsti arengule. See seisneb selles, et vajalikud ravimid viiakse inimkehasse sihtkohta, mitte tablettide või süstide allaneelamise kaudu, vaid läbi naha kõige loomulikuma ja õrnama viisil. Krooniline prostatiit avaldab väga negatiivset mõju inimese üldisele heaolule, muutes teda äärmiselt ärritavaks, rumalaks, rahulolematuks ja murelikuks ainult tema enda heaolust. Sageli väljendub see nii elavalt, et arstid ütlevad, et prostatiidi edukaks raviks peab olema mitte ainult hea uroloog, vaid ka . Krooniline prostatiit kaasneb sageli krooniliste vaagnavalu sündroomi (CPP). Täna ei ole määratud miks arendada seda sündroomi põhijooneks, mis on konstantne, rohkem või vähem intensiivne valulikkuse suguelundite piirkonnas, lahkliha, sisemine reied ja alaselja. Osad arstid isegi ütlevad, et krooniline prostatiit ongi eluaegne haigus, kus peab teatud aja tagant ravikuure tegema. Tahtsin veel lisaks küsida, kui probleemid sagedamaks lähevad, kas enne androloogi juurde jõudmist võib manustada näiteks ibuprofeeni (mg), et põletikku rohkem alla suruda. Kahjuks pole siiani ravimeid, mis võiksid seda haigust täielikult ravida. Enamikul juhtudel eelneb sellele haigusele krooniline prostatiit. Haigus mõjutab suhteliselt sageli noori mehi. Skleroos klassifitseeritakse sõltuvalt sellest, kui palju haigus on kahjustanud närvisüsteemi ja milliseid organeid see on mõjutanud.\nProlaktiini tase meeste veres on vahemikus 2,5 kuni 17 ng / ml. Hormooni kontsentratsioon varieerub kogu päeva vältel. Pikkust täheldatakse öösel "kiire une" faasis ja hommikul varahommikul, seejärel väheneb see arv järk-järgult, saavutades minimaalse õhtu. "Prostopiin" on üks kõige looduslikke ravimeid, millel on hemorroidide seisundile positiivne mõju nii haiguse käigu vaikses perioodis kui ka haiguse ägenemise ajal. Fakt on see, et preparaat sisaldab tervet mesindussaaduste komplekti, millest igaühel on oma tervenemisomadused. Ärgemata põhjendamatuks, vaatame, milline on Prostopini koostis. Eesnäärme massaaži kuulu tingimata terviklik patsientide raviks, kellel on krooniline prostatiit Krooniline prostatiit - iga inimene peaks teadma oma märke. Selleks massaaž ei ole lihtne, see nõuab teadmisi ja kogemusi. Self-massaaži eesnääre ei ole soovitatav, sest sa ei vigasta eesnäärme. Prostatiit on eesnäärme põletik, mis tekib vere mikrotsirkulatsiooni kahjustuse tõttu vaagna ja vaagnapõhja lihastes või infektsiooni protsessis selle kudedes. Sellega kaasneb inimese elukvaliteedi märkimisväärne halvenemine. Ebapiisav või ebaõigesti valitud ravi põhjustab sagedasi haigusi, haiguse üleminekut kroonilisele vormile. Kõige suurem oht PPIde kõrvaltoimete tekkeks on eakatel, mõnede krooniliste tervisehädadega ja laiatoimelisi antibiootikume võtvatel patsientidel. USA Toidu- ja Ravimiamet (FDA) on neid ravimeid tarvitavaid patsiente hoiatanud, et kõhulahtisuse korral, mis ei .\nKrooniline prostatiit ja eesnäärme adenoom on inimkonna tugeva poole esindajate kõige levinumad haigused. Wax moth - mesilase tule liblikas, mis pärineb algusest mothi "Galleria Melonella" vahaekstraktiga. Kaevandustööde vaha muna koos prostatiidiga. Sisu. . Prostatiit Pseudomembranoosne koliit Pseudopodagra Psittakoos Psoriaas Psoriaatiline artriit Ptoos Diagnoosimine ehk milliseid uuringuid võidakse teha ja miks. et välistada hiljuti esinenud traumat ja teada saada kas inimene tarvitab mingisuguseid ravimeid. Priapismi tekkepõhjuse selgitamiseks on siiski vajalikud ka täiendavad uuringud. Selle rühma ravimeid määratakse tavaliselt ägedate ja krooniliste patoloogiate jaoks, kliinikus, kus on täheldatud valu ja põletikku. Kõige sagedamini on selle rühma ravimid ette nähtud: Reumatoidartriit on liigeste krooniline põletik. Osteoartriit on mittepõletikuline krooniline liigesehaigus, millel on .\nDalamar Опубликовано14:21 - 17.05.2019


Hetk enne järelehüüet — Sirp\nHetk enne järelehüüet\nVaevalt Hans-Thies Lehmann tahtis, et postdramaatilisest saab arusaamatu teatri sünonüüm.\n„Hipsteri surmas“ on realistlik lugu vägagi olemas, sh Jim Ashilevi tegelaskuju armastuseotsingud. Töise argipäeva kujutamine niikuinii.\nNüüdseks on see kindlasti juhtunud (ja ei kulunud veerandsajanditki): mõiste, millest pidi saama (ja alguses ju saigi) mõistlik alternatiiv tähendustühjaks trööbatud postmodernismile, on peaaegu sama kasutuskõlbmatu kui tema väljavahetatu. Seda Hans-Thies Lehmann kohe kindlasti ei tahtnud, kui ta postdramaatilise teatri kontseptsiooni välja pakkus, et sellest mõistest saab paljudele peaaegu et sõimusõna, halvasti komponeeritud ja arusaamatu teatri sünonüüm. Postmisiganes, nagu üks mu tudeng hiljuti käega rehmates seminaris sõnas (aitäh, et mu silmad avasid).\nPäris järelehüüet ei taha siiski postdramaatilisele teatrile veel öelda, nii et lubatagu mulle järgnevalt veel üks elustamiskatse, mida vähemalt ajuti assisteerib Kertu Moppeli kirjutatud ja lavastatud „Hipsteri surm“ Von Krahli teatris. Ilmselt tirin ta operatsioonisaali üsna vägivaldselt, aga just „Hipsteri surma“ vaadates tajusin selgelt, et lavastuse avamiseks pole mingit kasu, kui selle dramaturgiline kude teatriloolisest inertsist hapraks kuulutada (ilmselt poleks Aristoteles Moppeliga eriti rahul, aga ta ilmselt ei kiidaks heaks suurt ühtki Shakespeare’i-järgset näitekirjanikku). Postdramaatiliseks aga „Hipsteri surma“ kuidagi kuulutada (saati siis sõimata) ei taha. Seega midagi muud – või lausa uut?\nSiinkohal on paslik meelde tuletada, et postdramaatiline teater on selline etendusena (s.t kokku lepitud või vähemalt tajutava algus- ja lõpp-punkti ning ruumiga, aga mitte tingimata selge piiriga esitajate ja vaatajate vahel) esitatud teos, mille esteetilised valikud ei lähtu ennekõike kirjutatud tekstist (sõna „näidend“ ei taha siinkohal kasutada, sest see viitab ehk enne prooviperioodi algust valminud kirjutatud tekstile). Seega on postdramaatiline teater Teine dramaatilisele teatrile, mille alguspunkt on just nimelt kirjutatud tekst (möönan, et „kirjutatud tekst“ on mõistena kohmakas, sest mitte kõik laval esitatavad sõnad ei saa tähtedes elektrooniliselt või paberil fikseeritud, aga laiendita „tekst“ hõlmab semiootikast lähtudes kõiki teatrile omaseid märgisüsteeme, sh kujundust, ja oleks siinkohal eksitav). Ka dramaatilises teatris võib kirjutatud tekst valmida proovide käigus ja vormuda (või siis mitte) hiljem näidendiks. Näide lähiajaloost on Mati Unt, kelle müüdimänge esiti kuidagi näidenditena võtta ei tahetud, aga lõpuks leidis temagi oma tunnustuse näitekirjanikuna (lavastajana niikuinii, kuigi, jah, samuti lõpuks).\nVana hea looteater\nKas „Hipsteri surm“ on post- või dramaatiline lavastus (ja olgu kohe öeldud, et on võimalik olla viimane postdramaatiliste ilmingutega – vastupidi aga vahest mitte, sest see tühistaks „postdramaatilise“ põhierisuse ja sünnipõhjuse)? Moppeli lavastuses on selgelt defineeritav tegevuspaik (reklaamibüroo keldrikorruse kontoriruum) ja tegelased (neil on eristavad nimed ja iseloomujooned) ning suurema vaevata saab kokku võtta jutustatava loogi (ah, lugu – kui palju on selle puudumist postdramaatilise teatri lipukirjana skandeeritud, mittenarratiivsust pühitsetud ning seeläbi vaid omaenda rumalusega liputatud). Jah, postdramaatiline teater, kui seda esindava lavastuse stseenid ka pole ajaliselt – nii toimumisaja kui ka ajalise järgnevuse mõttes – paigutatavad või pole igal stseenil realistlikku lugu edasiviivat sündmusväärtust, on ikkagi narratiivne, sest miks ei peakski olema „Kui Arno isaga koolimajja jõudis“-jutustustega samaväärne näiteks kehade ruumis paiknemise, visuaalse kujundi evolutsiooni- või publiku osavõtu juhtimise lugu. „Hipsteri surmas“ on aga realistlik lugu vägagi olemas: meeskond saadetakse tööle keldrikorrusele ning teadmatus selle otsuse põhjustest käivitab nii ebakindluse- (suhtlemine suurvennaliku kaamerasilma ning uustulnukatega meeskonnas) kui ka tahan-midagi-enamat-loo (ühe tegelaskuju armastuseotsingud), lisaks töise argipäeva kujutamine. See, et vahepeal näidatakse ribikardinatele otseülekannet vee voolamisest mööda ühe naistegelase juukseid või et tegelased taandavad end monoloogide pidamiseks klaasuksega külmkappi, nüüd küll kuidagi „Hipsteri surma“ loolisust ei vähenda. Kujundite kasutamine seda tavaliselt ei teegi, otse vastupidi: need lisavad realismile teatraalse mõõtme, põhjuse seda lugu just teatris etendada, kui soovite.\nSellega võikski ju teemale joone alla tõmmata ja paluda „Hipsteri surmal“ kui kõigi tõendite põhjal dramaatilise teatri esindajal meie postdramaatilise teatri elustamisopilt jalga lasta, aga nagu varemgi viidatud, tõrgub keel Moppeli lavastust üheselt dramaatiliseks kuulutamast – veel. Midagi ju ikkagi on teistmoodi … „Hipsteri surma“ aja, koha ja tegevuse ühtsus võiks ehk Aristotelestki rahuldada (siiski väikese vanaisaliku „Ah, noored!“ pearaputuse saatel), aga vaatamata sellele, et Moppeli lavastuses stseenid üksteisele arusaadavalt järgnevad, mõjuvad üleminekud ühelt teisele ikkagi hüpetena, kõrvalepõigetena – nagu vaataks kummipalli klaaskuubis ühelt küljelt teiseni põrkamas, eal teadmata, mis nurga alt järgmine tabamus tuleb. „Hipsteri surma“ on vaadata umbes sama tunne kui mõnda seriaali: esimese osa pealt otsustad vaatama hakata, aga tervet hooaega veebist tõmmata ei viitsi ja jääd TV-le lootma, aga iga kord pole lihtsalt võimalik õigel ajal ekraani ees istuda ja nii näed järgmisi osi osaliselt või siis vales järjekorras, kui kordusele satud. Pane need nähtud osad kokku ja vaata jutti ning mõju on ilmselt sama, mis „Hipsteri surma“ vaadates: ei midagi hullu, kõik on ka nii arusaadav, sest vana seriaalihaina täidad sa vahelejätted (loe: taustalood) kogemusega sujuvalt ära. Pole kahtlustki, et „Hipsteri surma“ brikolaažtehnika vastab kenasti praegusele ajatunnetusele ning harjumuspärasele jutustamisviisile ehk tegemist ikkagi on dramaatilise teatriga, s.t lavastusega, mis lähtub ennekõike kirjutatud tekstist (mis sest, et see lõplikul kujul veel praegugi teatriagentuuri näidendiraamatukokku jõudnud pole – küll jõuab või siis mitte). Võib ju kaaluda, kas ei peaks säherdusi näidendeid (reale „Hipsteri surma“ sobib siia eelmisest aastast Andra Teede „45 339 km² raba“, aga miks mitte varasemast ka „GEP“ teatris NO99) kuidagi eristama, sest neis tõepoolest on midagi olemuslikult teistsugust, kui näiteks äsja kulka kirjanduse sihtkapitali näitekirjanduse auhinna pälvinud Urmas Lennuki triloogias. Nimetada nad uusdramaatiliseks? Me ju kõik teame, mis juhtus uussiirusega – tuli, oli, haihtus, ja pole erilist põhjust arvata, et järjekordset formaalset „uue“ auraha eduka unustatud vana reanimeerimise eest sama saatus ei taba. Lõpetan seega kahtlemise ja nimetan siis asja õige nimega: „Hipsteri surm“ on dramaatiline teater, aga postdramaatilise kätt võib ta opisaalis ikka hoida, sest osa garderoobist on ju neil siiski jagamisel.\nNojah, see nüüd küll eriti postdramaatilise teatri renomee puhtakssaamisele lähemale ei vii, kui võtta talt kuuereväärilt nii mõnigi orden lavastuste eest, mida ainuüksi seetõttu, et kirjutatud tekst järgib põhimõtteid nagu „Hipsteri surm“, postdramaatiliseks on kuulutatud. Aga pole midagi parata – vanast taagast tuleb lahti saada, et anda mõistele sisu tagasi. Viimast peab tegema sellegipärast, et opisaali ukse taga ootab järjekorras teinegi süüdistusterahe alla sattunud mõiste – etenduskunstid. Olles juhtinud kaks aastat ehk kategooria asutamisest saati etenduskunstide ühisauhinna žüriid, küsin endalt ikka, mida täpselt me tunnustame. Ilmselt ei nõua ma endalt vastust nii kirglikult nagu mõned loojad, kes tahaksid endiselt olla tantsukunstnikud või siis ka etenduskunstnikud, aga ainult juhul, kui ükski riigiteatri palgal olija end sellisena ei defineeri. (Ma ei ole veel näinud Henrik Kalmeti soololavastust Kanuti gildi saalis, aga ühismeediast jääb küll mulje, et kui see ka midagi enamat pole, siis korralik torge magava karu koopasse küll.) Igal juhul pean tunnistama, et peamiselt ei murra ma selle üle pead siiski põhjusel, et asi on üsna selge: ühisauhinnaga tunnustatakse neid teoseid, mis võivad teiste žüriide tähelepanu alt välja jääda, kuivõrd nende lavastuste see osa, millest lähtuvalt vastav žürii (sõna-, tantsu-, muusika-) lavastusi vastastikku kaalub, pole mahult samaväärne, sest see polegi nende teoste eesmärk. Igasugused erandid ja piirjuhtumid on võimalikud ja isegi teretulnud ning nagu absoluutselt iga teise žüriiga, esindab ka etenduskunstide ühisauhinna nominentide nimekiri just vastava aasta žürii liikmete arvamust. Võetagu või jäetagu.\nIlmselt tulenevad tulised vaidlused etenduskunstide sisu üle just nimelt mõiste kasutamise eesmärkidest. Teatriteadlasele on see mugav katustermin kõigile etendusena esitatud teostele (nagu ma need eelnevalt defineerisin), mis säästab teda kategoriseerimisest teljel sõna-tanstu-muusikateater, sest enamikus lavastustes tõepoolest ei tegelda teatriliigi ajaloo või oma asukohaga selles. Seega on ka etenduskunstide ühisauhind väga kiretu nimetus, nagu ka näiteks sõnalavastuste žürii. Loojatele aga, vähemalt 1990. lõpu ja uue sajandi alguse Eestis ning ilmselt mujalgi, oli etenduskunstnik vajalik eristumisvahend olemasolevatest institutsioonidest ühelt poolt isiklikul (vabakutselisuse teadlik eelistamine loominguvabaduse tagamiseks) ja teiselt poolt organisatsiooni (tantsuagentuuride teke) tasandil, mille taustal on loomulikult oluline ka kontseptuaalse tantsu esiletõus ja (tahtlik?) sobimatus varemkehtinud tantsukaanonisse. Viimastel aastatel, sh seoses Vaba Lava avamisega (ja eriti tänu Sõltumatu Tantsu Lava tegevuspõhimõtete õnnestunud värskendamisele) ning riigiteatrite suureneva avatusega mitmeliigilavastuste suhtes ning kasvavale valmidusele kutsuda oma majja tööle vabakutselisi etenduskunstnikke (sic!) on ka seni kehtinud erisused hägustumas ja see tekitab paratamatult identiteedi küsimusi. Loodetavasti see vaidlus ka jätkub.\nMis aga puutub eelnevasse postdramaatiline teater? Esiteks on temast täiesti alusetult saanud etenduskunstide sünonüüm. Need kaks mõistet pole isegi samal eristustasandil ehk, nagu öeldud, etenduskunstid on katusmõiste, postdramaatiline teater aga üks võimalik lavastuse kui etenduskunstiteose mõtestamise vahendeid, mis sugugi ei sobi kõigi lavastuste avamiseks ega isegi neile koha kätte näitamiseks. Lähen isegi veelgi kaugemale ja väidan, et postdramaatiline teater oma esialgsel, Hans-Thies Lehmanni pakutud kujul on end ammendanud, sest eesmärk on täidetud: kirjutatud tekst ei trooni teatri väljendusvahendite hierarhias, sest mingit pingerida polegi ning meediumi kasutamine sõltub stseeni eesmärgist. Nii võib ka vägagi dramaatilises lavastuses olla postdramaatilisi hetki, olgu selle näiteks kas või publikuga flirtivad, ehk klounaadlikudki stseenide muusikalised avangud Lembit Petersoni „Tartuffe’is“. Seega on lihtsalt – teater.\nRing on peale saanud (taas), aga puhata ei lasta, sest mida sa teed näiteks selliste lavastustega nagu Ene-Liis Semperi „El Dorado. Klounide hävitusretk“ (ja koos Tiit Ojasooga tehtud „Kõnts“) teatris NO99 või Kristian Smedsi „Tabu“ Soome rahvusteatris? Teisisõnu: kui kirjutatud tekst puudub peaaegu täielikult, kas siis saab enam kõneleda postdramaatilisest teatrist või alles alates sellest hetkest just saabki? Selge on see, et nagu erineb „Hipsteri surm“ Lennuki näidenditest, on tal ka üsna väike ühisosa viimati loetletud lavastustega, aga pigem oskaksin ühes kategoorias näha just Lennukit ja Moppelit kui „Hipsteri surma“ koos „El Dorado“ ja „Tabuga“.


500 erinevat Eestit viiesajal kaardil ‹ Ajaleht KesKus koduleht\nSUUR JA LAI ON MAA, MIS ON MU KODU: Taavi Pae ja rahvusatlase toimetuskolleegium koostasid 500 Eesti kaarti hõlmava rahvusatlase, mis jutustab lahti vabariigi ajaloo ning elu erinevad tahud, olgu selleks siis murrete levik, raudteede ajalugu, kliima, majandus, geograafia või mõni muu valdkond.\nRahvusatlase eeltööd said alguse 2014. aastal Tartu Ülikooli geograafia osakonnas, kui alustati arutelusid atlase sisu üle. Mõttevahetuste käigus selgines idee, et Eesti rahvusatlas peab olema segu uutest ja vanadest kaartidest, ning lõppeesmärgina sõnastati mõte, et atlas peab kajastama praegusaja Eesti professionaalse kartograafia seisu värskeima andmestikuga, samal ajal väärtustades meie eelkäijate tööd. Atlas on suunatud kõigile Eesti kultuuri-, aja- ja loodusloost huvitatuile ning on hea abi vahend kodumaa tundmaõppimiseks. Ühtpidi on see teatmeteos, kus kartograafia areng on esitatud nii vanadel kui ka uutel kaartidel. Teistpidi on see aga riigi esindusteos, mis esitleb riiki kaardiliselt selle paljudest tahkudest.\nKokku on atlases esitatud üle 30 nüüdisaegse ja umbes 450 ajaloolist kaarti. Viimati mainitud on digiteeritud ja arvutis mõõdukalt puhastatud. Kaardivärvide taastamisel on lähtutud võimalikult originaalist ning kaartide puhastamisel piirdutud vaid olulisemate kahjustuste eemaldamisega. Eelkõige on atlases esitatud trükikaardid, mis on ilmunud nii üksikväljaannetena kui ka artiklite ja raamatute lisadena. Ent atlase eesmärk on näidata kartograafiat ka laiemalt. Nii näiteks on atlasesse koondatud teavikuid, milles on kartograafilised pilt- ja postkaardid, kunstiteosed. Samal ajal ei leia me siit keskajal ja varauusajal ilmunud, peamiselt väljaspool Eestit tehtud kaarte, kus on kujutatud Läänemerd ja selle idarannikut. Samuti pole siinsesse valimikku kaasatud arvukaid linnaplaane. Eelmainituid on publitseerinud kartograaf Tõnu Raid. Siinse atlase kaardivalimikku ei kuulu ka arvukad käsitsi koostatud talu- ja mõisaplaanid, mille suurim kogu asub Eesti Rahvusarhiivis. Kartograafilist kujutusviisi kasutatakse palju ka näiteks arhitektuuris ja planeerimises, ka need teemad pole siinsesse atlasesse kaasatud.\nEsimene eestikeelne atlas koostati 1859. aastal ning seejärel on Eestis ilmunud ligi 150 trükiteost, mille nimes on sõna „atlas“. Valdavalt on need olnud kooli- või teedeatlased.\naastal Soomes ilmunud maailma esimese rahvusatlase eeskujul alustati 1930. aastatel Eesti rahvusatlase (kaardistiku) väljaandmise eeltöödega. 1936. aasta lõpus loodi Eesti Loodusuurijate Seltsi juurde kartograafiakomisjon, mille esimees oli geograafiaprofessor August Tammekann.\nTollal kavandati atlast, milles oleks 400 kaarti ja kartogrammi. 1938. aastal sõnastas A. Tammekann Eesti rahvusatlase eesmärgi: „See teos oleks üheks iseseisvas Eestis oma maa ja rahva uurimise alal tehtud teadusliku töö kokkuvõtlikuks väljendajaks ja tutvustajaks…“\nValmis küll mitu kaarti, kuid trükisena suudeti 1940. aastal välja anda vaid kõrgussuhete kaardilehe proovi trükk. Nõukogude perioodil oli rahvusatlase koostamine lootusetu ettevõtmine.\naastal tõstatas kartograafia-ajaloolane Endel Varep Eesti teadusliku atlase koostamise ja väljaandmise vajaduse. 1960. aastate teisel poolel tekkinud territoriaalplaneerimine arvukate teemakaartidega võimaldas seda ideed edasi arendada. Kokkuvõtva atlaseni toona siiski ei jõutud. Kogu Nõukogude perioodi ainsaks kõiki elualasid hõlmavaks kartograafiliseks tervikteoseks jäi kauaaegse Tartu Ülikooli kartograafia õppejõu Lev Vassiljevi koostatud ja 1979. aastal ilmunud kooliatlas. Taasiseseisvunud Eestis on ilmunud mitu atlast, millel on ühel või teisel moel rahvusatlase tunnuseid.\nEelkõige tuleb esile tõsta kirjastuse Avita „Eesti atlast“ (koostöös Tartu Ülikooli geograafia osakonnaga, 1. trükk 2004). Lisaks on kogumik Eesti kaarte ilmunud Eesti Entsüklopeediakirjastuse „Suures maailma atlases“ (2005). Ka kaardifirma Regio väljaantaval Eesti teede atlasel on suur kultuuriajalooline väärtus. Omalaadne kaardikogu on Maa-ameti geoportaal, mis pakub teavet nii ajaloolistest kaartidest kui ka hetkeseisust meie maastikel.\nPaljud kaardisarjad saavad alguse 19. sajandi lõpust või 20. sajandi algusest, kui Eesti ala kohta koostati peamiselt saksakeelseid kaarte. Siinkohal väärib aga mainimist tõsiasi, et atlases on taastrüki leidnud vanim puhteestikeelne kaart, mis pärineb aastast 1838 (Liivimaa kaart). Enim atlases esitatud kaarte valmisid aga Eesti esimesel iseseisvusperioodil. Nõukogude perioodil toimus kaartide koostamises selge taandareng ja seda kajastab ka siinse atlase kaardivalik. Kaarte ilmus vähe ja nende kujutusviisid olid sageli primitiivsed. Mitmed Nõukogude perioodi kaardid olid salajased või mõeldud kasutamiseks vaid ametialaselt. Kaartide salastamine pole siiski ainult nõukogudeaegne nähtus. Ka siinse atlase üks vanimad kaarte – Ludwig August Mellini 18. sajandi lõpus ilmunud atlas – oli teatud perioodil salajane, nagu ka mitmed suuremõõtkavalised Eesti Vabariigi topograafilised kaardid enne Teist maailmasõda.\nKartograafiline aegrida või sari moodustus 36 teema puhul. Iga ajaloolise kaardi all on esitatud kaardi põhiandmed – kaardi nimi, ilmumisaasta, autor ja originaali mõõtkava. Mõõtkavaandmetesse tuleb siiski suhtuda mõningase üldistusega. Teatavasti kehtib täpne mõõtkava sõltuvalt projektsioonist vaid kindlates punktides või joontel. Mõõtkava võib olla muutunud ka trükitehnilistel põhjustel.\nAtlase oluliseks täienduseks on ka geograafi ja kartograafiaajaloolase Heino Mardiste koostatud Eesti kartograafia ajaloo bibliograafia. Rahvusatlase koostamises on kaasa löönud ka paljud mäluasutused: Eesti Rahvusraamatukogus paikneb Eesti esinduslikem trükikaartide kogu ning Eesti Rahvusarhiiv haldab suurimat käsikirjaliste kaartide kogu.\n„Laidoneri“ kaart on Eesti riigi kartograafiline iseseisvusdeklaratsioon. Kaardi originaal ilmus 1920. aasta jaanuaris, kui oli lõppemas aasta otsa kestnud Pariisi rahukonverents. Ilmselgelt on tegemist Eesti riiki tutvustava kaardiga, millega prooviti maailmale näidata noore vabariigi paiknemist ja piire. Kaardi teevad väärtuslikuks selle servadel olevad kirjutised. Need on teinud Johan Laidoner (1884–1953).\nVasakpoolses ülemises märkuses annab ta teada, et punasega trükitud riigipiirid on lisatud Pariisis 1920. aasta sügisel ning et kaart oli kasutusel Rahvasteliidu I täiskogul 1920. aasta novembris, mil arutati Eesti ja mitme teise riigi liitumistaotlust. Suurriikide toetuse puudumise tõttu otsustas täiskogu 9. detsembril 1920 siiski taotluse tagasi lükata. Kaardi paremal üleval servas olev märkus sedastab, et see kaart jagati Genfis välja 40 riigi delegatsioonidele „ja sellega oli see kaart nii ütelda Eesti Vabariigi esimeseks geograafiliseks visiitkaartiks“. Eestis on sellest kaardiversioonist teadaolevalt säilinud vaid üks, seesama J. Laidoneri kirjadega eksemplar. Punasega näidatud Eesti välispiirideta eksemplare on säilinud samuti vaid mõni.\nSiinse kaardi huvitavaim asjaolu ongi seotud piiridega. Need olid kujutatud juba 1919. aasta aprillis ilmunud kaardi mustvalgel algtrükil ning kõige kaugemale itta ulatuva piiri seletus on „[eestlaste] etnograafiline piir“. Sellega justkui määratleti, et kogu Peipsi-tagune ala, kus toona elas tõesti arvukalt eestlasi, võiks samuti kuuluda Eesti Vabariiki. Ka pidev hall joon on märgitud paljuski väljapoole eestlaste asuala.\nRahvasteliidu II täiskogu toimus 1921. aasta septembris ja seal võeti Eesti Rahvasteliitu vastu ning algas periood, kus Eesti oli üks täieõiguslikest maailma riikidest.\nlk 31 (alumine)\nIlmselt on see üks varasemaid Eestimaa kaarte, millele viitab asjaolu, et kaardil puudub riigipiir. Eestlaste asuala on siin markeeritud keelepiiriga. Kaardi autor on Guido Mamberg (1895–1954), kes oli Eesti esimene kutseline kunstnik-tarbegraafik, kujundaja-illustraator ja reklaamikunsti pioneer. Kaardikirjas on omanäoline rannikuvinjett, mis märgib rannikulähedast mereala.\nUusajal, kui tekkis loodusteaduslik süstemaatika ning kujunesid välja kolonialism ja rahvusriigid, sai inimeste ja inimrühmade bioloogiliste tunnuste alusel iseloomustamine juba sügavama ning paraku mitte meeldiva tähenduse. Kasutusele võeti rassi mõiste, mida on ajaloo käigus mitmeti kuritarvitatud. Eestlased sattusid rassiküsimuses ebamugavasse seisundisse juba 200 aasta eest, mil meid paigutati „mongoli“ (kollasesse) „varieteeti“. Toona tähendas see alaväärset positsiooni võrreldes „valge eurooplasega“. Samal ajal usuti, et rassiline kuuluvus peab ühtima keelelise kuuluvusega. Eurooplane (kaukasoid) pidanuks rääkima indoeuroopa keeli, eestlane oli paraku soomeugrilane. 19. sajandil loobuti eestlaste pidamisest mongoliidideks ning ka tingimatust seosest keele ja bioloogia vahel.\nEesti füüsilise antropoloogia suurkuju on Juhan Aul (1897–1994). Tema 1938. aastal Tartu Ülikoolis kaitstud doktoriväitekiri käsitles eestlaste varieeruvust väliste tunnuste põhjal. Oma uuringute käigus – need jätkusid veel pikalt ka Nõukogude ajal – kogus J. Aul andmestikku rohkem kui 50 000 inimese kohta. Eelkõige mõõtis ja kirjeldas ta sõjaväelasi ja koolilapsi, sest neid oli lihtne „üles rivistada“. Põhjalikust andmestikust valmis arvukalt mustvalgeid kaarte, millest igaüks käsitles üldjuhul ühtainsat tunnust. Siinsel värvikaardil on esitatud Eesti ala antropoloogiline üldistus. Mustvalgena ilmus sama kaart mitmes J. Auli töös, kuid käsitsi koloreerituna oli see kaart kasutusel Tartu Ülikooli teadusliku uurimistöö näitusel 1943. aasta kevadel. Ajastu kontekstis oli oluline see, et J. Aul püüdis eestlasi „suruda“ nn põhjatõu alla (kaardil punakad toonid). Nn idabalti rassitüüp (kaardil rohelised toonid) oli natsionaalsotsialistide silmis juba „alaväärtuslikum“.\nAndrus Saareste, murrete uurija, jätkas Eesti murrete uurimist pärast II maailmasõda Rootsis. Uppsala ülikooli arhiivis leidub umbkaudu 2000 käsikirjalist kaarti, millest mitmed trükiti „Väikeses Eesti murdeatlases“ (1955).\nOn väidetud, et A. Saarestel oli Uppsalas kergem oma uurimusi teha, kuna sinna oli koondunud suur hulk Eesti erinevaid paiku esindavast intelligentsist. Teatavate murdesõnade täpsustamiseks piisas tal vaid vastavast kihelkonnast pärit inimese ülesotsimisest. Metoodiliselt sarnaneb atlase kaartide ülesehitus 1938–1941 ilmunud murdeatlase kaartidega. Ka joonistajatena on märgitud samad inimesed, kes küll tegelikkuses olid jäänud kodumaale. Samal ajal on kaardipõhja paremasse nurka lisandunud veel üks allkiri, ilmselt Richard/Riks Norvel (1926–2000). Osal kaartidest on joonistajana märgitud (küll stiliseeritult) AR. Selle taga võiks näha Välis-Eesti ühiskonnategelast, ajakirjanikku, sotsioloogi ja kunstikollektsionääri Alur Reinarsit (1932–2010). Eelnimetatud inimesi on kõiki väikese murdeatlase sissejuhatuses tänatud.\nSiin esitatud „kartuli“ kaardil joonistub selgemini välja erisus Lääne-Eesti ja saarte (tuhvlid) ning muu Eesti vahel (kartulid). Mõlemad sõnad on laenatud saksa keelest, kuid sõna eri otstest (Kartoffel).\nKui Andrus Saareste jätkas pärast Teist maailmasõda murdeuuringuid lahus elavast keelekeskkonnast, toimusid murdeuuringud ka Eestis. Kartograafiliselt väärib enim tähelepanu Arnold Kase (1902–1994) väljapakutu. A. Kask arvestas A. Saareste töid ja murdeliigendust, täiendades neid pärast maailmasõda Eestis kogutud murdeandmetega.\nKuni Teise maailmasõjani oli valdav arusaam, et Eesti ala jaotub murdelise suurjaotuse järgi kaheks – põhja- ja lõunaeesti keeleks. A. Kase järgi on Eestis siiski tegemist kolme peamurdega, milleks on kirderannikumurre, põhjaeestimurded (keskmurre; idamurre; läänemurre; saarte murre) ja lõunaeesti murded (Mulgi murre; Tartu murre; Võru murre). Andrus Saareste murdeuurimised jõudsid 1930. aastatel üldistusteni, mis püsivad paljuski tänaseni.\nPiltkaardid ehk illustreeritud kaardid on kunstipärased kaardid, kus sageli rõhutatakse üksikobjekte ja koha identiteeti. Tähtsam kui kaardi kartograafiline täpsus on kunstiline väljapaistvus. Kuigi piltkaarte võime leida juba antiikajast ja ka keskaegsetel kaartidel oli sageli oluline kunstiline komponent, siis tänapäevased piltkaardid levisid eelkõige seoses turismitööstuse arenguga. Just 20. sajandil muutusid piltkaardid populaarseks ning näitasid teatud turismisihtkohtade tunnusobjekte.\n1853–1856 kestnud Krimmi sõja suuremad lahingud peeti küll Mustal merel, kuid sõjategevust toimus ka Läänemerel. Tegemist oli esimese moodsa sõjaga, kus uudised jõudsid kiiresti telegraafi kasutades Suurbritanniasse ning avalikkuseni. Samal ajal õpiti tegema ka värvilisi litograafiaid.\nKuna sõjateated saabusid kiiresti, vajasid need illustratsioone vägede paiknemisest ja kindlustatud asulatest. Just Krimmi sõja ajal ja sellega seoses muutusid populaarseks trükitud panoraamvaated, mis pidid andma hea ülevaate sündmuste toimumiskohast. Konkureerisid mitmed kirjastajad ja tegijad. Thomas Packeri (?–1907) joonistatud ja Stannard & Dixonis kirjastatud komplektis oli mitu lehte, millest üks kajastas Soome lahte, hõlmates tervenisti ka Eesti ala ja andes sellele omanäolise ruumilise mõõtme.\nVenemaa Euroopa osa ülevaatliku piltkaardi koostas algselt M. I. Tomasik 1896. aastal ning seda täiendas ja andis välja väike ring õpetajaid V. V. Urussovi toimetusel 1903. aastal.\nKuigi kaardilt leiame palju kaheldavusi (nt Põhja-Jäämeres elavad pingviinid), annab see siiski hea ülevaate impeeriumi lääneosa tegevusaladest. Näiteks joonistub ilusti välja metsavöönd, kuhu on kujutatud palju metsaga seotud tegevusi.\nEesti vaatepunktist huvitavad meid eelkõige muidugi meie alale märgitud tegevused. Silma paistab põllumajandus, aga ka näiteks kalandus (kilu ja ka Narva silmud). Puhkusevõimalused on ujumismajadena märgitud Haapsallu ja Kuressaarde. Saaremaalt on kujutamist väärinud Kaarma dolomiidimurd. Loodusgeograafiliselt on tabatud ka Lõuna-Eesti künklikkust ja Alutaguse metsasust. Tartu ülikoolilinnana on samuti märgitud, küll tundmatu hoonega, mis natuke meenutab Tartu Ülikooli kirikut.\nlk 313 (ülemine)\nNostalgilisi piltkaarte koostasid baltisakslased, meenutamaks oma ajalugu Läänemere idarannikul. Esimene siin esitatutest kujutab Saksa ordu alasid ning ilmus II maailmasõja algaastatel Berliinis.\nKaardil on kujutatud peamiselt orduaegseid ühiskonnakihte – sõjamehi, kaupmehi ja põllumajanduslikku maarahvast. Poliitgeograafiliselt on väljendatud sõnumit orduriigi vastasseisust vene vürstiriikidega.\nKaardi raamil on kujunduslikult esitatud ordu kõrgemeistrid 13.–14. sajandil. Eelnevaga sarnaste kujunduselementidega ilmus 1951. aastal mälestuskaart „Balti kodumaast“. Selle kaardi autor on kunstnik ja graafik Johanna Tode (1911–1987).


Proosamaastik 2009, kaldu harrastuskirjanduse poole — Sirp\nProosamaastik 2009, kaldu harrastuskirjanduse poole\nMa ei usu, et keegi usaldaks erialase ettevalmistuseta inimesele operatsiooni tegemiseks skalpelli, kuid on levinud arvamus, et romaani võib kirjutada igaüks, kellel selleks viitsimist ja tahtmist. Ma olen üle neljakümne aasta, alates poolpõrandaluse Heesi tegemisest kuni tänase päevani, rännanud eesti kirjandusmaastikel. Näinud, kuidas sünnivad uued anded, ja ka seda, kuidas kirjanikud lakkavad loomast ja ununevad. Mulle meeldib tekste sünnitada, mitte võõraid raamatuid interpreteerida ja seetõttu olen kogu aeg vältinud arvustuste kirjutamist. Arvustus nõuab võrdlemist ja lahterdamist. Võtad kirjaniku sõrmede vahele, näpid teda natuke, siis pistad sahtlisse, kuhu juba on kindel silt peale kirjutatud. Kriitik ei küsi, kas see meeldib kirjanikule või ei. Nii mõnigi kord astub kriitika valusalt autori konnasilma peale ja seda ei andestata vahel aastaid. Mis parata, kirjanik on õrn hing ja miks ta seda olema ei peaks, kui romaani luuakse pika aja jooksul kogu oma jõudu ja oskusi kasutades.\nKui hakkasin eelmisel aastal oma kodulehel lugemisblogi arendama, tõukas mind selleks meie kirjanduselus valitsev jutukehvus. Tõsisteks kirjanduskõnelusteks on väga vähe võimalusi. Meediaruum täidetakse tootereklaamiga, mida on hakatud lugemissoovituseks pidama. Tühiseid kirjanduslikke ponnistusi saadavad pahatihti lopsakad kiidusõnad. Loomulikult sõltub kõik eesmärgist. Musta võib sõnadega valgeks võõbata ja vastupidi. Samal ajal loetakse kodumaist kirjandust vähe. Levivad kellegi poolt välja öeldud arvamused, mis kleepuvad nii autori kui ka raamatu külge. Ma tahtsin oma blogis rikastada kõnelusi eesti proosa teemadel, esitada muljeid, mis tekivad kirjanikul, kes oskab tekstis näha sedagi huvitavat, mismoodi see või teine kirjandusteos tehtud on. Möödunud kirjandusaastal ilmus proosa esmatrükke 139. Lisaks neile võis raamatulettidel kogeda reisi- ja mälukirjanduse vohamist. Raamat on kaubaartikkel ja kui mingis valdkonnas osutub müük kasumlikuks, siis see ahvatleb samasugust toodet juurde tekitama. Oma ülevaates ma kumbagi edukat valdkonda ei vaatle. Kahjuks jääb mu pilgu alt kõrvale spetsiifiliste mängureeglite järgi toimiv ulmekirjandus. Mind huvitab eeskätt, kuivõrd jätkusuutlik on tänasel päeval meie ilukirjanduslik proosa.\nKes on uued perspektiivikad tegijad ja mis tingib või määrab läinud aasta kirjandusmaastiku mentaliteedi. Suuremat või väiksemat kõneainet pakkusid Mikk Pärnitsa, Imre Siili ja Robert Randma raamatud, kuid minu jaoks jäid autorid amatöörlikeks katsetajateks, keda on veel vara kirjanikeks tituleerida. Kui meenutada viimase aja romaanivõistluste saaki, siis tuleks uutest anderikastest autoritest nimetada Olle Laulit ja Peeter Helmet. Lokku löödi kõvasti Sass Henno ümber, ent paistab, et pole tulnud noorele mehele kasuks. Hiram tekitas kord väga suurt elevust, kuid hääbus koomiksiuurimustesse. Eestis räägitakse romaanivõistlusest isegi rohkem kui professionaalsest kirjandusest. Meediat võlub sportlik võistluslikkus ja ehk just seetõttu on võistluskirjanik kujunenud omaette nähtuseks.\nBirk Rohelennul on ette näidata lausa kolm romaaniauhinda. Neist viimane – „Mu sõraline sõber” on aga masendav raamat. Tundub, et meie riigis tõstab vaikselt pead terrorismile lähenev esimese hea elu põlvkonna vasakpoolsus. Midagi sarnast, mis sõjajärgsetel kuuekümnendatel päädis Pol Pothi või Baader-Meinhofi ideedega. Birk Rohelennu raamatus ei ole midagi meelt rõõmsaks tegevat või südant soendavat. Peategelane vihkab ja põlgab valimatult kõike, kahetseb, et temast ei saanud enesetaputerroristi või vähemalt koolitulistajat. Viimaks ta nakatab oma kodumaja seenega, mis peaks elanikele pikapeale piinarikka surma tooma, ja on selle üle eriti uhke. On olemas hästi kirjutatud halbu raamatuid. Kuid huvitavale kirjapildile vaatamata on see raamat viletsalt kirjutatud. Ei pinge tõusu, ei langust, kõik üks ühtlane vihkamine ja panemine.\nRomaanivõistluse parim töö oli žürii arvates Milvi Martina Piiri „Liblikad janus”, mis on vaieldamatult ilukirjandus. Varem luulekogu avaldanud autor suudab luua eriti kaunist, lausa prerafaeliitlikku teksti. Kui hakkasin lugema „Liblikaid janus”, siis kangastus eelkõige Baturin ja siis veidi häirivalt Rein Raua „Vend”. Märksa hiljem näis, et Piir miskipärast matkib või isegi parodeerib mõlema autori vigasid. Kuid kõigele vaatamata oli tekst ühtepuhku vaimustav. Lause täpne, sisukas ja kujundlik. Ma arvan, et „Liblikad janus” on väga võimsa ande ilmutuslikult kaunis raamat, kuigi head või terviklikku kirjandusteost ei olnud sealt leida. Erinevate lugude romaanilikku sünergiat ei tekkinud. Tegevusliinide ilma pausita üksteise otsa lükkimine kaotas katkestuse jõu ning tekkis rumal mulje, et autor segab ilma nähtava põhjuseta vett. Raamatu läbi lugenud, ei saanud ma lahti heitlikust muljest, et autor oli teksti pikka aega vabadel õhtutundidel heegeldanud, andmata lõpuks endale aru, miks see töö üleüldse kord oli ette võetud. Aga samal ajal ma loodan, et vahest on Milvi Martina Piir alles lihvimata vääriskivi.\nRomaanivõistluse külge haagib end veel Marion Andra „Algolagnia”, mis on tõsine vampiirikirjandus. Vampiirid ei kuulu mu lemmikloomade hulka, ma ei loe nendest toodetud kirjandusmassi ega vaata vampiirifilme. Seetõttu ma ei tea, kui palju on raamatus originaalseid ideid ja millised on selle valdkonna stereotüübid. Võhikuna paistis lugu huvitav ja läbikomponeeritud. Peaaegu igale küsimusele leidus vastus ja see on proosa puhul oluline. Isegi võimatu olukord peab olema nagu päris. Lugeja ei salli, et teda läbinähtavalt petetakse. Blogide ajastul on igal kirjaoskajal motivatsioon, et oma peas või hinges toimuvat lauseteks vormida. Mitte enam päevik endale, vaid kõigile lugemiseks! Tänapäeval kirjutavad süstemaatiliselt väga paljud, kuid head kirjandust ei sünni. Johanna Maria Prangel ei proovigi oma raamatus „Kas see on rumal” olla muud kui päevikukirjutaja. Uinutava teksti elustamiseks on sisse toodud küll kursiivi, küll paksendust ja suuri tähti. Peatükid on pealkirjastatud (tõenäoliselt) tsitaadikogumikest võetud lausetega ja kohe alguses on sõnastatud õnne mõiste. Kui lugejal võib tekkida mulje, et tegemist on lõikava irooniaga, siis tasub põigata korraks autori blogisse, kust vaatab vastu seesama Barbie-roosa maailm, ja ei jäägi muud üle kui õlgu kehitada.\nSeevastu populaarse blogija Nirti romaan „Ja anna andeks meie võlad …” on sootuks tõsisem ja kirjandusliku pretensiooniga. Võiks öelda, et pesuehtne XXI sajandi naturalism. Esmalt tekkis pelutav mulje võsapetsilikust halastamatuse ja lolluse eksponeerimisest, kuid õige pea muutus tekst mihkelraualikuks karmiks avameelsuseks. Ma ei saanud lahti mõttest, et siis säärane ongi tõsielusaadete ajastu kirjanduslik naturalism. Keelepruuk on Nirtil tavatult räme, tõsi, olen sellesarnast kuulnud noorte naiste suust ühistranspordis, kuigi mulle on jäänud mulje, et see on pigem vastik erand, aga mitte mingil juhul tudengite või haritud naiste tavapärane keelekasutus. Kujutatavast pinnapealselt üle libisedes jutustatakse meile lugu, kuidas küüniline ellusuhtumine sublimeerub (ebaveenvaks?) emaarmastuseks ja (kitšilikuks?) helluseks hüljatud kassipoja vastu. Lugu on lugejavaenulikult hakitud ajaliselt segi paisatud kildudeks. Vertikaalset arengut ei ole. Raamat kubiseb kasututest episoodidest, kirjeldustest ja tegelastest, mis oleksid professionaalse toimetaja käe all kahtlemata tekstist prügikasti kadunud. Nirtil on kindlasti kirjandusega tegelemiseks annet ja tahtmist. Lisaks veel auahnust. Ent mul on tõsine hirm, et niikaua kui ta jahmerdab üksnes teda õlale patsutavate blogijatega, jääb ta kirjutajaks, kes võib küll korralikult tekste kirjutada, aga kes ei ole suuteline looma mõnda silmapaistvat kirjandusteost. Ma arvan, et kirjanikuks ei saada kirjutades, vaid hoopis lugedes. Nirti puhul – tegelikult peaaegu kõigi 2009. aastal ilmunud proosaraamatute juures – torkab silma kirjandust hästi tundva toimetaja puudumine, kes osutaks autori halbadele valikutele ja oskaks näha teksti lugeja pilguga. Just seda viimast kirjanik alati ei suuda. See on sama hull lugu, kui etendus ilma nõudliku näitejuhita: näitlejad mängivad küll kogu hingest, aga terviklikku lavastust ei ole ja tundub, et tegemist on provintsliku harrastusteatriga. Ometi aitab vahel õige vähesest, et tekst võtaks ilukirjanduse mõõtmed.\nKui ma peatusin blogitekstidest välja kasvanud raamatutel, siis hakkasin aru saama, et ka Tõnu Õnnepalu „Paradiis” kuulub samasse kirjanduslikku seltskonda, ja päevikukirjanduse tegelikuks avalöögiks oli paar aastat tagasi pärjatud „Flandria päevik”. Mind hakkas painama mõte, et ehk just toonase päeviku edu innustas teisigi blogijaid oma sündmustevaest elu raamatukaantega õilistama. Tõnu Õnnepalu on meister, kes oskab vormida suurepäraseid lauseid ja pealtnäha mitte millestki neid esile kutsuda. Samal ajal on ta kui tunnustatud käsitööline, kellelt võib julgelt tellida toote, mis kindla peale sobib paljudele. Toote, mis ei ärrita ega eruta, mida on mugav tarbida ning just seetõttu ei olda selle kiitmisega kitsid. Õnnepalu virtuoosne ja kergesti loetav tekst on nagu pikaks venitatud veste või vanainimeselik heietus, kus pole loomingulist põlemist ega kirge, kus ei intrigeerita ega leiutata mitte midagi. Isegi siis, kui heietus juhib viimaks lugeja mõne lõppmõtte või tõdemuseni, on seegi maestrol oskuslikult sepitsetud stereotüüpselt õigeks mõlgutuseks ning seda seedides valdab lugejat arusaamatu rõõmutunne. Formaadilt väiksemaid raamatuid ilmus neli. Ajaleheveergudelt tuttavad populaarsed vested Andrus Kivirähalt, ebaühtlase tasemega, rohkem proosaluulega sarnanevad miniatuurid Jan Kausilt. Seevastu Kalev Kesküla „Elu sumedusest” on hea raamat ja ega üks korralik raamat ei peagi olema telliskivi. Õnnestunult läbi komponeeritud lühikeste tekstide kogumik võib lugejat kõnetada hoopis mõjusamalt kui mõni jõgiromaan. Asta Põldmäe „Kirjad pääsukestele” on meie kirjanduspildi kohta haruldaselt terviklik. Poeetiline tekst, mida väärtustavad Eve Kase illustratsioonid. Siin pole mõtet arutleda, kas tegemist on proosa või luulega. Lugege, saage kätte elamus ja olge autorile selle eest tänulik.\nEelmisel kevadel tegi furoori Peeter Helme „September”. Kui „Puudutus” suutis olla pingestatud romaanitekst ainult raamatu esimese poole, siis „September” on algusest lõpuni väljapeetud romaan, mis meie kõikuva tasemega kirjanduspildis hea näitena esile tõuseb. Kuid ega see tekst puudusteta ole: õe ja eriti „Elementaarosakeste” liin jäid lõdvalt ja tarbetult hulpima, ometi võinuks need sihipäraselt põhiliini külge kinnitada ja see juba lubanuks romaani suuremaks kirjutada. Häiris naissuhete veider infantiilsus või naiivsus, mis tekitas eelmiseski romaanis ebalust. Muidugi võib nuriseda, et tüütuse-efekti saavutamiseks on kulutatud liiga palju lehekülgi, aga küllap on see kontseptuaalse romaani puhul paratamatu. Kui aus olla, siis mulle „September” eriti ei meeldinud. Ometi on Helme juures kõige olulisem see, et eesti kirjandusse on astunud autor, kes on romaani olemusest aru saanud ja lubab aimata, millised võimsad tekstid tal veel kirjutamata on. Kui rääkida heast romaanist, siis Jan Kausi „Hetk” seda on, kuigi algus tundub veidi rabedavõitu. Erinevad liinid ei suuda tükk aega romaanimasinat õieti käima panna, kuid ühtäkki võtab tekst hääled sisse ning asub rikkalikku lugemisnaudingut pakkuma. Haaravad ja valusad, mõtlemapanevad ja hinge puudutavad episoodid vahelduvad värvikate kirjelduste ning kummaliste ideedega. NB ! 163. leheküljel on vapustav detail, kus Nietzsche lause järel lastakse kellelgi purskkaevus tantsida. „Hetk” on lihtne, aga samal ajal sügav suhtelugu, kus ei puudu jõuline metafüüsiline tasand. Eriti kaunis on romaani 15. peatüki lõpp, kus peategelane silmitseb juhuslikult võetud helget fotot, millel on kujutatud teda ja naist, kellega ühel halval hetkel hakati teineteisest mööda elama.\nOlavi Ruitlase „Naine” oli eelmisel aastal pomm raamatulettidel, eeltöö oli teinud ehk kohtulugu, kuid ega lugejat kõnetav raamat ostjata jää. „Naine” on karm ja naljakas suhteanalüüs, millele kirjanik on leidnud ideaalse vormi. Selle raamatu kohta on keeruline midagi kirjutada, seda tuleb lugeda, sest lugemishetkel tekst avaneb, intrigeerib ja võlub. Siiski, raamatu lõpu poole tehakse kohatult palju silma rõvedusest lugu pidavale lugejale, aga eks see ole juba maitseküsimus. Kui kuulsin, et Merca kirjutab „Meest” – Ruitlase raamatule yinyang’ilikku täiendust, siis tundsin ärevat hirmu, et Merca saab maha klooniga. Kuid juba esimestest lehekülgedest peale tundsin kergendustunnet: Merca kirjutab Merca teksti, lastes küll siin või seal kumada Juha Vuorineni joomahullusel, kuid see ei rikkunud üldmuljet. Ruitlase raamat oli üle ootuste sisukas ja Merca oli asjalik ning need mõlemad oleksid võinud olla kogupere naljaraamatud, kui poleks nii valusalt avameelsed ja tõsised.\nArmin Kõomäe esimene raamat oli hea, teine ei olnud. Mäletan sooja lootust-ootust, kui hakkasin suvel „Pagejaid” lugema, ja seda mõrumaitselist pettumust, kui raamatu kinni panin. Torkas silma arutluste tulv, justkui tegemist oleks arvamusplatsiga. Kohati halvas teksti „kehva tõlke sündroom”, kus vahel jäigi arusaamatuks, mida autor tahab lugejale öelda, ja tihtipeale sõitis üks liin nagu muuseas teise sisse. Faabula struktureerus alles teises kolmandikus ja „Pagejates” toimus kõik samamoodi nagu sadades suurema või väiksema ühiskondliku pretensiooniga vene saastromaanides, kus aineks on litsid, rahamehed ja narkootikumid. Kõik tegelased jäid hämmastavalt üheplaaniliseks ning olid uskumatult naiivsed. Viimaks ma ei saanudki aru, kas Kõomäe tekst oli küündimatu topeltkodeering? Või ehk sihipärane muinasjutt? Rõve muinasjutt, mis päädis eriotstarbelise tennisereketi ülistamisega? Kuid lugu ei saa otsa pelgalt Wilsoni reketiga, eelneva rääma õigustamiseks on romaanile külge kleebitud novell robinsonaadist – põletatakse (võõraid) dollareid. Lugenud just enne seda John Updike’i suurepärast romaani „Jookse, Jänku”, mõjus mulle Kõomäe literatuurne ja läbinähtav manipulatsioon pagemisest õige masendavalt.\nEelmise aasta proosamaastikul võtab täiesti omaette koha sisse Toomas Raudami „Väike”, mis on mäng kirjandusega. „Väike” omab vaieldamatult romaani struktuuri ja seda teksti ma romaani võtmes ka lugesin. Kindlasti kirjutab Raudam eelkõige selleks, et saada kätte kirjutamisnauding, mõnu tekstist, kus üks lause esitab teisele lausele mänguks väljakutse, kus tekst muutub ühel hetkel muusikateose partituuriks, mis tõotab või isegi avab lugejatele kümneid interpreteerimisvõimalusi. Raudam ihkab, et ta lugeja tunneks ja armastaks kirjandust vähemalt sedavõrd, et sööks end läbi lugematutest joonealustest märkustest ja kommentaaridest, mis omakorda suurendavad kirjandusliku mängu ilu. Kurvaks teeb, et Raudami raamatud ilmuvad nii tagasihoidlikult, et neid ei kuule ega näe, või neist ei taheta kuulda ja neid ei taheta näha, sest kindlasti ei ole need rahvale peale minev kaup. Raudami tekstid nõuavad vaimset pingutust, mida tänapäeval ei armastata. Seevastu Arne Merilai ambitsioonikas raamat „Türann Oidipus” tekitas nõutust ja pettumust. Tagakaanel leiduvad autoriteetide arvamused kannustasid õhinal lugema, kuid tekst ei suutnud mind enda külge köita. Puhtakujulisi novellikogusid ilmus vähe. Olid mitmete autorite temaprintsiibil koostatud raamatud: „Tartu rahutused”, „Mehed ei nuta”, “Musta mantliga mehed”. Oma olemuselt on sellised raamatud pigem müügiprojektid kui kirjandussündmused. Kuid omamoodi avastuseks oli Mart Helme „Kaks mõõka”, kus on arvestataval professionaalsel tasemel kirjutatud Hiina-ainelised, kuid üsna euroopalike puäntidega novellid, mis tuletavad lugejale meelde, et keerulisena näiv elu on oma olemuselt väga lihtne.\nJust aasta lõpus ilmus Arvo Valtoni „Saksofon”, mis aga ei suutnud mind erutada uute ideede ega tundliku tekstiga. Piret Bristoli „Usuvaenlane” on vastuoluline raamat. Esimene novell vaimustas mind: on valitud aine jaoks sobivalt eneseirooniline tundetoon, leidlikud ja veidrad detailid lõid hingeliigutustele sobiva fooni ning miski ei paistnud olevat üleliigne. Ent järgmistes lugudes algas korduvate tegelaste ja sarnaste olukordade üsna arusaamatu ning suigatav tekstijada. Proosa puhul on kõige hullem, kui lugeja peab end mingist hetkest peale lugema sundima. Tänapäevases proosas on tendents narratiivi rikastamiseks tutvustada ainevaldkondi, millest teatakse vähe. Eestis kiputakse aga kirjutama sellest, mis kõigile teada, isegi probleemiasetus on see, mis tuleb tuttav ette. Ma nimetaksin seda triviaalkirjanduseks. Vanasti oli selle nimi olmeproosa. Lugu nagu elust enesest, nagu Võsa Pets, nagu tõsieluseriaal. Umbes sellist proosat kirjutavad Esta Aksli, Erik Tohvri, Marje Ernits või siis Aimée Beekman, kelle teosed on külaraamatukogudes nõutud, ning ma olen aru saanud, et säärane kirjandus oli ja on ning seda tekitatakse ka tulevikus pidevalt juurde. Mul on heitlik mulje, et tänast proosamaastikku võiksid päris ilmekalt määratleda ambitsioonikad amatöörid. Ma ei usu, et keegi usaldaks erialase ettevalmistuseta inimesele operatsiooni tegemiseks skalpelli, kuid miskipärast on levinud arvamus, et romaani võib kirjutada igaüks, kellel selleks viitsimist ja tahtmist.\nPopulaarne lektor Enn Kasak on teinud üsna küündimatu romaani „Vaba pattulangemise seadus”, millest on aga üllatavalt palju räägitud. Ideed võivad olla põnevad ja intrigeerivad, kuid fabuleerimisel on siiski omad reeglid. Kirjanduses tuleks situatsioone kirjeldada nii, et saab lugeja muinasjuttu uskuma panna. Selles raamatus pole seda silmas peetud, see-eest vohab rämpsdialoog ja püütakse keelelist risu kasutades mingisugust rahvakeelt aretada. Autor puistab käibeväljendeid ja kulunud anekdoote. Lehekülgi lausa koormab narratiivi suhtes ebaolulise kirjeldamine. Väga ebasõbralikult suhtub oma lugejasse kunagine minister Andi Meister, kes olevat 21 aastat kirjutanud romaani „Valgus olematus aknas”. Kui sellest raamatust on tublisti üle poole loetud, pole veel selgunud, millega meil tegemist – on üksnes mõistukõne, ümber nurga ütlemised, vihjelised arutlused ja ülepaisutatud mõtted. Sisse on toodud paar lapsepõlvemälestust, mis samuti ei hakka narratiivi joonistama. Laused on epiteetide, võrdluste, eufemismide ja muu ilustavaga justkui viimase peale lihvitud. Kuid kui kujundlikkus on lokkama pandud, kaotab see oma mõtte ja jõu. Tuulepoisid muudkui kriibivad veepinda ja lugeja ei suuda välja nuputada, millest raamatus juttu on. Ootamatult selgub, et aineks on eugeenika. Autor olevat teatanud, et just 2009. aastal olevat aeg küps selle romaani avaldamiseks, ning nüüd peab lugeja tundma tõsist hirmu, et Eestit ohustab eugeenikast pimestatute vandenõu. Raamatu lõpu poole toodetakse laipu ja tehakse suurt kära sisuliselt mitte millestki. Ma võin kujutada ette, kuidas lugupeetud inimesed romaane kirjutavad: lihvivad lauseid ja sõnastavad mõtteid. Kindlasti saavad nad rahulduse ja ehk seesmiselt rikkamaks. See on samasugune lõbu, mida ammutavad isetegevuslased rahvamaja laval. Harrastustaidluse eesmärgiks jääb ikka harrastaja isiklik nauding. Kuri on aga karjas, kui harrastuskirjandus hakkab kirjandusmaastikul tooni andma. Küündimatud tekstid saavad oluliseks kõneteemaks ja koos sellega tehakse kirjanduskünnis aastaaastalt madalamaks.\nHolger Kaintsi „Lennukivaatleja” on seevastu küps kirjandusteos, mida pole halvanud „teise raamatu sündroom”. Romaan võlub autori oskusega kirjutada karikatuur ja absurd usutavaks. See on omane pigem kaasaegsele vene kirjandusele ja selle juuri tuleks otsida nõukoguliku elulaadi kapitalistlikust variandist. Põhimõtteliselt teeb Kaints sama, mida tema vene kolleegid, kuid eriliselt värvikaks muudab tema teksti see, et kõik toimub Euroopa Liidu keskkonnas. Nuriseda võiks lõpplahenduse hägususe üle, kus ohjad on justkui lõdvemaks lastud, aga eks kirjandusproffidelgi on mõnikord raamatu lõpuga probleeme. Igal juhul on Kaints vägeva veksli välja käinud ja järgmise raamatu ootused üles kruvinud. Nikolai Baturini „Delfiinide tee” oli eelmise aasta kõige silmapaistvam teos. Autor ehitab oma järjekordses romaanis väga kujundlike ja täpsete eestikeelsete lausetega üles kummalise baturinliku maailma. See on võimas, maailmakirjanduse mastaapidega kõiksus, kus mängitakse suurte teemadega kõrget mängu. Teose peategelasteks on armastus, usk ja lootus. Kui olin Baturini suurepärase raamatu läbi lugenud, hakkas mind vaevama kuri eelaimdus, et see on liiga vägev teos eesti väikese kirjanduse jaoks. Kahjuks nii see oligi. Hiljem vihjati isegi, et „Delfiinide tee” on coelholik kitš. Kui Baturinil ilmus „Sõnajalg kivis”, siis seda romaani ei tahtnud keegi näha enne, kui alles juulis, mil avastati, et Baturin saab seitsmekümneseks. Alles siis tuli robinal arvustusi, aga õige varsti sündis uus kõhe vaikus. Kahtlemata on Baturin Eesti kontekstis sama suurusjärguga, kui seda maailmakirjanduses Márquez, kes on pideva tähelepanu all, kuid meil poetatakse Baturini kohta harva mokaotsast paar lauset.\nProosaülevaadet kirjutades võiksin, kuid ei saa mööda minna Toomas Vindi romaanist „Üüriline”. Selle raamatu peategelaseks on kirjandus. Kirjanduse sünd. Kirjaniku pühendumus ja eetika. Romaanis on kaardistatud kirjaniku elukutse võimalikkus või võimatus Eesti riigis. On läbi mängitud äärmuslik variant, kusjuures Toomas Vindi „Üüriline” on kujund, nagu seda on ka Dostojevski „Idioot”. Kuid autori äärmiseks hämmastuseks võtsid kolleegid teksti otseselt ja neid pani nördima, et kirjanikku kujutatakse nii armetuna. Näiteks Berk Vaher toonitab, et proosakirjanikud, keda ta ise tunneb, „on hakkajad inimesed, kes teevad oma valikuid ja suunavad oma käekäiku – kui peavad õigeks, teevad teisi töid … „Üüriline” võis olla kirjutatud kirjaniku ametiväärikuse nimel, aga see solvas minu kui kirjaniku ametiväärikust”. Peab ikka olema eriline mudakukk, et hakata süüdistama kolleegi ametiväärikuse solvamises, selle asemel et hurjutada Eesti riiki, kus ei suudeta proosakirjanikule tagada inimväärset elu! Küllap omast kohast on Berk Vaheril õigus: proosakirjanikul on alati võimalus teleseriaale kirjutada, reklaamtekste teha või hoopis juristi, ehitaja või poliitikuna leiba teenida. Kuid samal ajal pole tal võimalust keskendunult pikka proosat kirjutada, ja kui ta viimaks tahakski professionaalsel tasemel luua, ei saa ta aastat või paari ilma senist sissetulekut saamata elada – abikaasa võtab näljased lapsed käekõrvale ja lahkub. Tänaseks on hoo sisse saanud juba uus proosa-aasta. On räägitud vaeslapse käsikirjadest ja õhatud, et kopsakat panoraamromaani ei ole. Kuid saage viimaks aru, et Suurt Romaani ei kirjutata põlve otsas ja muude tööde kõrvalt! Kui Heino Kiik laenas kokku raha, et kirjutada „Tondiöömaja”, siis raamatu ilmudes maksis ta võlad ja sai aasta otsa elada. Meil saab romaani honorarist eksisteerida heal juhul mõne kuu. Eelmisel aastal tuli kirjanike liit välja ideega maksta kirjanikule raamatu kirjutamiseks samasugust loomingulist toetust, nagu seda on vanemahüvitis. See on adekvaatne ja väga hea mõte. Kui riik suudaks luua proosastipendiumi, mis tagaks ka ravikindlustuse, siis 2009. aastal end näidanud noorematest autoritest oleksid minu meelest võimelised pühendunult head romaani kirjutama päris mitu kirjanikku. Eelkõige Jan Kaus, kindlasti Peeter Helme, siis Milvi Martina Piir ja ehk ka Nirti, kui ta kooli ära lõpetab ja hunniku raamatuid läbi loeb. Seda ei ole vähe ega palju. See oleks väikese kirjanduse jaoks paras hulk suuri kirjanikke.\nTeksti aluseks on Eesti Kirjanduse Seltsi 2009. aasta eesti kirjanduse ülevaatekoosolekul peetud ettekanne. Sirp kavatseb järgmistes numbrites avaldada samal koosolekul peetud Hannes Varblase (2009. aasta luule), Toomas Kiho (reisikirjandus) ja Kadri Tüür (kriitika) ettekande.


PIXEL LASER RAVI TäISKASVANUTE AKNE - TäISKASVANUTE AKNE - SKIN CARE - DAILYBEAUTY - ILU AMET - NAHAHOOLDUS - 2019\nArbonne meenutab silmalainerite saastumise hirme\nHirmutav asi, mis võib juhtuda laseri karvade eemaldamise ajal\nElle Macphersoni treeneri aktsiad 5 näpunäiteid, kuidas kahel nädalal kaotada 10 naela\nLaserid ei ole alati kõige nauditavamad naha protseduuridest - siin on libisemine ja kummipaelne tunne, mis ei sobi täpselt lõõgastavale ravile. Kuid mõningaid tulemusi vaadates on enamik inimesi allakirjutanud isegi ebamugavust tekitava teguriga.\nNagu isiklik treener ja sotsiaalmeedia täht Maeve Madden hiljuti Insiderile teatas, oli tema kogemus Pixeli laseriga veidi oodatust valusam.\nSamuti võite meeldida: Miks naha vanus (ja mida teha)\n"Ma vőiksin tunda väikseid tikkipulgasid, kui laser nägi mu nägu," ütles Madden. "Ma hakkasin natuke ärrituma, sest suits hakkas tõusma ja ma võin sõna otseses mõttes naha põletada. Viieteistkümne minuti pärast protseduuri sai mu nägu sügav lilla ja hakkas soojendama. kogu piin ja minu nägu põles, tundus, et olin tulekahju. "\nSan Francisco dermatoloog William Kwan selgitab, et selline kogemus ei ole norm. "Pixel laser on murdosa CO2 laser. Seda tüüpi laser on ablatiivne, mis tähendab, et nahakude aurustatakse (või põletatakse), kuid aeglaselt ja kontrollitult, ohutult, see toimib suurepäraselt, kuid sõltuvalt sellest, kui tugev on ravi see on minimaalne või ulatuslik seisakuid. Tema kogetud valu ei ole tegelikult liiga tüüpiline, kuid mida tugevam on ravi, seda rohkem ebamugavust ja seisakuid. Teised tegurid, näiteks millised tooted on nahale peale ravi pandud, võivad samuti kaasa aidata mis tahes protseduuriga seotud täiendavale valule. "\nKuid Madden ütleb, et ta "ei suuda seda piisavalt soovitada" ja see tõesti tegi hulga oma hormonaalse akne puhastamiseks - ta isegi ütleb, et ravi on pärast ühe seansi lõppu kõrvaldanud 70% tema armistumis- ja pigmentatsiooniküsimustest.\n"Ma ei saa oodata, et seda uuesti teha, valu oli seda väärt."\nKirurgi valimine rindade suurendamiseks, rasvaimu või rinoplastika (nina töö) sooritamiseks on suur asi. Sellel inimesel ei ole mitte ainult oma ilu oma kätes, vaid ka teie elu. Ja sa leiad, et täiusliku arsti otsimisel on see, kes teid kõige paremini ootab ja tunneb, palju kaaluda. Loe Edasi\nKuidas leida oma nahatoonile õige juuste värv\nLeides, et just õige värvitoon, mis töötab teie nahatooniga, ei ole nii raske, kui see võib tunduda. Läbi põhiliste blondide, brünettide või punaste toonide peaks teie värv olema mitmemõõtmeline, nii et see paistab kõikidest nurkadest. Et teada saada, mida küsida, peate teadma, kuidas leida õige tooni teie naha tooni alusel. Loe Edasi\nKui te arvate Gwyneth Paltrow elustiili valikuid, siis mõtlete makrobiotilisele dieedile, Tracy Andersoni fitness-režiimile ja Goopi heakskiidetud ilu- ja terviseprojektidele. Aga enne, kui ta sai kõikidele tervislikele eluviisidele kuulsaks võimuks, tunnistab Paltrow, et ta ei ole üldse tervisele keskne. Loe Edasi\nPrognoosides, kui hästi sa vanad, ei ole täpselt lihtne, ja kui vaatate oma vanemaid, võib see olla kasulik teie geneetilise eelsoodumuse prognoosimiseks, see ei ole kindlasti lollikindel süsteem. Õnneks näitab hiljutine uurimus, et igaüks saab ennustada, kui hästi nad vananevad, lihtsalt vaadates peeglisse. Olay'i mitmeaastase ja etnilise kuuluvuse uuringus (MDE) leidsid teadlased, et tumedamate nahatoonidega inimesed on palju aeglasemad kui kergemate nahatoonidega. Loe Edasi\nÕige või vale, allahindlus võib teha erinevuste maailma, eriti kui nägu välja näeb. Lihtsaim viis võltsida jõusaali veetmise illusiooni kõik saab aru, mis toimib ja mis teie näole ei tööta. Lõika Bangs Celebrity stilist Marilee Albin ütleb, et midagi, mis annab teie näole ovaalse kuju, sobib ideaalselt õhemale välimusele. Loe Edasi\nTugevama kõhu jaoks pole see liiga hilja\nKui tihti peaksite sa hammaste valgendama?\nEva Longoria jagab valuliku ravi videot, mis paneb teda vaatama "20 aastat nooremaks"\nSee 10-sekundiline soengute trend on kuni 2,198 protsenti Pinterest\nCopyright 2019 \_ et.womanfitness.info \_ In-Office-ravi, mis täielikult eemaldas ühe naise naha


Sõnajala hooldamise peamised reeglid kodus - Teraviljad 2021\nRuumide haljastamiseks kasutatakse erinevaid kultuure: õitsvat, dekoratiivset lehtköögivilja, eksootilist ja muud rohelist, mis võib kodus kasvada. Sõnajalg kuulub tagasihoidlike ja tähelepanuväärsete põõsaste hulka. Selle õitsemist pole ette nähtud, kuid kontorit või elutuba on tänu sellele täiesti võimalik elustada. Eriti kui arvestada, et taime eest hoolitsemine ei ole tülikas. Piisab optimaalsete tingimuste loomisest.\n1. Siseruumides esinevate sõnajalgade tüübid\n2. Kuidas hoolitseda kultuuri eest - peamised reeglid\n2.1. Istmete valik\n2.2. Pinnase koostis ja maht\n2.3. Kastmine ja pihustamine\n2.4. Pealmine riietus\n3. Kas mul on vaja siirdamist?\nLooduses on umbes 10 tuhat sõnajalaliiki. Kõik need on mitmeaastased taimed, kuid erinevad välimuse ja elutingimuste poolest. Erinevused avalduvad lehestiku kujus ja tiheduses, värviküllasuses, lille suuruses. Paljud sordid kasvavad soistel aladel, neil on erk salativärv ja õrnad lehed, teisi kõvemaid, tihedamaid, põuale ja päikesele vastupidavaid võib leida põldude ja metsade muruplatsidel..\nSamuti on koht koduseks lillekasvatuseks. Kogu maailmast on kogutud palju sorte. Kuid kõige rohkem on nõudlust järgmistele tüüpidele:\nNephrolepis on tihe ja lopsakas põõsas, mille ajaslehed on kuni 50 cm pikad.\nDavallia (jänese jalg) - pärit Hiinast ja Jaapanist, on punase võrse kiilukujulised lehed, millel on pealiskaudne juurestik.\nPlatiserium (flathorn) - ebatavaline kuju muudab sõnajala populaarseks, kuid selle kasvatamisel peaksite kinni pidama teatud reeglitest.\nAsplenium (kostenets) - näeb välja muljetavaldav ja sarnaneb tahkete heleroheliste lehtede purskkaevuga, mille servad on lainetega. Vajab niisket õhku (vähemalt 60%).\nBlehnum (Derbyanka) - palmipuud meenutavad põõsad. Lehed on pikad, lahatud pinnalt.\nDixonia on hiiglaslik sõnajalg, mis muutub järk-järgult palmipuuks. Siduval pagasiruumi ülaosas on tihe lehemüts ja see ulatub 3-6 meetrini.\nPolypodium (tuhatjalgne) on epifüütne taim, mis võib kasvada ilma mullata. Sageli leidub puude pinnal, kivistel aladel.\nSee loend sisaldab kõige populaarsemaid siseruumides kasutatavaid sisekujulisi sõnajalgu. Kuid igaüks neist nõuab individuaalset lähenemist ja eritingimusi. Nephrolepist peetakse kõige stabiilsemaks ja kapriisimatuks. Kõige sagedamini leidub seda koduses lillekasvatuses..\nVärvide mäss ja lehestiku suurus sõltuvad otseselt sõnajala õigest hooldusest..\nSelleks, et taim oma dekoratiivset mõju võimalikult palju näitaks, on oluline järgida kõiki soovitusi, mitte üle toita ega üle ujutada. Kõik peaks olema mõõdukas ja vastavalt vajadusele, sest metsikud sugulased kasvavad metsades ilma väetamise ja korrapärase kastmiseta.\nSõnajala lehestiku seisundit saab kasutada siseõhu kvaliteedi määramiseks. Kui tuba on tolmune, suitsune, gaasiline või liiga kuiv, hakkab lill valutama. See on esimene kell, mille põhjus tuleb kõrvaldada ja parandada elamistingimusi mitte ainult taimede, vaid ka maja elanike jaoks..\nTroopika elanik vajab soojust, mugavust, hajutatud valgustust ja ruumi, eriti arvestades selle suurust. Selle asukoha ideaalne koht oleks akna vastas olev sein või nurk (ida, lõuna või lääs). Suured potid on kõige parem asetada otse põrandale või madalale alusele. Ampeli sordid näevad rippuvate pottide puhul suurepärased välja.\nVäikesed "lapsed" võivad ajutiselt lääneakna alla sattuda, vältides otsest päikesevalgust, eriti suvel. Vastasel juhul põlevad lehed. Üldiselt talub sõnajalg ruumi keskel hästi osalist varju, kuid parim kasvu näitaja on hele hajutatud valgus..\nÕhutemperatuur peab vastama standardile - + 15–22 kraadi Celsiuse järgi.\nEnne lille koju asetamist tuleb see pärast ostmist siirdada. Selleks kasutage ostetud mullasegu või tehke seda ise järgmistest koostisosadest:\nLehtpinnas ja nõelad.\nPinnase kohustuslik nõue: lõtvus, õhulisus ja kõrge happesus (seda suurendatakse nõelte abil).\nMetsas saate maad võtta, kuid on oluline jälgida kõigi komponentide olemasolu.\nSiirdamiseks kasutatakse plast- või savipotte, suurendades nende läbimõõtu igal aastal 2-3 cm võrra. Protseduuri esimeses etapis täidetakse anum drenaažiga, see on kohustuslik ja säästab lillejuuri ülevoolu ajal mädanemisest, rikastab hapnikuga ja kiirendab kasvu.\nSavipotid on prioriteediks. Nad neelavad liigse niiskuse ja annavad selle vastavalt vajadusele ära, puudusteks on tendents moodustada seeni ja hallitust, mida on üsna raske eemaldada. Konteineri läbimõõt valitakse poole taime võra suurusest, kuid tuleks meeles pidada mahuti stabiilsust ja täita see tugeva drenaažiga.\nSõnajala dekoratiivse efekti nõuetekohaseks kasvamiseks ja säilitamiseks on vaja jälgida poti niiskustaset: maa peaks olema alati niiske, kuid mitte märg. Ülevool on taimele väga kahjulik ja viib kergesti tema surma. See on lehestiku kolletumise ja langemise üks põhjusi..\nKastmise mõõdukus annab kvaliteetse drenaaži, mis vabastab potist liigse vee ja hoolitseb juurte õhutamise eest. Protseduur viiakse läbi 3 korda nädalas, pöörates samal ajal tähelepanu õhutemperatuurile. Talvel üks kord piisavalt.\nTolmu ja täiendava niiskuse eemaldamiseks toimub igapäevane pihustamine. Kuumale akule asetatud märg rätik aitab säilitada õhuniiskust kütteperioodil..\nKasta sõnajala vihma või settinud pehme veega.\nKasvuperioodil vajab lill tugevust kasvamiseks, lehestiku ja uute võrsete moodustamiseks. Seda on võimalik saavutada toataimede jaoks mõeldud vedelate väetiste abil, mis lahjendatakse vastavalt juhistele settinud vees ja kantakse peale peamist jootmist teatud osades..\nMineraalsed sidemed vahelduvad orgaanilistega ja neid kasutatakse iga 2 nädala tagant - varakevadest sügiseni. Talvel, puhkeperioodil, eemaldatakse need ja jootmist vähendatakse kuni 1 kord nädalas.\nToitainete puudusest teatab kolletunud ja kahvatu lehestik. Kui probleemi ei lahendata õigeaegselt, kuivavad võrsed ja taim sureb üldse..\nVaja läheb! Aastas! Sõnajalg on õis, mis pakseneb ja kasvab kiiresti, seetõttu vajab ta iga-aastast siirdamist. Protseduur viiakse läbi varakevadel, enne mahla voolamise algust (märtsis-aprillis). Selleks, et juured ei kahjustaks, kasutage ümberlaadimismeetodit.\nMulda, milles lill kasvab, jootakse rikkalikult juurte pehmendamiseks ja eemaldamiseks rohkesti.\nValmistage ette uus mahuti, mis on eelmisest 3 cm suurem.\nPott täidetakse kolmandiku ulatuses drenaažiga.\nSõnajalg raputatakse ettevaatlikult küljelt küljele, võetakse koos mullaga lillepotist välja ja viiakse uude anumasse, piserdades vaba ruumi mullaga.\nTampige juurepiirkonda ja vett kergelt.\nSiirdatud taimed juurduvad kiiresti ja lihtsalt. Kuid kui protseduur viiakse läbi valel ajal, siis on lille pikk kohanemine või surm võimalik.\nPaljunemine toimub samal perioodil kui siirdamine. Selleks puhastatakse potist eemaldatud taimed mullakoomast ja uuritakse emapõõsast. Võrsed eraldatakse hoolikalt ja istutatakse eraldi anumasse.\nSõnajalgade paljundamine seemnete (eoste) abil kodus on peaaegu võimatu, seetõttu kasutavad nad ema väljundi jaotust.\nLahus elavatele lastele tuleks kiireks ja edukaks kasvuks tagada kasvuhoonegaaside tingimused. Seda saab teha, kui katta seemik plast- või klaaskorgiga (purk või lõigatud pudel).\nSõnajala eest hoolitsemine pole üldse keeruline, peamine on mõõdukas kastmine ja pihustamine, lahtine, happeline pinnas, õigeaegne siirdamine ja pealmine riietus. Kõiki soovitusi järgides saate kasvatada ilusa põõsa, mis muutub iga ruumi esiletõstmiseks.\nHoolitseme koduse sõnajalgu\nMaal on ilmselt kõige salapärasemad taimed sõnajalad. See liik on olnud miljoneid aastaid. Hoolimata asjaolust, et igal aastal lähevad Ivan Kupala öösel soovijad sõnajalaõit otsima, ei moodusta see taim õisikuid. Seetõttu on sõnajalaõis jätkuvalt lihtsalt ilus legend..\nToataimena on sõnajalg, eriti viimastel aastatel, muutunud üsna tavaliseks. Seda hinnatakse mitte ilusa õitsemise, vaid dekoratiivsete lehtede pärast..\nNii looduses kui ka kodus näeb sõnajalg kodus välja nagu aasapõõsas. Looduses kasvavad need taimed soodes, niitudel ja metsades. Seda tuleb arvestada selle lille kasvatamisel oma kodus (eriti sõnajalale mulla valimisel).\nTänapäeval tunneb kaasaegne teadus üle kümne tuhande liigi ja 300 sõnajalgade perekonda. Kodukasvanud lilled on pärit troopilistest liikidest. Lisaks on mõnel liigil suurenenud talvekindlus, mis võimaldab neid kasvatada talveaedades ja nende aiakruntidel..\nEnamikul selle lille põõsastest on sulelised ja ajaslehed. Paljud taimed võivad moodustada pinnalt lahti lõigatud lehti. Kuid on liike, millel on terve kuju ja suurusega terved lehed. Botaanikud nimetavad sõnajala lehti wai.\nVäärib märkimist, et sõnajala noortel lehtedel on vanadest lehelabadest erinev välimus. Tavaliselt keeratakse noored lehed teokujuliseks, mis kasvades kerib end lahti.\nSõnajalgade lehed on ka reproduktiivorganite mahutid. Need asetatakse lehtplaadi põhjale.\nSõnajalg kui toataim on väga tulus ost, sest tegelikult mängib see "keskkonnainspektori" rolli. Fakt on see, et isegi kui sõnajala hooldamine on kodus õige ja täielik, võib taim siiski õhusaaste tõttu surra. Kui õhus on palju tolmu, siis sellises koduses keskkonnas asuv taim reageerib sellele väga kiiresti. Lill muutub loidaks ja kui midagi ette ei võeta, sureb see varsti. Seetõttu peate sõnajalgu kodus kasvatades mitte ainult teadma hoolduseeskirju, vaid ka valima selle paigutamiseks õige koha..\nVideo „Sõnajalg. Me kasvatame taime kodus ”\nKuidas kasvatada sõnajalga, on kirjeldatud videos.\nLooduses saavad sõnajalad pikka aega ilma kastmise, viljastamise ja muude manipulatsioonideta hakkama, mis on kasvu ja arengu vajalikud tingimused. Samal ajal jäävad need taimed kodus kasvatamisel tagasihoidlikuks. Kuid vaatamata sellele on siin mitmeid tingimusi, mille järgimine on garantii, et teie dekoratiivne lill on tugev ja tervislik..\nSõnajalaga potile koha valimisel peate meeles pidama, et see taim toimib õhusaaste "indikaatorina". Seda lille ei saa panna tuppa, kus esinevad sageli järgmised olukorrad:\nNagu näete, köögis teie kodune ilu ei seisa ja närbuma, kuid köögist kaugel asuvates tubades tunneb sõnajalg end suurepäraselt. Kuigi mõned panevad vastupidi selle lille kööki, et käepärast oleks elus "indikaator". Tõepoolest, vähima gaasilekke korral hakkab taim närbuma, mis aitab teil kiiresti leida selle närbumise põhjuse ja vältida selle seisundi negatiivseid tagajärgi. Kuid köögis kasvatamiseks soodsate tingimuste loomiseks on toas vaja kapuutsi. Samuti on suurepärane lahendus niisutaja paigaldamine. Selle tulemusena on nii teil kui taimel köögis mugav..\nLisaks tuleb meeles pidada, et sõnajalg vajab nii valgust (ainult mitte otsest) kui varju. Seetõttu oleks kõige parem asetada see akna vastas asuvasse nurka. Ka kodus peab see taim pakkuma värske õhu sissevoolu..\nSõnajala paigutamiseks oma koju valides peate arvestama selle kasvu omadustega. See lill võib kasvada üsna suureks, moodustades enda ümber lopsakad ja suured lehed. Seetõttu ei piisa talle ilmselgelt aknalaual. Vastasel juhul jäävad sõnajala lehed vastu seinu ja klaasi, samal ajal deformeeruvad. Selle all kannatab lille dekoratiivne välimus..\nSeega peaks sõnajalg kodus kasvamise valik põhinema järgmistel hoolduse parameetritel:\nVaatleme neid parameetreid üksikasjalikumalt..\nPaljude aednike sõnul peetakse sõnajalgu varjutaluvateks taimedeks. Aga kui kodus olev lill on pidevalt varjus, siis ta lihtsalt sureb. Selleks, et taim saaks moodustada tugevaid, suuri ja terveid lehti, peab sellele langema ere ja hajutatud valgus. Seetõttu on edelaken selle parameetri järgi ideaalne koht majas sõnajala kasvatamiseks. Sellisel juhul tuleb pott asetada mitte aknalauale, vaid eraldi lillealusele..\nTeine oluline parameeter majas sõnajalale kasvukoha valimisel on temperatuurirežiim. See taim kasvab hästi temperatuurivahemikus + 15- + 22 kraadi. Kuid mõned sordid nõuavad teatud temperatuuri:\ntermofiilsed liigid (nephrolepis, neiukarv, asplenium ja platycerium). Külmal perioodil ei tohiks toatemperatuur olla madalam kui +18 kraadi;\ntalvekindlad sordid (pimples polypodium ja pellea). Talvel ei tohiks temperatuur langeda alla +12 kraadi.\nSamal ajal ei ole kompaktsed sõnajalad ja nende eest hoolitsemine selles aspektis väga keeruline. Peamine on mitte panna lilli mustandite ja külma õhu teele. Kuid ruumi, kus seda taime kasvatatakse, tuleb sageli ventileerida. Suvel võite poti isegi rõdule viia. See tuleb asetada nii, et sõnajalale ei langeks otsene päikesevalgus.\nKodus sõnajalgade kasvatamisel peate mitte ainult neid õigesti hoolitsema, vaid ka valima optimaalse mulla. Ilma selleta ei kroonita kõiki teie jõupingutusi lillele soodsate tingimuste loomiseks edu..\nSõnajalgadele sobib järgmine muld:\nhea õhu ja vee läbilaskvuse tagamiseks peaks maa olema lahti;\nveidi suurenenud happesus;\nrohkesti mädanenud lehtedega;\nmullas peaks olema vähe nõelu ja turvast. Võite lisada ka huumust ja liiva..\nSee on selline metsast leitud maa - sõnajalgade lemmikkoht looduses..\nKodus on sõnajalgade hooldamise oluline parameeter korralikult korraldatud veerežiim. See on tingitud asjaolust, et kuigi need taimed taluvad mulla kuivust, on mulla ülekuivamine neile vastunäidustatud. Vesi viiakse pinnasesse, kui pinnasekiht kuivab. Kui mullal lastakse kuivada, ei saa järgnev kastmine enam lille elustada..\nKuid pidage meeles, et ka liigne niiskus on ebasoovitav. Lõppude lõpuks, kui vesi mullas seiskub, hakkab taime juurestik mädanema. Seetõttu on väga oluline sõnajalga õigesti hooldada. Optimaalne kastmine on tema jaoks üks kord nädalas. Kastmiseks on parem kasutada vihmavett või hästi settinud vett..\nKodus paljunevad sõnajalad järgmiselt:\nvaidlused. Väga keeruline viis lille kasvatamiseks kodus. Pealegi osutub sellistes tingimustes ebaefektiivseks;\npõõsa jagamine (protsesside kaudu). Kõige mugavam ja ainus võimalik sõnajalgade kasvatamise võimalus kodus.\nPõõsa jagamiseks on soovitatav kasutada eranditult noori juurevõrseid (rosette). Ainult sellises olukorras võib oodata positiivset tulemust. Samal ajal on vaja emakast põõsast eraldada teatud ettevaatusega, et mitte kahjustada täiskasvanud taime. Samuti peate selles küsimuses meeles pidama, et võimalikult palju maad tuleks hoida eraldatud pistikupesas..\nOlles saanud materjali aretuseks, mille järel saate seda uude potti istutada. Pärast istutamist on istutusmaterjali kvaliteetseks juurdumiseks ja selle kiireks kohanemiseks vaja luua taimele optimaalne veerežiim ja puhas õhk. Seega saate sõnajalga oma kätega kiiresti ja tõhusalt levitada..\nPaljud kasvatajad on sisejalad kaotanud patogeense mikrofloora või parasiitputukate nakatumise tõttu. Haigused ja kahjurid ilmuvad potis järgmistel põhjustel:\nkinnipidamistingimuste rikkumine. Mustandid, vale jootmine (eriti seisev vesi mullas), halvasti valitud pinnas;\ntaimede nakkus muudest toalilledest.\nKõige sagedamini on parasiitide või haiguste ilmnemine tingitud regulaarsetest häiretest kasvutingimustes. Kõige tavalisem põhjus on lille üleujutamine või puistamine külma veega, mis sisaldab palju kloori..\nPutukate hulgas on nematoodid sõnajala sagedased parasiidid. Kui need on olemas, muutuvad lehed kollaseks ja kuivavad ning kukuvad siis maha. Taime nematoodide eest saate päästa ainult siis, kui siirdate selle uude potti, kus pinnas on parasiitideta..\nKui õhk on kuiv, võivad ilmneda tripsid, putukad ja lehetäid. Nende välimuse vältimiseks peate lilli perioodiliselt pihustama.\nPatogeenne mikrofloora, mis võib areneda ka veerežiimi rikkumiste tõttu, avaldub erinevat tüüpi mädanemises. Samal ajal on parasiitputukad sageli kahjulike mikroorganismide kandjad..\nKui leitakse lillehaiguse märke ja parasiitide ilmnemist sellel, on vaja viivitamatult võtta meetmeid nende vastu võitlemiseks. Vastasel juhul võib taim täielikult surra..\nNagu näete, pole siseruumides esineva sõnajalga eest hoolitsemine kodus nii keeruline. Peate lihtsalt looma õiged kasvutingimused ja jootmise ning lõpuks saate ilusa dekoratiivse lilli..\nVideo "Sõnajalad - miljoneid aastaid kestnud võitlus ellujäämise nimel"\nÜksikasjad sõnajala kasvatamise kohta kodus on kirjeldatud videos..\nToataimede ja lillede armastajad püüavad oma hoolealuseid istutades või ümberistutades kombineerida seda kuufaasidega. Töö tootmiseks soodsad ajavahemikud ühendatakse ajaga, mil taimi ei ole soovitatav haiguste või surma vältimiseks puudutada.


Seni külasta www.liviko.ee või meie\nOotame Sind tagasi juba varsti\nON HETKI, MILLE ERAKORDSUS ÜLETAB KÕIK SENI KOGETU\nHetki, mille täiuslikkus võtab sõnatuks. Nagu ka hetki, mille ainulaadsuse tunnistajaks oled vaid sina. Mõne sellise tähendust mõistad alles aastate pärast. Need on sinu hetked. Alatiseks, kui mõistad neid väärtustada.\nHÕBE läbib mitmeastmelise kaskaad-filtreerimissüsteemi – esmalt tavapärase söefiltri ja seejärel 29 hõbedast filtrielementi, mis annavad joogile puhta maitse. Viimasena suunatakse viin poleerimisfiltrisse, millega saavutatakse joogi eriline kirkus. Filtreerimismeetodist tulenevalt on HÕBE kangus täpselt 39,2% vol, kuna just selle kanguse juures saavutab hõbefiltreeritud viin parima puhta aroomi ja karge maitse tasakaalu.\nErinevalt viina tavapärasest tootmisviisist nõuab HÕBE filtreerimine ligi kolm korda rohkem aega, kuid limiteeritud partiidena ning käsitööna lõppviimistletav HÕBE on seda väärt.\nJA PUHAS MAITSE\nHÕBE on eestimaine kvaliteetviin, mis sündinud eriliste hetkede väärtustamiseks. Hõbeda ainulaadsete omaduste tõttu on selle filtreerimisel kasutatud hõbefiltreid, mis annavad viinale kirkuse ja puhta maitse.\nMahe on rohkem kui maitse. HÕBE Mahe tootmisel kasutatakse ainult eestimaist maheteravilja, mille loodushoidlik tootmisviis põhineb kohalikel taastuvatel ressurssidel. Mahetootmine põhineb iidsetel tarkustel õigetest külvikordadest, külviaegadest ja looduslikest väetamisviisidest. HÕBE Mahele on antud ka Euroopa Liidu mahetoote sertifikaat.\nHÕBE Vodka ja HÕBE Mahe on nauditavad nii iseseisvalt, kui ka maitseelamusi pakkuvate kokteilide koostises. Mango, greip, vaarikas või hoopis roosilimonaad – HÕBE harmoneerub nende kõigiga suurepäraselt.\nVaata elegantsete kokteilide retsepte >\n2015 nimetati HÕBE Eesti parimaks alkohoolseks joogiks.\n2016 sai HÕBE International Wine and Spirit Competition (IWSC) konkursil hõbemedali.\n2016 võitis HÕBE SIP Awardsil viinade kategoorias kuldmedali ja Individual Bottle Designi kategoorias hõbemedali.


Suurima elatisvõlglase võlasumma avaldati kroonides « Hiiu Leht\nSuurima elatisvõlglase võlasumma avaldati kroonides\n12. jaanuari Hiiu Lehes kirjutasime 600 Eesti suurima elatisvõlglase nimekirjast, mis avaldatud Äripäeva (ÄP) veebis. Märkisime ühtlasi ära, et suurim võlasumma, 188 793 eurot oli kirjas 1971. aastal sündinud hiidlase Mati Ulla nime järel.\nArtikli ilmumise järel võttis meie toimetusega ühendust Mati Ulla ema, kes palus summa õigsust kontrollida.\nHiiu Lehe päringule vastanud ÄP rubriigitoimetuse juht Rivo Sarapik selgitas, et nad avaldasid elatisvõlglaste tabeli 7. jaanuari 2016 seisuga ja selle tabeli infoallikas on kohtutäiturite ja pankrotihaldurite koda (KPK).\n“Enne tabeli avaldamist palusime mullu septembri lõpus pankrotihaldurite kojal ning eraldi ka pankrotihalduritel see info [KPK kodulehel oleva tabeli -toim.]) faktitäpsuse huvides üle vaadata, et ei oleks aegunud infot – summasid kroonides jne,” rääkis Sarapik.\nSarapik ütles, et nende algandmetes on kirjas, et Mati Ulla võlasumma – 188 793 euro kohta – tegi kohtutäitur Igor Prigoda täpsustuse\n12. oktoobril 2015 kl 10.21.\nKPK lehel oleva lapse elatise nõude võlgnike nimekirja järgi tegi Prigoda paranduse 11. jaanuaril 2016 kl 16.04 ehk pärast tabeli ÄPs ilmumist. Ulla uuendatud elatisvõla summa on 30 987,55 eurot.\nSiiski oli ka eile ÄP veebilehel kirjas endine, seega ekslik summa.\n“Mingil arusaamatul põhjusel oli see summa avaldatud eurodes, kuigi sissenõudja poolt algselt avaldades oli see summa kroonides,” vastas kohutäitur Igor Prigoda Hiiu Lehele kui küsisime, kas Mati Ulla elatisvõla summa 188 793 eurot on õige.\nKPK esimees Mati Kadak selgitas, et vastavalt kohtutäituri seaduse paragrahvi 11 lõikele 4 avaldab kohtutäitur sissenõudja nõusolekul võlgniku nime, isikukoodi või selle puudumisel sünniaja ning võlasumma suuruse koja veebilehel kui täitemenetluses on lapse elatise nõue olnud sissenõutav üle 60 päeva.\nKadak ütles, et koja veebilehel on elatise võlgnike nimekirjas märgitud iga rea lõppu andmete viimatise uuendamise täpne aeg ja soovitas täpsustavate küsimuste korral pöörduda asjaomase kohtutäituri poole, kes elatisvõlga täitemenetluse korras sisse nõuab.\nToimetus vabandab asjaomaste isikute ees eksliku info vahendamise pärast.\n26.01.2016 08:03 |\nKui sa ei loe ajalehti, siis sa ei ole informeeritud, aga kui loed ajalehti, siis oled valesti informeeritud.


Kas ilusate silmade eest makstakse palka? | Buduaar\nKas ilusate silmade eest makstakse palka?\n2009. aasta 17. juuli 12:20\nKui paljud meist võivad kätt südamele pannes kinnitada, et elavad ja tegutsevad vastavalt oma võimetele? Kui paljud meist tunnevad, et on iseseisvad ning suudavad ise kõigega hakkama saada? Arvan, et selliseid inimesi polegi tänapäeval enam väga palju, enamik meist üritab lihtsamalt, kas kellegi teise abiga või kellegi teise turjal liugu lastes hakkama saada. Teiste arvelt elamine maksab aga enamasti varem või hiljem väga valusalt kätte.\nMarilyn Monroe tüüpi kenasid kuid abituid naisi hakkab linnapildis ning meedias järjest rohkem ja rohkem silma. Naised, kes mängivad ignorantset tüüpi, et keegi meesterahvas nende autorehvi ära vahetaks. Naised, kes poes arvutusviga tehes kelmikalt naeratavad ja möönavad, et pole kunagi matemaatikas osavad olnud. Naised, kes eeldavad, et mehed kõik nende arved kinni maksavad. See on tore ja kahtlemata meeldiv viis äraelamiseks, kuid lihtne elu rajaneb ühel veelgi lihtsamal tõel – see abitu olend peab laitmatu välja nägema.\nMõelge nüüd minuga kaasa. Kena väljanägemisega teenager avastab, et naeratuse eest tehakse talle ööklubides drinke välja, makstakse kinni öine taksoga kojusõit ning kutsutakse veel järgmisel päeval kinnogi. Paar aastat hiljem avastab ta, et „majanduslikult kindlustatud“ kena noormehega elades saab endale lubada palju rohkem, kui üksinda tööd rabades. Veelgi enam, milleks käia tööl, kui meesterahvas teda hea meelega ka majanduslikult toetab. Veel paar aastat edasi, ning naine on tõenäoliselt unustanud, et ta tahtis kunagi saada õpetajaks või teadlaseks. Ainus mis loeb, on trendikas garderoob ning uus auto. Selleks ajaks on ta välimus hakanud juba vaikselt väsima ning sama joone ning samade hüvede hoidmiseks peab ta hakkama enda eest veelgi rohkem hoolitsema. Ta vajab rohkem Botoxit, rohkem treeningsaalide külastusi, kvaliteetsemaid rõivaid. See aga tähendab veelgi suuremaid kulusid härrasmehele, kes selle naisega koos elab. Stress, et järsku pole ta küllalt hea ja ilus, piisavalt hoolitsetud välimusega, lisab pereellu oma osa, ning ootamatult võib saabuda hetk, kui naisterahvas avastab, et härrasmees vaatab ringi pilguga, mis ütleb: „Vahetada üks neljakümnene kahe kahekümnese vastu.“\nJa mis nüüd edasi saab? Ilma hariduseta, ilma korraliku tööta peab see naine uuesti hakkama saama vaid oma välimuse toel, vaid nende oskustega, mis lubasid tal noore ja kaunina mitte midagi tehes ning vaid sulnilt naeratades saavutada kõik mugavused, mida eluks vaja. Nüüd, paarkümmend aastat hiljem, on aga väga raske leida enda kõrvale inimest, kes täidaks kõik ta soovid. Peab leppima mitte nii jõuka, mitte nii kena ning pahatihti mitte nii meeldiva inimesega. Kohati käib sellise iseloomustuse juurde ka pudel kangema kraamiga ning iganädalane keretäis.\nJah, eelnev jutt on väljamõeldis, kuid kas ka utoopia? Ei usu, et keegi meist noorena mõtleb, mis tagajärjed on sellel, kui aetakse läbi näilise abituse varal. Kui ei kasutata oma isiklikke ressursse ning loodetakse hakkama saada millegi nii kaduva ning inimelu seisukohalt ka ebaolulisega, nagu seda on välimus. Loomulikult tahavad kõik ilusad välja näha ning teinekord on kompliment kenalt inimeselt kõige vahvam asi, mis päeva jooksul juhtub. Samas, kui kogu elu peab õnne kogemiseks vaid komplimente kalastama ning välimusega mehi jalust rabama, saab see varem või hiljem inimese psüühikale saatuslikuks. See stress, mis kaasneb sooviga olla kõige ilusam, kõige parem ning kõige toredam, on meeletu. Meiegi kinodes jooksis mõni aeg tagasi film soomlaste mägikotkast Matti Nykänenist. Tema on ilmne näide sellest, mis juhtub siis, kui oskused, millega leiba teeniti, on otsas ning inimene peab vaid odava populaarsuse toel hakkama saama. Läbipõlemine on sellel teel paratamatu.\nParatamatu on ka see, et igavesti ei saa inimene elada abitult, teiste heasoovlikkusele lootes. Mingil hetkel tuleb piir, kust enam edasi minna ei saa. Siis tulebki otsustada, mida edasi teha. Kas jätkata sama enesehävituslikku, kuid esmapilgul lihtsat rada, või haarata elus ohjad enda kätte.\nÜks ingliskeelne väljend ütleb: „Do what you love, the money will follow”. Inimese psüühikasse ülekantult on see pagana hea sõnakõlks, sest miks peakski inimene raiskama oma elu. Miks peaks käima tööl kohas, kus iga hetk on vastumeelne. Või elama koos kellegagi, kes inimesena on ebameeldiv.\nPaljud mõtlevad, et ei saa ise hakkama ning elavad seetõttu abitult teistele toetudes. Paljud meist aga teavad inimesi, kes on lõpetanud destruktiivse suhte, õnnetu abielu või murdnud välja masendavatest elutingimustest ning säravad nüüd isiksusena mitu korda eredamalt. Mitmed teavad inimesi, kes on isegi kõrges eas õppinud uue ameti ning tegelevad nüüd sellega, mis on nende kutsumus ning südamesoov. Las nemad olla meie elus inspiratsiooniks. Las nemad õpetavad meid, kuidas kuulata oma südame häält ja elada nii, et elu viimase hingetõmbega saaks me kõik öelda: „Tubli olin!”.\nBuduaar Shoppingu arhiiv