Jak jste prožívali dobu "komunismu"? | 22. 1. 2011 | Britské listy\nAlena Borůvková Především komunismus tu nikdy nebyl, Sašo :-)\nSaša Uhlová: mám to v uvozovkách, zrovna tak jako „zločinný“...\nTereza Konrádová: Hele, vzpomínka z dětství.... Mě jako dítě hrozně stresovalo, když jsme jeli k babičce přes Vysočany a tam všude visely ty rudý transparenty jako že se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak – nebyla jsem na to z centra moc zvyklá a přišlo mi to takový jako že nezvratný. Definitivní. Prostě na furt.\nViktor Elšík: Do toho nejdu, to je strašně složitý... v jedný rodině to každej vnímal jinak a tak\nSaša Uhlová: Tak v tý Tvý? Prosím!!!\nSaša Uhlová: Jde mi právě o tu různost, o konkrétní vzpomínky. Ne o obecný analýzy.\nTereza Konrádová: Naši furt doma prudili, prostě furt. Nebyli to žádný úplný disidenti, ale hodně obdivovali třeba strejdu, kterej se kamarádil s Němcovejma, Halíkem a tak. Super ta doba pro mě byla v tom, že se člověk měl vůči čemu parádně vymezovat. Jsem poslouchala po nocích Hlas Ameriky a vnitřně jsem zuřila. Chacha, bylo mi 11: D\nZdeněk Hájek: V ČSSR byl jeden z nejtvrdších komunistických režimů v Evropě. To co si dovolili u nás neměli šanci dělat v Polsku nebo v Maďarsku. Je pravda, že más všechny držely u krku a sebemenší vybočení bylo tvdě potrestáno. Demokracie dnešního typu je dobrá, ale pro obyčejné lidi se mnoho nezměnilo, nemají práci a tím pádem z čeho žít. To se za komunistů stát nemohlo. Co bylo lepší?\nKarel Goldmann: Dnešní demokracie stojí za hovno, protože není demokracií.\nAlena Borůvková: Mohu mluvit jen za sebe: Mně bylo jasné v momentě, kdy mi bylo 7 a sestra mámy emigrovala do SRN, a naši se s ní nesměli stýkat, i když to neyli žádní nepřátelé režimu, měli popotahovačky s STB a následně vždy měli „kariérní strop“, že ten režim je něco umělého a nenormálního. A co je umělé, dlouho nevydrží. Ten dojem ve mě zesílil ještě více, když jsme se po několikaletém úsilí a žádání o výjezdní doložku, dostali na pár dní do kapitalistické ciziny. Viděla jsem to jako skanzen a umělou realitu.\nSlávek Kaplan: Co chceš k tomu říct? Většina držela hubu a krok. V práci si nakradli co potřebovali, dělali melouchy, na víkend na chatu a měli klid. Žádné starosti s prací....\nDaniel Veselý: Taky mě to zajímá a ptal jsem se x ruzných lidí. Ti, co pamatovali první polovinu 50. let,, tak říkali, ze to bylo fakt dost blbý, ale drtivá většina lidí o normalizaci řekla, ze pokud se člověk neplet do politiky, tak to šlo.\nKlára Posekaná: Já jsem věděla, že by to takhle být nemělo, věděla jsem, co se nesmí říkat. Manžel si nevzpomíná na nic, co by naznačovalo, že je něco špatně a tvrdí mi, že to je tím, že jsme bydleli v Praze. U nich že nikdo nikomu neškodil:-)\nSaša Uhlová: Budu konkrétní. Třeba dnes se říká, že pionýr byl povinnej. Ale to není pravda. Já jsem do pionýra nechodila. Jak to tehdy vnímali lidi? Jako povinnost? Věděli, že nemusejí?\nDaniel Veselý: Já jsem do Pionýru taky přestal chodit a vůbec nic se nedělo... Je fakt, že to bylo někdy v roce 88, 89...\nSlávek Kaplan: nebyl povinej, ani ROH nebylo povinný. Jen tě tam šoupli a bylo ... Pak jsem vždycky musel chodit při přestupu zaměstnání, ať mi nestrhávaj na členství, že tam nejsem...\nZdeněk Hájek: Byl jsem jiskřička, ale pro nedělnický původ mně do pionýra nevzali, ani jsem o to nestál.\nAlena Borůvková: Pionýr povinný nebyl, ale lidi jsou u nás oportunisté odjakživa. Já jsem zas už pak ani nechodila do SSM. Sice mě tam převedli z pionýra, ale byla jsem tak nesnesitelně protivná, že mě vyhodili. A nic se nestalo... Kdoví, ale možná bych pak zas měla problémy dostat se na VŠ, nevím.\nJindřich Šídlo: Špinavý otlučený baráky, prázdný obchody, paranoidní atmosféra doublespeaku, znělka Mikrofóra, směšně senilní sestava politbyra, Štěpán, ze kterýho šel strach a červený židle na Chmelnici, když měl člověk veliký štěstí a sehnal lístek na Garáž.\nSaša Uhlová: Jindřichu, a není to jen zpětná interpretace? Já si to takhle nepamatuju a vzpomínek mám dost a dost... Mně to totiž víc připomíná Orwella, než to, co si pamamtuju...\nŠtěpán Kotrba: Já se do pionýra přihlásil sám a dobrovolně už v 3. třídě. A bavilo mě to...:-) Ale to byla extra škola s fajn učitelema i vedoucíma (francouzsko-německá experimentální ZDŠ).\nZdeněk Hájek: Všechno bylo vzhůru nohama – byl to Absurdistán.\nŠtěpán Kotrba: Nikdo nemusel nic, co nechtěl. Ani pionýra, ani SSM, ani partaj, ani ROH či SČSP. Ale oni to skoro všichni brali jako kariérní krok...\nSimon Kalousek: Hodně složitá otázka – pochopitelně režim stál za hovno, nicméně já (o revoluci mi bylo 16) pamatuju hlavně 80. léta, a ty už rozhodně nebyly asi taková hrůza, jak jsem znal z vyprávění rodičů ohledně sedmdesátých, natož padesátých. Vzhledem k tomu, že rodina patřila k takový tý „mlčící většině“ (čili ani disidenti, ani rudý prominenti), tak jsem žádnou extra diskriminaci ani výhody nepociťoval. Tudíž vzhledem k věku mě asi nejvíc srala nemožnost svobodně cestovat a koupit si běžně to samý, co na Západě. Rozhodně si ale myslím, že i za komunistů mohl člověk žít jakžtakž kvalitním životem v rámci možností.\nDaniel Veselý hlavne se u nas v Hradci Králové v Pionýru skoro nic ideologickýho přes koleno nelámalo, kromě semo tamo Puškinovych pamatniků atd... Šlo vesměs o nepolitický akce.\nAlena Borůvková ŠK: ALE TAKÉ NESMĚL, CO BY CHTĚL. Běžné normální demokratické věci. Když umřel děda, teta mu nesměla přijet ani na pohřeb! A to je ten problém bylo to omezování základních lidských svobod, elementárních. Za kus žvance a jistot.\nJindřich Šídlo: Sašo, já nevim, vždycky je to zpětná interpretace. Ale takhle si to vybavuju, ten režim nebyl – pro nás – strašidelnej, jen takovej upatlaně hnusnej.\nZdeněk Hájek: Sašo, to ses krásně trefila do tématu. Gratuluji.\nŠtěpán Kotrba: Mě sháněl „zakázanou“ literaturu z Toronta šéf katedry marxismu... a já mu za to půjčoval „zakázaný“ divadelní hry ze zelené edice Dilie. Kirkegaarda jsem v češtině četl díky překladům z VŠP ÚV KSČ, oxeroxovanejm na černo na MV SSM:-))\nMichal Polák: Naše pionierske schôdzky vyzerali v posledných rokoch väčšinou tak, že chalani hrali na školskom dvore futbal a dievčatá skákali gumu. Pričom komu sa nechcelo, ten neprišiel. Pioniersky vedúci bol taký vcelku sympatický mladý chalan, o ktorého politických názoroch som sa nikdy nič nedozvedel.\nSylva Ficová: pamatuju si tu schizofrenii – jinak se mluvilo doma, jinak ve škole. Mamka měla doma noviny z '68 ve starým kufru, nesměla jsem je vytahovat a už vůbec ne číst. Když jsem objevila ve skříni LP Kryla, byl oheň na střeše. Pamatuju si pubertální podiv nad tím, že nemůžu číst knížky, který chci (kamarádka zase našla doma Mňačka), že nemůžu poslouchat co chci (pamatuju si ty noci s ruským rádiem, vyladěným na Luxemburg s jedním sluchátkem u ucha), že nemůžu nosit, co chci (ponížení puberťačky, která chtěla rifle a neměla bony), že nemůžu chodit, kam chci (vojenský prostor v lesích) a hlavně si pamatuju ruský obchoďák GUM a ruský uniformy se sapíkama v Olomouci. To jsem nechápala vůbec. Pionýr... chodili jsme všichni jakoby, na schůzky tak půlka třídy, co si pamatuju – ale to byl přelom 70. -80. let.\nŠtěpán Kotrba: Aleno, vám někdo omezoval svobodu? Mě teda ne. Já si cestoval po celé Evropě.\nZdeněk Hájek: Taky jsem sháněl literaturu, která se u nás nevydávala, četl jsem oxeroxované Černé barony, bylo to príma.\nSimon Kalousek ano, občas to bylo groteskní – v pionýrské organizaci při naší ZŠ (kam jsem nechodil, leč znám z vyprávění) se vždy na konci schůzky hráli s kytarou písně Karla Kryla:-)\nViktor Elšík: No, ale to já taky myslím: v rodině – a teď myslím tu nejužší (rodiče a prarodiče) – se režim vnímal skrze různý věci: tátovo členství ve straně (instituce), přestože byl dál praktikující katolík (víra), dědovi vzali komunisti baráky (majetek), udávali ho sousedi, že jako (už jen) správce domu nevyvěšuje vlaječky (vztahy v komunitě). Ředitelka na základce mi zabavila řetízek s křížkem a rodiče to nedovedli moc vysvětlit (postojovej zmatek).\nMáma mi nechce vysvětlit svojí poznámku o rozstříleným muzeu a nechává to na tátu, kterej se k tomu odhodlává až při dlouhý, „iniciační“ procházce kolem Štrbskýho plesa. Trapnost učitele dějepisu, když vykládal o pětiletkách; postupně vnímaná floskulovitost a prázdnost oficiálního jazyka. Prostě mělo to – to moje vnímání – strašně moc aspektů, vázanejch na jednotlivý a jen postupně se propojující události. Já osobně jsem ten režim (a jeho alternativy) začal nějak politicky vnímat až v létě 1989, to mi bylo 14 a půl. O disentu a jeho pronásledování jsem nic netušil až do listopadu.\nMůžu ale přispět anekdotou: měli jsme strašně slabej proud vody v koupelně, nedalo se v tom skoro sprchovat. A já od toho léta 89 strašně nadával na „zasraný komunisty“, že v tom státě jako nic nefunguje. Po roce se ukázalo, že táta ve sklepě zapomněl utáhnout nějakej kohoutek, voda pak zas normálně tekla. Takže jsem vlastně měl pravdu, moh za to komunista...\nJindřich Šídlo >ŠK: No tos měl ale fakt kliku, vzhledem k tomu, že tady spousta lidí ani neměla pas. Ještě si vlastně vždycky vybavím lešení všude a takový ty tupý hesla „Se Sovětskym svazem na věčné časy“ ve výloze nebo na DP na Vltavský.\n...A samozřejmě ruský vojska, co nám pochopodovali v Turnově pod oknama.\nMichal Polák: Sylvo, to je sranda... Moja mama priniesla z práce zväzok novín zo 68. -eho a práve tak som sa k nejakej znalosti toho obdobia dostal (a úžasne to na mňa zapôsobilo).\nSylva Ficová > Michal: Já jsem ty noviny samozřejmě četla, máti nakonec podlehla a jala se vysvětlovat (ale ať to nikdo neví!). Ale celkově mně celá ta doba přišla taková připosraná, jinak se to nazvat nedá. A když uvážíme, že její děti dnes vládnou a volí, není divu, že to vypadá, jak to vypadá...\nŠtěpán Kotrba: Toho Kryla jsme si pouštěli i na fakultě. A přednášel jsem beat generation básníky v klubu 007 na Strahově. A hovno se stalo. Akorát si šéf partajní organizace na mě stěžoval a šéfka školského oddělení OV KSČ mu vysvětlovala, že má bejt tolerantnější a ať se jede podívat do Ruska na perestrojku:-))\nSylva Ficová > Štěpán: Hmmm... zvláštní... Čím to, že jiní nemohli? Měli blbý kecy?\nKryštof Valdman: Je nad slunce jasný, že komančové nás drželi v šachu. Vzpomínám, že když jsem byl dítě, na schůzi KSČ hlasovali o nějaké dvacetiletce, a aby byli všichni pro, jistil to tam šedej mor s kalašnikovem. A večer v hospodě, když se o tom někdo zmínil, cestou domů ho komunisti zavraždili a zahrabali do silážní jámy. A takhle to milé děti za těch komunistů bylo na dennim pořádku...\nZdeněk Hájek: S kolegem jsem chodil do hospody a vykládali jsme si vtipy na komunisty. Např. jsme koukali z okna a říkali „Dneska je krásný den, dneska by to šlo“. Ti co seděli s námi, se divili, co že by to šlo a my jsme odpovídali: „Jednoho krásného dne půjdou kumunisti do prdele, dneska je krásný den. Dneska by to šlo!!“ Nikdo nás nikdy neudal. Stávaly se malé zázraky.\nŠtěpán Kotrba: Jindřichu, byl jsem v Finsku, Řecku, Francii, Belgii, Jugoslávii, Německu, Rakousku. A představ si, že jsem po návštěvě Mnichova ani zdrhnout nechtěl. Ale senilní partajní geronti mě srali. Jako nestraníka i později jako straníka. Možná tehdy ještě víc.\nIvo Novotný: Jindřich Šídlo píše o tom, co zná on. Respektive o tom, jak to vidí teď. Otlučené baráky – pravda, už na Václaváku nejsou. Jinde ale ano a to i nově otlučené. Prázdné regály byly často i problémem líných obchodníků, ano vídal jsem prázdné regály (v Praze). U nás se to zboží tolik neschovávalo známým, jako tam. Znělku Mikrofóra jsem nevnímal jako nebezpečí, a Štepána [vedoucí tajemník MV KSČ v Praze těsně před rokem 1989 – pozn. ed. ] jsem neznal, natož abych z něj měl strach. Na mne to někdy působí tak, že český národ v potřebě prokázat vlastní hrdinství, dokáže vymýšlet i neskutečné draky.\nAlena Borůvková: To, že se rodina nesmí setkat ani u rakve zemřelého otce. To, že každý pořád donášel a práskal. To, že naši měli skandál před celým školským shromážděním v ruské škole za to, že jsem se demonstrativně odmítla učit Lenina nazpaměť. To, že si tátu pak předvolal velvyslanec na koberec. To, že můj děda nemohl dostat profesorský titul – dostal ho až na smrtelné posteli, protože ho někdo lživě udal, že ho v USA na kongresu naverbovala CIA. Ta fantasmagorie, ve které jsme žili, ačkoliv jsme vůbec nebyli nekonformní vůči režimu!\nŠtěpán Kotrba: Já neumím Lenina nazpaměť ani dnes. Nepráskne to na mě někdo?\nAlena Borůvková: Já nepráskám.\nSimon Kalousek: Řekl bych, že specielně v druhý polovině 80s už v nějakej komunismus nevěřil nikdo, včetně mnohejch lidí z vedení KSČ. Spíš to bylo takový divadlo v rudejch kulisách. Pamatuju si, jak můj děda (člen KSČ od roku 1945) už cca od roku 85 říkal, že to co nevidět půjde celý do prdele:-)\nŠtěpán Kotrba: I mně celá ta doba přišla „taková připosraná“, ale u kumštýřů to bylo daleko více svobodnější. Do socalistickýho realismu mě nikdy nikdo nenutil, ale figuru jsem musel umět nakreslit i vymodelovat. Anatomie už se dnes na škole neučí... I u křesťanů se říká, že každej má takový peklo, jaký si ho udělá.\nDaniel Veselý: Komunisti každej den (41 let?) někoho vraždili? To jste si splet asi režimy, které podporovaly v LA nebo jihovýchodní Asii US..\nMichal Polák > Simon: Možno u Vás, ale na Slovensku to bolo inak. Síce 95% ľudí nadávalo a bolo nespokojných, ale na socializmus nebol problém veriť. Máme rodinného známeho, ktorý sa v 68. -om prihlásil do strany, ešte nemal osemnásť, a po invázii ho vyhodili. On sa ten človek ďalších dvadsať rokov snažil zase do nej dostať – pričom svoje názory nezmenil, nebolo to z karieristických dôvodov. Stále bol taký idealista, chcel veci meniť zvnútra. Nikdy ho ale samozrejme už nepustili (čo bolo po novembri zase šťastie).\nŠtěpán Kotrba > Sylva Ficová: Nemuseli mít blbý kecy. Stačilo, aby měli předposranýho idiota v okolí. Já neměl.\nIveta Vilímková: Mamka nikdy v KSČ nebyla, taťka tam byl pouhý rok (v 18 vstoupil a o rok později byl vyhozen – 1968, protože po příjezdu Rusů propašoval mamku na náměstí, aby si pročetla protiruské nápisy). Od té doby se otcova rodina od nás zcela distancovala. Jeho bráchové mu dělali různé srandy, jako např. když v roce 1987 měli s mamkou koupený zájezd do Jugoslávie, tak „bráška“, který pracoval na pasovce, zablokoval otci vydání víza (že prý chce jeho bratr zdrhnout).\nKdyž se u otce v práci něco semlelo, hned ho vyšetřovali a dělali z komára velblouda, taky si něco i odseděl... Mamka zase pro své nestranictví měla neustálé problémy (byla vychovatelkou ve zvláštní škole). To jsme jako děti zažívali hodně, protože byla pořád pod nějakým tlakem. Když jsem se hlásila na gympl, tak ve stejné době se na střední školu hlásila i má sestřenka (se čtyřkami chtěla na střední školu) od hodného otcova „brášky“ z pasovky, tak to milý strýček zkoušel se záměnou jmen (mojí maličkost nepřijmout a sestřenku – blbou jak punštok – na střední propašovat). A měla bych řadu dalších historek.\nPřesto rodiče i já po všech negativních zkušenostech tvrdím, že dnešní doba je daleko horší a nikdo mne nepřesvědčí, že teď máme demokracii a můžeme, co tehdy nešlo. Dnes jsou na různých místech lidé, kteří profitovali tehdy a profitují i dnes. Přesně v duchu vtipu o babičce, která přijde po válce na úřad řešit nějakou situaci a oslovuje pana úředníka „grupenfuhrere“ a on jí na to říká, že si trochu popletla dobu. A babička na to, že dobu si možná popletla, ale jeho ne, protože ho zná už od mala ...\nSylva Ficová > Štěpán: Každý soudí podle své zkušenosti. Ta moje mi říká, že za hranice se dostal ten, kdo uměl leštit kliky, lepit známky nebo udávat. A ten, koho tam vyšoupli, protože už fakt moc prudil.\nŠtěpán Kotrba: Nebo ten, kterej měl hromadu známejch všude možně. Ale ono to fakt bylo různý. Šílenej Mamula v Ostravě byl jiný kafe, než senilní Kapek v Praze.\nChodil jsem si půjčovat knihy o kumštu na americkou nebo britskou ambasádu, Chodil jsem si tam pro Spektrum. Půjčoval jsem ho potom spolužákům. A nic... Ti zelení čumáci tam naproti vchodu očumovali, ale líně. Nikdy mě ale neperlustrovali...\nMarkéta Hrbková: Já si to také tak pamatuji, do jisté míry jsme skutečně žili odporem a recitovali bezmoc shora i zdola, užívali si vymezování se, ale když přišlo na věc, poslušně stáhli krovky s tím, že „se nic nedá dělat“ a živili dál ten bezejmenný hněv na „ně“. Pocházela jsem z disidentské rodiny, takže to mělo sofistikovanější podobu, než u většiny národa, takže melouchů a nakrádání u toho tolik nebylo, ale zajímala by mně právě ta „povinnost – nepovinnost“. To „braní u krku“ (hlavně mládeže), které, jak se mi zdá, se nenápadně vrací a zdárně se usazuje, jak v tom umíme chodit.\nSimon Kalousek: Zhruba od roku 87 už se ale jakžtakž cestovat dalo – sice za cenu výjezdní doložky a víza (nicméně kdo nebyl extra problémovej, tak je dycky dostal – tedy skoro každej). Osobně jsem takhle stih do revoluce Německo, Rakousko, Švýcarsko a Nizozemsko.\nSylva Ficová: To je možný (i když z okolí takový případ neznám), jenže v té době já už byla trapně z rodiny samoživitelky, a ty se nedostanou nikam v jakýmkoli režimu...\nŠtěpán Kotrba: Prostě ta doba byla schizofrenní. Chodili jsme do Rubínu nebo do Jazzové sekce. Koukali na domácích projekcích u Saši Berkový a jejich kamarádek na „trezorový“ filmy, načerno na Barrandově zkopírovaný na 16mm. A ty samý filmy pak byly na projekcích, které pořádalo SSM na Ústřední půjčovně filmů.\nKryštof Valdman: To že to tady takhle revidujeme o něčem svědčí...\nSimon Kalousek: Ano, takový absurdní případy se děly... jako když organizace SSM při našem gymplu uspořádala v roce 1988 zájezd do Budapešti na Black Sabbath...\nPetr Jedlička: Děda teď na Vánoce dopsal takovou amatérskou sbírku příběhů ze svýho života (jakože pro vnoučata), ze který je zajímavě vidět, jak to vnímali lidi na venkově, konkrétně ve vesnicích kolem Pálavy (děda byl učitel, tak po sedmi letech je střídal).\nPodle toho, co píše, vstoupili v dané lokalitě do stranickýho života v drtivé většině lidé, kteří byli po válce aktivní v Sokole – chtěli dál organizovat divadlo nebo sportovní akce, a tak prostě jen přešli.\nNějaká reflexe politickýho vývoje se v těch příbězích objevuje až těsně před rokem 1968, kdy popisuje, jak se začalo v Dunajovicích proslýchat, že ne všichni z procesů v padesátých letech byli viní. U nich ve straně to prý nikdo nevěděl ... V roce 1969 dědu vyškrtli a on líčí, jak ho to příšerně urazilo, že si nikdo neváží toho, že dvacet let organizoval brigády, zábavy, výlety, sběry všeho možného atd ... a si řekl – výslovně to přiznává – že už nic pro ostatní dělat nebude, jenom pro rodinu ... Dál už je to jak z normalizační šablony: zahrada, chata, autovýlety, psi.\nMě na tom jeho líčení nejvíc překvapilo, že bylo v padesátých letech normální po práci za výdělek chodit pracovat pro obec – člověk si řekne brigády ... jenomže z toho, co popisuje, to bylo každý den něco ... včetně takových věcí, jako že šla celá ves sbírat petrklíče nebo březový listí ... Nemá tam ale, s jakým to lidi dělali nadšením.\nJá osobně pamatuju jen osmdesátý léta a to zhruba tak, jak popisuje pan Šídlo: všechno rozbité, na všechno fronty, ohromná arogance prodavačů v samoobsluhách, úředníků a vrátných, všude hovniska od psů ... vcelku nic kladného\nŠtěpán Kotrba: Zažil jsem okresního tajemníka KSČ v Břeclavi, kterej se jezdil zpovídat farářovi do Znojma... A měl jsem známýho středočeskýho krajskýho partajního tajemníka, kterej na mou žádost pomáhal na školu dceři Ivana Klímy Hance, protože to byla moje spolužačka ze střední a nějakej blb ji kvůli tátovi nechtěl přijmout na DAMU.\nJitka Cl: Když já jsem chtěla vystoupit z Pionýra, tak z toho byla hrozná kovbojka. Soudruh třídní učitel si usmyslel, že z Pionýra se nevystupuje, ale že mne ostatní musí vyloučit. Na schůzce po vyučování pak každý musel vstát a říct mi, proč už dál... se mnou nechce být v PO.\nJinak tatínek to měl od okupace u rudocha polepený, šel k lopatě. Doma se toho řeklo tím pádem víc, než v jiných rodinách, ale i tak jsem tehdy měla naivní představy, že komunismus by mohl fungovat, kdyby ho nedělali soudruzi prospěcháři. Tatínek byl exkomunista a tak se to nějak muselo projevit.\nMimochodem něco o bandě prospěchářů jsem taky řekla náborářům do KSČ. Několik hodin hulákali a pak jsem od nich měla pokoj. Ani se mně za to nikdo nemstil.\nIvo Novotný: Ti slabší říkali, že se musela držet huba a krok. Jak rádi to dodržovali a dnes tvrdí, že trpěli. Při vší úctě k těm co tehdy trpěli, či museli trpět víc, než druzí.\nKdyž se dnes někdo do něčeho obuje, nasnadě je za blbce. Tehdy nesměl studovat a nebo šel topit. Dnes to není, jsou li peníze. Neříkejte mi nikdo, že teď máme víc jistot, než tehdy. I na pravdu se dnes kašle víc než dřív. Protože dnes je to za prachy!\nŠtěpán Kotrba: No vidíš Jitko... a já, kterej bydlel tehdy v Kroměříži, jsem tam chodil na svazarmovský letiště a naučili mě tam jako malýho kluka skákat s padákem a řídit větorně. Chodil jsem i do letecomodelářskýho kroužku naproti autobusovýmu nádraží na Miličáku, kde jsem stavěl modýlky. A pak, po skoro pětatřiceti letech, už po sametu, jako novinář, jsem tehdejšího vedoucího z kroužku potkal na sjezdu KSČM. Dělal okresního tajemníka.:-))\nOndřej Mrázek: Co já si pamatuju a rád na to vzpomínám, byla větší solidarita mezi lidmi. Ve smyslu: nevěříš komunistům, to znamená, že jsi jeden z nás, máme společnýho nepřítele – normální bylo nechat přespat cizího člověka, vzít stopem autem, zaplatit pivo tomu, kdo na něj zrovna neměl.\nRád vzpomínám na divadla, Majakovského Sprchu v Disku, Nedivadlo Ivana Vyskočila ve Futuru – to byly svátky ducha a svého druhu oáza odporu proti tuposti a křupanství komunistů.\nDnes tupost a křupanství bohužel do značné míry zůstalo na podobné úrovni, jen je těžší se vůči němu vymezit a ten odpor s někým sdílet.\nIveta Vilímková: Taky si pamatuji nadšení na brigádách, pár fiflen (dnes by to byli dcerunky těch největších snobů, které by se štítili vzít do ruky i hrábě) se ofrňovalo a snažilo ulejvat, ale ti ostatní si to užívali ve srandě a ještě se něco udělalo.\nA akce Z ...? Kdyby jich nebylo, tak dneska řada obcí nemá dodneška vodovod či kanalizaci, protože to byli typické brigády. Tragédií je, že dnes jsou tam takové byrokratické kličky, které znemožňují obcím si tyto vodovody sami spravovat a tak se to zprivatizovalo do vlastnictví vodárenských společností, které aniž by nějak ta zařízení modernizovala, tak si jen účtují zlodějské vodné-stočné (sranda je, že to stočné účtují i tam, kde nemají tu druhou část zařízení, tj. kanalizaci ...).\nAlena Borůvková: Jo a taky jsme s mámou nesměly chodit na Josefov! Od té doby, co teta utekla, jsme nesměly ani do Pařížské. Táta byl bez sebe strachy. Z nějakého důvodu nechal překreslit i strom života:-) -) TAKŽE: ODPUDIVÝ ATISEMITISMUS! Každý pořád každého kádroval jestli je, nebo není ŽID, až do padesátého kolene:-) Hlavně soudruzi na ÚV to neměli rádi:-) No, na poblití. My jsme žili taky relativě normálně. I přesto, že otec matky byl vyhozený v roce 1968. I přesto, že jedna babička byla dcera kulaka, pradědeček nesměl do 70. let do SSSR jako emigrant a „vrag naroda“ a tisíc dalších škraloupů. Nějak se to vždy vyvážilo jinými „vzornými“. Ale jen do okamžiku té emigrace sestry matky. Pak začalo totální peklo. Naši se z toho hádání o kádrovou závadnost málem rozvedli. Tož tak.\nSimon Kalousek: Zajímavý je mimochodem, že v západních zemích byla propaganda ohledně života v komunismu daleko silnější resp. efektivnější než propaganda u nás o Západě... Vzpomínám, jak jsem byl poprvý v SRN a vůbec nemohli věřit, že znám všechny tehdejší kapely, mnohý knihy, že se u nás promítaj západní filmy a známe Coca-Colu nebo Marlborky. Asi čekali, že za nima přijedou Křováci...\nJiří Krákora: Já pamatuji okrajově konec sedmdesátých a celá osmdesátá léta. Když to dneska zrekapituluju, tak celé to období všichni lidé okolo:\n1. dávali si pozor na pusu – přísloví co se doma upeče, to se také sní – bylo všudypřítomné\n2. všichni kradli ... – okrádali zaměstnavatele, sebe navzájem – heslo kdo neokrádá stát, okrádá rodinu – bylo taktéž všudypřítomné\n3. čekali na konec režimu – tedy až se režim položí a budeme mít svobodu slova a možnost svobodně vycestovat kam budeme chtít – mluvili o tom zpravidla v soukromí, ale o to častěji – téma komunisti padnou do dvou, tří let bylo taktéž všudypřítomné\n4. všichni čuměli na debilní seriály – Dietl, major Zeman, Profesionálové (cizina vole) – a žili jimi; byly také všudypřítomné\n5. kdekoho zajímalo „luxusní zboží ze Západu“ – kdo mohl, vozil to zvenku, kupoval bony a slintal před tuzexem – kdo měl ve škole něco z Esa, byl king, kdo měl něco ze západu byl velkej šéf – pocit luxusu z druhořadého západního zboží byl všudypřítomný\n6. všichni se bavili na účet politické elity – vtipy na papaláše byly všudypřítomné\nZ toho všeho mi vyplývá, že tak strašné to v době normalizace nebylo, ale lidi už o tu krávovinu prostě nestáli. Pocit „strčte si ten komunismus do prdele“ byl prostě všudypřítomný.\nŠtěpán Kotrba: „Dnes tupost a křupanství bohužel do značné míry zůstalo na podobné úrovni, jen je těžší se vůči němu vymezit a ten odpor s někým sdílet“ – to je krásná věta. Nebylo to totiž křupanství komunistů, ale křupanství. Profesor Kočandrle, kterej tátovi operoval bypass, byl vzdělanej moudrej pán a taky to byl komunista...\nŠtěpán Kotrba: Aleno, vidíš... a já chodil do Maislovky s kamarádama na oběd.\nIvo Novotný > Štěpán: To je přesně – blb se nepoznal podle partajní knížky. Blb se i tehdy poznal, protože to holt bylo poznat. Akorát je pro dnešek spousta evidentních blbů a darebáku „čistých“. Někdy i proto, že je kdysi pro blbost ani komunisti nechtěli!\nŠtěpán Kotrba: A o antisemitismu nic nevím. Hebrejsky mě tehdy učil šéf grafické sbírky Národní galerie... Moje výuka měla nakonec pointu při studiu, když jsem dělal u Solpery jednu abecedu včetně hebrejskejch znaků...\nAlena Borůvková: O tom se nám ani nezdálo. Je možné, že to bylo z důvodu, že táta byl moc bojácný, pořád měl strach z průšvihu, ale taky možná ne.\nŠtěpán Kotrba: hmmm, asi tak.\nJiří Krákora: Pionýr sice povinný nebyl, ale byl tak nějak společensky povinný. Tedy v osmdesátkách už asi ne, ale předpokládám, že kdo nechodil do pionýra, nebyl v SSM, KSČ, prostě nešel s proudem, tak šel proti proudu a měl problémy. Buď karierního rázu, nebo jenom prostě šmouhu v posudku, která mu komplikovala život.\nKryštof Valdman: zkusme vyzdvihnout klady dnešního systému. Načančaný fasády většinou pořízený na dluh a obchoďáky nacpaný předraženýma lacinýma svinstvama vynechme...\nAlena Borůvková Kryštof: Třeba facebook! Každý si tu může plkat jak chce:-) To by kdysi nešlo, na druhé straně by seděl cenzor.\nŠtěpán Kotrba: A na druhý straně... jsem chodil na víno s rozvědčíkama z 1. správy od Křížovníků, kam chodili i kantoři od nás ze školy a z Právnické fakulty, a taky nebyl žádný průser... Jo, a mimochodem – byli to fakt chytrý a vzdělaný lidi. To byl takovej vinárneskej seminář ze zahraniční politiky. Mimochodem, udržt s nima nit hovoru znamenalo drsnou přípravu z politický geografie, dějin diplomacie a politickýho dějepisu.\nSimon Kalousek > Jiří: já měl asi kliku, ale nebyl jsem ani v PO, ani v SSM a nikdy jsem absolutně žádný problémy neměl\nJiří Krákora  Jasně, říkal jsem, že v osmdesátkách už to nebylo nijak zvlášť tragický.\nIvo Novotný Klaus prý pionýrem byl. A dnes problémy má! Nečas prý zase byl v SSM a také má problémy. Vlado Mečiar svého času veškeré své materiály dostal v obálce pode dveřmi a teď už problémy nemá.:-)\nJitka Cl > Štěpán Kotrba: Vedoucího leteckomodelářského kroužku tam jeden čas dělal taky Krab, ten ale s KSČ neměl určitě nic společného:-) No a teď správcuje na tom letišti... Z letiště mám pár fotek, kdybys chtěl osvěžit paměť.\nŠtěpán Kotrba: Tohle bylo v roce 1968-72. Bylo mi pět a o dva roky později jsem tam jedno pololetí chodil do druhý třídy... Pak jsem se přestěhoval do Prahy. Dodnes si pamatuju Kroměříže krávu češtinářku, co mě učila v DRUHÉ třídě recitovat „A hrdý buď, žes vytrval... a neposkvrnil ústa ani hruď falešnou řečí.. Takový byl můj lid. S kosou a kladivem. Na jitřní čekal svit, čekal a věřil. Úrodu novou sklidí sám, sám se svými. Jděte mu z cesty. Staví chrám bratrské doby...“ (S. K. Neumann) Bleee. Zkazila mi svým fanatismem i Wolkera, kterýmu jsem přišel na chuť až někdy kolem 15 let.\nDagmar Daňková: Vybavuji si všudypřítomnou obavu, že člověka může „sejmout“ nějaká hloupá baba z uličního výboru kvůli úplné ptákovině – to byly takové ty „zátahy na chuligány“ – což jsme byli třeba my, co jsme se úplně normálně poflakovali po sídlišti, hr... áli na kytaru a kouřili, ale je fakt, že nám esenbáci na konci 80. let už maximálně tak jenom vynadali, pár mých kámošů možná napráskali do školy, škola rodičům – tak byl průser, ale ne nezhojitelný:-). A náš strach nebyl zas tak velký, abychom se příště nesetkali znovu, byl to vlastně takový adrenalinový sport. A navíc, pokud to srovnávám s dnešní generací (a mám kolem sebe opravdu reprezentativní vzorek dospívajícího syna, přítelových dcer, všech jejich kamarádů plus svoje studenty a studentky) – my jsme tehdy asi nebyli tak strašně zaměření na úspěch, přestože naše šance dostat se na výšku byly oproti dnešním možnostem mnohem nižší (de facto jedna přihláška a šlus, málokdo to vydržel zkoušet v dalších letech znovu, kluci vojna, holky mimino a šmytec, že), ale člověk to nevnímal tak fatálně – pro mne představa, že půjdu pracovat někam do kanceláře, nebyla vůbec děsivá. Dnes je pro mladé ÚSPĚCH otázkou života nebo smrti, opravdu mnohem mnohem víc než za nás. Někdy je to až smutné, vlastně si říkám, jestli jsme my nakonec nebyli vnitřně svobodnější... Nevím. Zobrazit více\nAlena Borůvková: Ivo Novotný má ale jednu velkou pravdu: kdo si nechal v 89 zmizet kádrové materiály, dnes většinou s velkou chutí perlustruje druhé...\nMarkéta Hrbková: Po solidaritě a hladu po kultuře se mi stýská také, o to víc, že vidím na svých dětech, že oni už si to moc nedovedou představit, ale fakt je, že ta solidarita byla anti. Pro mé děti je kultura samozřejmost, ale občas mám dojem, že jaksi něvědí co s ní.\nSimon Kalousek: Jojo, ono už v 70. letech občas docházelo k zajímavým výjevům – třeba když syn premiéra Štrougala jezdil po Hanspaulce (kde jsme tehdy bydleli) na motorce v tričku s americkou vlajkou...\nŠtěpán Kotrba: Lubek byl pak můj spolužák na vysoký... O pár ročníků vejš. Byl fakt úpně normální, ale sralo ho, že mu spousta lidí včetně kantorů lezla do prdele.\nSimon Kalousek Jojo, já ho osobně poznal až pár let po revoluci a byl to fajn chlap se smyslem pro humor.\nJiří Krákora: Já tehdy v pionýru byl, protože jediné kroužky pro malé smrady pořádaly organizace jako pionýr a SSM.\nSaša Uhlová Jiří: já chodila do kroužků leckams i bez pionýra.\nŠtěpán Kotrba I Svaz turistů či včelaři měli kroužky... Dokonce i evangelická církev. Ale fakt je ten, že Pionýr byl nejlepší, s vynikajícím zázemím. Mimochodem jeden z důvodů, že přežil dodnes. A velmi dlouho se stejným šéfem – Bělohlávkem.\nAlena Borůvková: Tihle hoši z Haspaulky měli sladký život. Dnes většinou jezdí v Jaguárech a vlastní půl ČR. Proto si myslím, že se zas tak moc neměnilo. Většinou jsou to pořád ty stejné rodiny, které hrají prim.\nSimon Kalousek: Na Hanspaulce bydlelo hodně komančů, ale taky hodně ne zrovna s režimem kamarádících umělců a kvetl tam na tu dobu poměrně svobodnej kumštýřskej život. Možná dle hesla, že pod svícnem bejvá tma:-)\nHana Syslova: Mě se chce ještě dnes blejt při starejch týdenících a většina kolem tehdy byla mrtvej brouk.\nIvo Novotný: Víte ono je to asi hodně i o změněném úhlu pohledu!\nKdyž naše hokejky vymlely rusáky, prožíval to hokejový národ. Porazili jsme špičku. A dnes se to má brát tak, že se tehdejším odbojářům v hokejových dresech, podařilo pokořit Lenina i s Aurorou. Přitom ani ten chlapec ani ta oná nikdá nebruslili!\nNebudu podotýkat, že slavnými hokejovými vítězi byli i kluci s partajní legitimací, potažmo pozdější hrdinové socprc. To že tehdy šlo fakt hlavně o hokej je dnes pořád nějak krouceno a krouceno a krouceno.\nSimon Kalousek: my si tehdy s kámošema založili klub podle starejch foglarovek a normálně fungoval i jako „kroužek“... tohle taky nikomu nevadilo...\nŠtěpán Kotrba Jo, vím o několika takovejch v Praze. Dokonce i na Hanspaulce. Ale bylo tam docela nemožný se dostat. Byla to uzavřená společnost... Já pak chodil do hvězdářskýho kroužku do Planetária a později do Grébovky a UKDŽ – do Klubu mladých autorů:-)).\nAlena Borůvková: A poslední střípek: když zpravodaj ČTK Zdeněk Soukup skočil z okna, poté, co se dozvěděl, že mu emigrovala dcera. Měla jsem tehdy STRAŠNÝ STRACH o mámu. A když mámě týden poté v noci volala STB, že táta emigroval v Miláně po cestě z Japonska a četli jí údajný dopis na rozloučenou. Máma se zhroutila v kooupelně. A druhý den táta nedoletěl na Ruzyni. Objevil se až týden poté, vlakem z Budapešti. Nesnáším estbácký teror, tehdy, ani dnes. Tečka, konec. Jdu dělat večeři.\nA ještě epilog. Po revoluci jsem našim jednou u oběda nadhodila: "Tak co, kdy už konečně vystoupíte, zbavte se toho!" A naši mi s úsměvem na rtech odpověděli jako jeden muž: "Teď, když jsme se těch všech kurev zbavili, jelikož utekli do OF, nemáme naprosto žádný důvod, vystupovat." Pokud vím, nikdy nevystoupili... Ani, když mě kvůli tomu koupali na zamini. NIKDY.\nIvo Novotný: Tehdy i těď je to vrtění psem! Akorát dnes je ten pes strašně dlouhý.\nDrahomir Radek Horváth: Nevzali mě do pionýra, protože jsem měl dvojku z chování. Byl jsem strašně smutnej a děda byl na mě strašně pyšnej... vůbec jsem tomu nerozuměl. Teď školní fotografie z dob normalizace hyzdím nevhodnou károvanou košilí... vydávám se za uvědomělého disidenta.:-)\nŠtěpán Kotrba: To mě vzali i s třídní důtkou:-)) Byl jsem jeden z mála, kteří se hlásili dobrovolně...:-))\nDagmar Daňková: K tomu trávení volného času – pro mne je dospívání spojeno s aktivitami, které vycházely z Prázdninové školy Lipnice, tady u nás to organizoval ŠVAGR (Štáb víkendových akcí gottwaldovských rodáků – což bylo pak po revoluci poněkud blbé, ale... poradili si – GR – Greenpeace:-)), to bylo docela fajn, i když jsem při hře STALKER:-) [evokace stejnojmenného ruského survivalového sci-fi filmu vynikajícího režiséra Tarkovského na motivy povídky bratrů Strugackých „Piknik u cesty“ – pozn. ed.] odmítla plnit pokyny vedoucího, kluka jen o málo staršího, než jsme byli my, který na nás řval „Strč tu držku do těch kopřiv!“, to jsem se teda vzepřela, vzpomínám si dodnes úplně jasně, jak jsem se Mavericka:-) zeptala, jestli se náhodou neposral v kině – a odkráčela jsem z lesa zpátky do tábora – a za mnou, s velkou úlevou, i skupina kámošů, co na něco takového taky nebyli zvědaví, a pak jsme seděli u ohně, pili jsme čaj a pomlouvali jsme ty, co hráli dál... Bezva večer:-) – a určitě i dobrá hra, kdyby to ovšem nevedl blbec:-).\nJo, a samozřejmě tyhle akce probíhaly pod hlavičkou SSM, ale my jsme to asi tak nebrali či co – a když tam přijel na kontrolu někdo z okresu, v pionýrském kroji i se ŠÁTKEM, byl samozřejmě za úplného kokota (mluvím konkrétně o létu 1989 – to už třeba i naši kantoři z gymplu mluvili o režimu s despektem zcela nepokrytě, jeden z nich podepsal Několik vět – a bez obalu o tom s námi kdesi na brigádě mluvil...).\nNevím, taky na tu dobu jaksi teď pořád myslím, takže děkuji Sašce za tuto debatu, myslím, že je potřeba si to nějak zpracovat a vyhodnotit, že? Já se totiž bojím, že nám z toho vnímání minulosti vychází pořád jen takový podivný obrázek, netvrdím, že černobílý, spíš rozplizlý, rozostřený, potřebovala bych to (sama pro sebe) líp uchopit...\nPozn. ŠOK: Příspěvky nebyly nijak stylisticky upravovány ani kráceny. Pouze byly v některých případech přeuspořádány podle logiky větvení diskuze či doplněny háčky a čárky u těch diskutujících, kteří odpovídali z mobilních telefonů.


Voralberg a okolí (Rak,Něm,Švýc,Licht) + starosti nakonec... - FotoMoto Megy & Bolek\npřidáno "Video z motovíkendu Jeseníky 2022"\npřidány fotky "Motovíkend Jeseníky"\npřidány fotky "Jarní mix z vyjížděk i rodinných výletů (Lysá hora,…)"\nautor tohoto webu:\nVoralberg a okolí (Rak,Něm,Švýc,Licht) + starosti nakonec…\nV minulých letech jsem vždy už nejpozději během přelomu zimy a jara věděl kam a kdy pojedeme. Letos tomu bylo jinak. Nějak jsem stále nenacházel čas na plánování a tak se nástin letošní dovolené zrodil až začátkem června… Rozhodli jsme se, že v půli července trošku prozkoumáme nejzápadnější rakouskou spolkovou zemi – Voralberg a samozřejmě okolí, které nabízí mnoho variant výletů… Jako základnu jsme vybrali penzion v Damüls – prakticky ve středu Voralberska.\nstředa 9.7.2008 (Krems, Liezen, Schladming, Viehhoffen) 457km\nRáno vyrážíme v půl deváté, první a poslední den máme naplánovánu největší porci kilometrů – jako tranzitní ubytování jsme zvolili osvědčený pension Embacher ve Viehhoffen nedaleko Zell am See. Cesta vychází na cca 450km, počasí má být na cestování téměř ideální – kolem 20-ti stupńů, pod mrakem ale nemá pršet. Jedeme tradičně přes Hnanice na Retz, za Krems děláme první pauzu, sníme bagety koupené na benzince v Lechovicích a po půl hodině vyrážíme dál. Míříme na Scheibbs a Lunz am See, cesta v pohodě utíká a tak jedeme a jedeme. U Palfau se začínaji ozývat naše záda a zadky, takže u Admont zastavujeme na benzince, dotankujeme, zabíráme přilehlý stůl s lavičkami a vyhlašujeme regenerační siestu. Monča zaujímá svoji typickou odpočinkovou pozici v leže na lavičce a půl hodiny mě nevnímá. Probere ji až plechovka ledového kafe 🙂 . Je teprve po půl druhé a my máme za sebou téměř dvě třetiny cesty, takže máme času dost a můžeme lenošit. Po hodině nás to už nebaví, sedáme na motorku a jedeme dál na Liezen, Schladming a Radstadt. Máme čas a jsme oba v dobrém rozpoložení, takže volíme o pár km delší cestu přes Bischofshofen horami do Saalfelden.\nV Mühlbach am Höchkönig se zastavíme u starého mlýna, v Saalfelden pak ještě nakoupíme nějaké dobroty na večer a kolem 18:30 dojíždíme do pensionu ve Viehhoffen. Tradičně dostáváme na uvítanou šnaps a pěkný pokojík v druhém patře. Později ještě jdeme na večeři do vedlejší restaurace a po desáté zaleháme.\nčtvrtek 10.7.2008 (St. Johann in T., Innsbruck, Arlbergpass, Damüls) 313km\nPo snídani se na pár dní loučíme s paní Embacher a kolem půl desáté vyrážíme na západ. Jedeme horem na St. Johann in Tirol a Vörgl. Je celkem dost hustý provoz a všude 80-tka… Jedeme podél dálnice, taky slunko docela praží – cesta je únavnější než včera. Ještě kus před Hall in Tirol zastavujeme na odpočívadle a trošku si vydechneme. Není tu stín, takže po půl hodince zase jedeme dál, projíždíme Innsbruck, ještě než jej definitifně opusíme se zastavujeme ve Sparu pro nějaké pití a jídlo. Opět po vedlejškách míříme k Immst. Cestou projíždíme kolem pěkného místa k odpočinku na okraji lesíka – tři stoly s lavicemi s výhledem na hory kolem, tak se tu zastavujeme a dáváme něco k snědku. Po chvíli přijíždí nějaké auto – vidím zlínskou značku – na dlouhou dobu jediní Češi, které během dovolené potkáváme. Jsou to dva Vsetíňáci, vyrazili se podívat po severním a východním Švýcarsku. Chvilku s nima kecáme, pak se balíme a pokračujeme dále. O pár km dál zkouším najít další geokeš – je kdesi pod mostem, když ji nenajdu dole, dochází mi (i vzhledem k udávané obtížnosti), že „pod“ asi bude znamenat pod konstrukcí ve výšce. Samozřejmě mi to nedá a za chvilku se v motobotech a motohadrech škrábu nahoru na obslužnou lávku pod mostem a pak dále do středu mostu. Po pár minutách neúspěšného hledání už dokonce ležím jen na horní ploše středového pilíře, pode mnou skoro 100m hloubka, adrenalin mi stříká i ušima 🙂 , abych vzápětí kešku našel poškozenou trochu jinde v bezpečné části. Zábavy bylo dost, takže do sedla a přes Immst a Landeck míříme k Arlbergpassu. Čas máme výbornej, tak zastavujeme u jednoho z všudypřítomných penzionů s letní terasou a dáváme si odpolední kafčo a návdavkem se necháváme zlákat na pohár.\nRelativně svěží vyrážíme vzhůru do hor, děláme fotící zastávku na Arlbergpassu, je to tu úplně jiné než loni. Z hlavní pak uhýbáme na Lech, zdoláváme Flexennpass a úzkou klikatící se silničkou pokračujeme do Warth. Tam se napojujeme na B198, přejíždíme Hochtannbergpass a přijíždíme až do Au, kde odbočujeme na Damüls.\nOpět krásná užší cesta s mnoha zatáčkami – prostě motorkářský ráj… Kolem půl sedmé stojíme před „naším“ pensionem Enzian, vzápětí vychází majitel, dáváme motorku do garáže a poté nám ukazuje pokoj, kde strávíme příštích 8 nocí. Vybrali jsme dobře… 🙂\npátek 11.7.2008 (Oberjochpass, Füssen, Riedbergpass, Furkajoch) 300km\nU snídaně vypisujeme pobytový lístek, kopii poté na místním Infocentru měníme za dvě Bregenzwald karty, opravňující k neomezenému bezplatnému využívání lanovek, místních autobusů a otevřených koupališť v celé oblasti Bregenzwald. Dost dobrý bonus k ubytování… Dnešním cílem jsou německé zámky Neuschwanstein a Schwangau. Vyrážíme dolů na Au a projíždíme údolím Lechtal\naž k Weißenbach, kde odbočujeme na Gaichtpass a po jeho zdolání pokračujeme na Oberjochpass. Tady zastavujeme a sedáme na zahrádku místního bistra. Dáváme obligátní kafčo a nějakou limonádu na doplnění tekutin. Chvíli odpočíváme, Monča ještě píše a rovnou posílá pohled pro jednoho kamaráda fotografa. Odtud se pomalu stáčíme na Nesselwang a poté Vils. Provoz houstne a postupně jedeme v souvislé koloně. Všímáme si hodně drahého benzínu – přes 1,5€ za litr. Silnice nás na chvilku opět vede přes Rakousko a přijíždíme k velké benzince s čilím provozem – benzín pod 1,3€ , takže taky natankujeme a po chvilce už zase na německém území parkujeme u Füssenského vodopádu. Chvilku tu pobudeme a pak se vydáváme dál k zámkům. Přijíždíme k obrovskému parkovišti narvanému auty a autobusy, všude mraky lidí. Okamžitě nás přechází chuť na návštěvu zámků a oba se vzácně rychle shodujeme, že jedeme do hor. Obracíme, děláme alespoň nějaké fotky Neuschwansteinu\na tentokrát přímo přes Füssen míříme na západ. Zanedlouho přijíždíme k totální zácpě, kterou se nejprve snažím objet bočními silničkami, což se mi moc nevede, poté rezignuji, vrátím se do kolony a pomalu předjíždím jedno auto za druhým. Po cca 3 kilometrech se zácpa rozpouští a my tak můžeme definitivně zmizet z tohohle příměstského omylu. Jedeme přes Kranzeggpass na Sonthofen, kde se napojujeme na hlavní směr Oberstdorf. Tu opouštíme ve Fischen a přes pěkné sedlo Riedbergpass se vracíme zpět do Rakouska. v Hitisau se zastavujeme na další kafe. Obědnávám si nealkopivo (alkoholfreies bier), ale číšnice přináší Weißenbier (samozřejmě alkoholické) – orosený půllitr ale vypadal tak lákavě, že neodolám a nechám si ho (je tu povoleno 0,5‰). Bylo výborný 🙂 . Monča si objednává ještě neméně výborný Banana split a v klidu trávíme siestu. Nakonec ještě skočíme do vedlejšího marketu pro nějaký jídlo a pití na večer a po zhruba hodince zase jedeme dál na Reuthe a Au do našeho penzionu v Damüls. Tam mě Monča překvapuje dotazem, jestli ještě někam nezajedeme 🙂 . Využívám příznivé konstelace a pokračujeme na Furkajoch. Je už po sedmé hodině, takže na focení nic moc, ale i tak si vychutnáváme pohledy na okolní hory a údolí. Po skoro hodině se vracíme do penzionu a zjišťujeme že předpověď na víkend je ještě horší než ráno, pršet má rovnou celé 3 dny…\nsobota, neděle, pondělí 12.-14.7.2008 (… a chčije a chčije…) 0km\nTak předpověď nelhala, v sobotu ráno jsme se probudili do šedivého dne, za okny opar a mlha, venku déšť a zima. Čumíme na televizi, teda spíš já, Monča zalehla do postele a rozhodla se vylézt z ní nejdříve zítra 🙂 . Kolem druhé přestalo pršet a mě se překvapivě podařilo dostat Monču z postele ven na procházku. Zjišťujeme že pár metrů od našeho penzionu máme Spar a nemusíme tedy řešit otázku zásob. Vydáváme se na procházku, kterou po třech minutách končí nový liják. Zaběhneme do Sparu nakoupit nějaké dobroty a vracíme se do pokoje. Po šesté znovu přestává pršet a místama se i trhají mraky, takže podnikáme druhý pokus o vycházku. Nyní jsme už úspěšní a prozkoumáváme okolí místní lanovky.\nKolem osmé jsme zpět v penzionu s nadějí, že by snad zítra mohlo být alespoń na část dne pěkněji.\nRáno vidíme že asi nemohlo. Je ještě hůř než včera. Naštěstí alespoň v TV dávají MotoGP a potom Tour de France, takže se až tak nenudím. Monča si našla novou zábavu – piškvorky na PDA vyměnila za Blooby volejbal 🙂 . K obědu „vaříme“ instantní těstoviny v rychlovarce, nic moc. Večer kouknem na film v PDA a po desáté unaveni celodenním nicneděláním usínáme. Už od včerejška se v penzionu topí…\nI v pondělí ráno pro změnu prší… Monča věnuje čas studování manuálu k foťáku a pronikání do složitějších možností nastavení, já klasicky čumím na Eurosport, nebo čtu.\nK obědu kupujeme ve Sparu plechovky guláše s fazolemi – pochoutka 🙂 . K večeru konečně přestává pršet a začíná se dokonce i objevovat modrá obloha. Monče se už nikam nechce, ale já se projít potřebuju (po těch fazolích mě nějak bolí břicho 🙂 ) a taky bych se mohl podívat po jedné místní kešce. Nasazuju ostřejší tempo a po 20-ti minutách stojím na místě, odkud jsme se vraceli s Mončou v sobotu. Jenže to tu ještě byl malý v podstatě potok. Po třech dnech vytrvalých dešťů je to poměrně dravá horská říčka 3-4 m široká. Potřeboval bych jít korytem po kamenech nahoru, ale po nějakých 50-ti metrech to musím vzdát – při takovém stavu vody to prostě nešlo – Damüls Canyoning holt musím odlovit někdy jindy. Vracím se do penzionu, zkoukneme ještě další film na PDA a usínáme v očekávání zítřejšího, snad slunečného dne…\núterý 15.7.2008 (lanovka Damüls, Silvretta Hochalpenstrasse, Ötztal. Kühtaisattel) 402km\nRáno je skutečně krásně – nebe bez mráčku, teplota tak akorát, prostě paráda. Po snídani jen sjedeme pár set metrů k místní lanovce, namažu řetěz na motorce a v zápětí už nasedáme na lanovku. Užíváme si krásný výhled a i přes celkem ostré slunce dost fotíme, holt absťák z minulých dnů 🙂 . Za hodinu a něco už ale dole startujeme motorku a vyrážíme přes Faschinajoch dolů do Bludenz, odkud přes Schruns najíždíme na Silvretta Hochalpenstrasse. Zpočátku se jede přes městečka a jsou všude otravné 80-tky, s tím, jak se blížíme k horám se provoz ztrácí a ubývají i omezovací značky. Na mýtnici za Partenen platíme 10.50€ a vjíždíme na serpentýny stoupající k zasněženým vrcholkům.\nDěláme nějaké fotky u přehrady Vermuntsee a kousek nad ní nás zaujala skupinka krav ležících v serpentýně pod vodopádem. Dáváme si tedy průjezd kolem nich ještě jednou a Monča fotí a fotí 🙂 . Postupně stoupáme až do 2032m k přehradě Silvrettasee, ale dlouho se tu nezdržujeme a sjíždíme o pár km níže k jezeru Kopssee. Dáváme svačinku a poté vyražíme na pěší výlet kolem jezera – je tu až kýčovitě pěkně – břehy plné kvetoucích kytek, modrá voda v jezeru a nad ním zasněžené hory.\nKdyž se po cca hodině a půl vracíme k motorce, probíhá porada, kam teď. Jsou 3 hodiny, tzn času relativně dost – vyrážíme znovu si projet Ötztal, kde se nám loni hodně líbilo. Podle okolností bychom mohli vyjet na Timmelsjoch, nebo Ötztaler Gletscherstraße, což je nejvýše položená silnice ve východních alpách (přes 2800m). Klesáme tedy do Landeck a přes Imst najíždíme do Ötztal, je celkem hustý provoz, takže cesta moc neubíhá. Kousek za Ötz vidíme u silnice Imbiss-grill, takže děláme pauzu na večeři. Jak parkuji motorku, něco na nás volá od okýnka paní majitelka. Přes hluk motoru jí nerozumíme, Monča jde zjistit, co po nás vlastně chce a já mezitím vypínám motor. Zaslechnu slova „kofer“ a „šlysl“ a okamžitě tuším o co jde – slezu a no jasně – celých 100km od Kopssee jedu s klíčema v zámku kufru. Naštěstí nevypadly a i dálkáč od alarmu nevypadá, že by mimo zašpinění utrpěl nějakou újmu. No holt stárnu a zapomínám 🙂 . Děkujeme velmi sympatické majitelce, dáváme si nezbytné kafe a Cordon Bleu.\nČas nějak rychle plyne a odjíždíme až po půl šesté. Po další půlhodině dojíždíme do Sölden, kde se máme rozhodnout zda Timmelsjoch, nebo ledovec. Je ale něco po šesté a zpět do penzionu to máme odtud nějakých 150km, což v této kombinaci zástavby a hor znamená nejméně 2 a půl hodiny čisté jízdy. takže pokud bychom se jeli někam podívat, nestihneme se vrátit za světla. Rozhodujeme se tedy pro návrat. Cestou ale ve mně začíná hlodat červík – z Ötz totiž vede cesta na Kühtaisattel, sedlo 2020m, které jsme ještě neprojeli. Sice vede přesně na opačnou stranu než jedeme a k nejvyššímu bodu je to z Ötz nějakých 20km, ale kdybychom zpět až k Arlbergpassu jeli po dálnici (stejně pořád podél ní jedeme), mohlo by to vyjít s návratem za světla. V Ötz tedy zastavuju na benzince a seznamuju s myšlenkou Monču. Nic nenamítá, takže k natankování přibyl i nákup 10-ti denní dálniční známky (asi se nám bude hodit při cestě domů – má zase dost pršet) a vyrážíme opět do serpentýn. Jedu celkem svižně, jen v druhé půlce výjezdu začínají být všude okolo silnice krávy a Monča začíná být nervózní, že nám některá skočí do cesty. Dokonce dojedeme celé stádo, které pasák vede po silnici. Ten nejeví žádnou snahu usnadnit nám průjezd, tak se musíme proplést sami – bylo to v prudkém kopci, spojka při popojíždění dostala zabrat. Těsně před sedmou zdárně dojíždíme až do sedla, Monča udělá vrcholové foto a jedeme zpět.\nMusel jsem slíbit že kvůli kravám pojedu pomalu, což jsem skoro i dodržel. TomTom ukazuje příjezd do penzionu 21:10. Jedeme zpět na Immst, kde najíždíme na dálnici a hrneme max. povolenou rychlostí na západ. Je tu plno tunelů, některé i dost dlouhé, ve kterých je pěkně horko a dusno. Před Arlberg-tunelem sjíždíme a stoupáme na Arlbergpass, tam odbočujeme na Lech a vzápětí čekáme skoro 15 minut na zelenou před opravovaným tunelem. Zbytek cesty už zvládáme jen s jednou zastávkou na přioblečení se – jak zachází slunko, tak se citelně ochladilo. Do Damüls přijíždíme pár minut po deváté. Předpověď hlásí že pěkně bude jen zítra, pak zase dva nebo tři dny déšť. Původně jsme měli v plánu jet domů v pátek, ale rozhodujeme se, že než strávit deštivý čtvrtek v penzionu a stejně pak jet domů za deště, vyrazíme raději na přejezd k Zell am See už o den dříve.\nstředa 16.7.2008 (lanovka Faschina, Säntis, Vaduz. Furkajoch) 213km\nSnídani jsme si objednali na osmou, takže pár minut po deváté už stojíme u lanovky ve Faschine a vyjíždíme na masiv, na který se díváme celý pobyt z okna penzionu. Na horní stanici (dá se jet i jen cca do půlky) nás čeká malý výšlap na hřeben a otevírá se super výhled jednak na Damüls a okolí, druhak na hřebeny pod námi a vedle nás. Monča se věnuje focení kytek, já vyrážím po hřebeni trochu dál a fotím panoramata 🙂 . Shodujeme se, že by to chtělo se sem ještě někdy podívat třeba autem a dát si hřebenovou tůru – na to je tu jedinečný terén. Až se dost vynadíváme, sjíždíme zpět k motorce a sjíždíme směrem na Thüringen (původně jsem chtěl jet přes Furkajoch, ale dnes je kvůli opravě asfaltu do 18:30 uzavřen). Projíždíme Rankweil, Götzis a přes Oberriet vjíždíme do Švýcarska. Máme 100 švýcarských franků, tak chceme natankovat, ale míjíme jen samé tankautomaty a ty berou max 50-tifrankovku, my máme samozřejmě 100 frankovku. Přijíždíme do Altstätten, opět najdeme tři automaty, tak se Monča jde pozeptat, jestli je tu normální pumpa. Máme štěstí, pár set metrů od nás je normální OMV. Tankujeme plnou, rozměňujeme 100 frankovku a pokračujeme dále. Projíždíme minisedlo Stoss, následně přes Appenzell až k sedlu Schwägalp, odkud vede lanovka na Säntis (2502m).\nPřijíždíme k spodní stanici lanovky, parkujeme na speciálním parkovišti pro motorky a všímáme si, že je tu běžné nechat helmy jen tak pod motorkou. Necháváme je tedy taky tak, jen je na rozdíl od ostatních pro jistotu zamykám řetězem k motorce 🙂 . Jdeme se porozhlédnout po okolí a shodujeme se, že by byl hřích nevyjet nahoru, alespoň rychleji utratíme zbývající franky. Po malém oddechu na sluníčku mezi kameny s výhledem na impozantní dráhu lanovky, hory a všude se pasoucí krávy se zvedáme a jdeme zjistit co a jak. Právě jedna kabinka (no kabinka, vejde se tam 80 lidí) přijíždí, tak spěcháme, abychom ji stihli. U pokladny mě trochu zmrazí cena – 38CHF pro jednoho (cca 24€), ale co už. Tolik franků už ale nemáme, naštěstí můžu zbytek doplatit v eurech. To nám ta 100frankovka dlouho nevydržela. Ale jak se už v lanovce ukazuje, za ty prachy to stojí. Z nějakých necelých 1400m vyjíždíme do 2502m a jsme nad hranicí mraků.\nJe nádherné počasí a super výhledy. Po vystoupení nahoře zjišťujeme že počasí zas tak nádherné jak se z lanovky zdálo není – fouká silný vítr, leží tu sníh a je pěkná kosa.\nNicméně svítí slunko a je jasno, takže začínají fotografické orgie – nic podobného jsem ještě nezažil, i když jsme byli ve větších výškách. Je tu neuvěřitelný výhled na švýcarske i rakouské alpy, Bodamské jezero, prostě paráda. Monči nějak nesedla prudká změna výšky a není jí moc dobře, ale přesto taky práská jednu fotku za druhou. Po hodině jsme nasyceni focením a výhledy a naopak dostáváme hlad, takže se stavíme do fronty na lanovku dolů. Je celkem dlouhá, ale jde to rychle – za 20 minut už zase stojíme na parkovišti. Máme celkem hlad, takže od motorky zase přecházíme na terasu místní restaurace, vybíráme jedno z mála volných míst pod slunečníkem a studujeme jídelní lístek. Monča si dává špagety pesto, já si nějak nemůžu vybrat, až mě zaujme nabídka dne – vypadá to na vepřový řízek s bramborovou kaší (ta švýcarská němčina je nějaká divná). Když nám po dvaceti minutách jídlo přináší, nestačím se divit, není to řízek, jsou to vepřové kousky v nějaké oranžové omáčce se zeleninou, jen tu bramborovou kaši jsme trefili. Naštěstí je to výborný, tak nemusím Monču lámat na výměnu 🙂 . Moc se nám odtud nechce, ale kolem čtvrté přeci jen vyrážíme dál.\nPo včerejší porci kilometrů a s výhledem na zítřejší deštivý přesun k Zell am See nemáme chuť na nějaký další větší výlet, takže projíždíme Wildhaus Pass a uděláme si jen krátký výlet do hlavního města Lichtenštejnska – Vaduzu. Je ale strašný horko a Monča už ztrácí humor, tak moc neprovokuju s hledáním keší (jenom trošku 🙂 ) a nabíráme směr Rakousko a Furkajoch. Ve Feldkirch u benzinky děláme krátkou pauzičku, kupujeme nanuky a vodu a protože už je skoro 18:30 (končí uzávěra), můžeme vyrazit na Furkajoch. Z této, západní, strany je silnice o dost užší – mnohde jen na jedno auto s místy na vyhýbání a také strmější, prostě opět hodně pěkné svezení. Přijíždíme na vrchol, bistro je už zavřené, ale je tu stále dost motorek. Na chvilku zastavujeme, pózuji fotící Monče a okukujem okolní stroje.\nPo deseti minutách zase startujeme, ale ouha – startér jen škytne a nic! Sakra, to mi teda chybělo. Kontroluji dálkáč od alarmu – ten v případě že napětí na baterce klesne pod 11,8V má ukazovat varování – neukazuje nic. Sundávám sedlo a odpojuji od baterky vyhřívané gripy, napájení PDA a alarm, samozřejmě žádná změna. V této chvíli k nám přichází mladý Němec a říká že mám pěknou motorku (sám má B12ku). Odpovídám že je pěkná, ale momentálně kaput, vysvětluji mu situaci a on nabízí vyzkoušet baterku z jeho Bandita. Vděčně přijímám a půjčuju mu vercajk – trošku se pak zarazil a ptá se co když mu tu jeho baterku v mé motorce zničím? Ubezpečuju ho, že se nemusí bát, s čím se kupodivu spokojil 🙂 . Na jeho baterku motor naskočí bez problému, tak je to jasné, baterka KO. Nevím ale proč, že by prostě odešla po necelých třech letech? Nějaký zkrat, nebo větší problém v elektrice? Těžko říct, budu doufat že je to „jen“ baterka. Ochotný Němec mně ještě roztlačuje, naštěstí jsme na kopci. Doufám že neoddělám katalyzátor, ale co už… Motor naskakuje, loučíme se, děkujeme za pomoc a sjíždíme těch 6 km k penzionu. Vysílám Monču zeptat se majitelky, jestli nemaj nabíječku a jedu ještě něco najet, abych baterku trochu oživil. Po návratu mi Monča říká, že manžel paní domácí nabíječku má, ale momentálně není doma. Po půl hodině přijíždí a ukazuje mi v garáži nabíječku „Made in West Germany“ starou snad 20 let, bohužel ne na gelovky. No nic, necháme to na ráno, nějak to budeme muset vyřešit. Monča volá do Viehhoffenu, že přijedeme už zítra, balíme…\nčtvrtek 17.7.2008 (Ludesch, dálnice, Viehhoffen) 312km\nRáno samozřejmě taky nenastartuju, takže z podzemní garáže musíme motorku s Mončou vytlačit. Paní nám v tel. seznamu zjišťuje, že v Ludesch, což je po cestě, by měl být nějaký Offroad a Moto Shop, tak snad tam seženeme naši baterku. Domácí nám přejí hodně štěstí, loučíme se, navlíkáme nemoky a můžeme vyrazit. Venku leje a leží mlha – ideální počasí na roztlačování plně naložené motorky. Monča samozřejmě nemá šanci, naštěstí je kousek kopec, ze kterého motorka chytá. Jedem na Faschinajoch a Thüringen, nechutně prší a kvůli mlze je viditelnost jen pár metrů. Pomalou jízdou se nám mlží hledí, takže musím s pootevřenou helmou – prší mi na brejle a do toho pozoruju, že baterka je na tom hůř než včera – pohasínají kontrolky… Míjíme benzinku na kopci, tak alespoň dotankujeme a čerpadlář mi potvrzuje, že v Ludesch je motoshop. Opět roztlačování z kopce, tentokrát chytá už dost neochotně Silou vůle dojíždíme do Ludesch a nacházíme onen motoshop – je to prodejna KTM Motorradcenter Oberland, ale servisují i ostatní značky.\nNechávám motor běžet, Monča bude držet otáčky, já jdu zkusit štěstí. V prodejně nikdo není, nakukuju do servisu a potkávám patrně nějakého šéfa. Říkám že mi včera odešla baterka a potřebuju novou – typ ten a ten. Maník se poškrabal na hlavě a říká že zrovna tento typ tu nemá. Ale že oni berou baterky od jedné firmy na lichtenštejnských hranicích, 20 km odtud, zavolá tam, jestli ji mají skladem. Hurá, mají. Domlouváme se, že mu ji tady zaplatím, dostanu fakturu, se kterou si ji tam vyzvednu. Oni ji mezitím nabijí. Zaplatím 120€, beru si adresu a s díky odcházím. Celou dobu jsem slyšel z venku řev GSX-a – Monča bere svou roli důkladně a tůruje motorku tak, že se byli venku podívat i technici ze servisu 🙂 . Říkám, že to trochu přehání, a že si to už převezmu, sednu na mašinu, upevňuju PDA do držáku, otáčky klesají a motor chcípá. Sakra! Sakra! Kopec nikde, to bude problém. Navíc mi Monča říká, že to tak tůrovala proto, že mizely i údaje na displeji budíků… No směrem do dvora je jakžtakž mírný svah, zkusíme to žďuchnout. Monča se snaží ze všech sil, ale nemáme šanci. Naštěstí na nás mávají z onoho servisu KTM, ať dáme motorku dovnitř, že nám pro tu baterku dojedou sami. Máme si dát kafe nebo něco z automatu, že do hodiny by to mělo být hotový. Vděčně přijímáme. Mezitím co sušíme helmy a nemoky, přivážejí a montují novou baterku. Za hodinu je opravdu vše hotovo, motorka startuje! Ptám se šéfa co jsem dlužnej, nic nechtějí, prý to nestojí za řeč. Loučíme se, říká, že jeho přítelkyně včera jela s místním motoklubem do Liberce na Motománii. Nevím, jestli bych se s takovým přístupem setkal u nás…\nVyužíváme předevčírem zakoupené dálniční známky a v Bludenz najíždíme na dálnici, kterou hodlám opustit až ve Vörgl. Na dálnici cesta ubíhá svižněji, ale déšť neustává – vrací se problémy se zamlžováním hledí. Já s PinLockem jsem na tom líp, Monča nevidí skoro nic. Z cesty v horách s pootevřeným hledím máme totiž navlhlé vnitřky helem. Přijíždíme k placenému Arlberg Straßentunnelu, pojedeme skrz něj – v tomto počasí nemáme chuť ho objíždět přes sedlo. Je to 14km dlouhý tunel – docela síla, pro nás má tu výhodu, že je v něm teplo a za těch nejmíň 15 minut, co jsme v něm strávili (mýtnice jsou z našeho směru na výjezdu, a tak se tvoří trošku kolona), nám vyschly helmy a hledí a tak po zaplacení 8.50€ pokračujeme sice stále v dešti, ale už ve větší pohodě.\nKousek za Innsbruckem zastavujeme na odpočívadle, využijeme toalety, protáhneme záda a jedeme dál. U Vörgl z dálnice sjíždíme a míříme na St. Johann in Tirol. Zastavujeme u benzinky na kopci (co kdyby náhodou 🙂 ), dotankujeme a využíváme toho, že je to zároveň i malé bistro. Objednáváme si kafe a výborné šunkové tousty. Pak nastává chvilka napětí – nastartujeme? Jo, v pohodě, takže hurá na Saalfelden a krátce po páté zastavujeme opět po pár dnech v pensionu Embacher ve Viehhoffen. Paní Róza nás vítá jako staré známé, nemůže chybět uvítací šnaps a tentokrát dostáváme ještě hezčí pokojík v prvním patře. Večer ještě skočíme vedle na pivo a pohár – příjemná tečka za náročným dnem…\npátek 18.7.2008 (Saalfelden, Schladming, Liezen, Krems, domů) 471km\nRáno je venku mokro a prší jen jemně. Včera při výměně baterky jsme nezapojoval zpět vyhřívání gripů, ani napájení PDA. Dnes by se mi mohlo oboje hodit, takže zase odstrojuju sedlo a s pomocí vercajku jednoho z ubytovaných Čechů je zapojuji. Mezitím přestává pršet a trošku lepší barvu má i obloha. Loučíme se s majitelkou penzionu a vyrážíme domů, čeká nás přes 450km. Rozhoduju se, že než se proplítat hustým provozem na jihu, raději pojedu zase horami přes Bischofshofen. Neprší, ale silnice je pořádně mokrá, takže musím pořád čistit hledí od bordelu z přede mnou jedoucích aut. Projíždíme tradičně ráno ucpaný Saalfelden a napojujeme se na 164-ku do hor. Jedeme v poklidu téměř sami, pohoda. Bischofshofen objíždíme po dálnici, ze které sjíždíme až u Radstadt a napojujeme se na dobře známou silnici na Schladming a Liezen. Jede se dobře, dokonce i silnice už jsou téměř suché, není vedro, prostě ideální počasí na cestování.\nAsi 15km za Schladming se to mění – začíná pršet a černá clona před námi ukazuje, že to nebude jen krátká přeháňka. Zastavuju teda u krajnice, motor nechávám běžet a soukám se do nemoku (Monča v něm jede už od rána). Když sednu zpět za řidítka, nevěřícně zírám na palubku – vždy jak se rozsvítí kontrolka blinkru, pohasíná kontrolka neutrálu. Sakra! Jsem z toho tak konsternovanej, že zapomínám sklopit bočák a řadím jedničku – chcíp… Kua! Kua! Kua! Samozřejmě už nenastartuju – baterka opět KO. Cloumá mnou vztek, ale naštěstí jsme zase na kopečku, takže po krátkém tlačení se na druhý pokus daří motorku roztlačit a můžu přemýšlet, co dál. Jsme stále nějakých 350km od hranic. No, třeba dojedeme. Budeme muset natankovat, takže jedeme dál a hledáme benzinku na kopci. Jednu nacházíme až kousek před Liezen – zajíždím tam a tankuji za běžícího motoru (naštěstí mám náhradní klíče a čerpadlář je uvnitř). Zvednul jsem mezitím otáčky volnoběhu, takže nemusím držet plyn a hledám nejrychlejší cestu k hranicím – TomTom mi ji počítá po dálnici na Leoben a pak na St. Pölten. Ušetřil bych skoro hodinu a půl, ale kdybychom nedojeli, skončili bychom možná dál od hranic. Navíc to tamtudy neznám a dochází mi šťáva v navigaci. No nic, pojedeme do Liezen a cestou se rozhodnu. Vyjíždím z benzinky, dávám pravej blinkr a chcíp – motor nerozdejchal zvýšený odběr. Tak to už je krize. Zkoušíme motorku roztlačit, ale bez úspěchu. Jak tak tlačíme, koukám že je nedaleko odbočka do slušnýho kopce – z něj by to mohlo chytnout. Tlačíme natankovanou a plně naloženou motorku nahoru, my oba v nemocích – nahoře sípu jak při infarktu. Než zkusíme štěstí, ještě se napijeme a sníme nějakou müsli tyčinku, protože pak nebude čas. Tak hurá dolů, nejprve nic, při druhém „cuknutí“ na jedničku jeví snahu, ale to už jsem pod kopcem. Dáme druhý pokus. Tlačení nahoru je ještě těžší, než poprvé… Zastavuje kolemjedoucí kluk v autě a pomáhá nám nahoře motorku otočit – už skoro pletu nohama. Říká že o žádném blízkém motokšeftě neví, ale že někde dole je „autohaus“. Už nesvítí ani kontrolky, natož displeje, přesto zkouším poslední zoufalý pokus. Při prvním „cuknutí“ v půli kopce se rozsvítí kontrolka a proběhne testovací cyklus vstřikování, při druhým „cuknutí“ dole motor naskakuje. Jakmile ale otáčky klesnou pod 3000, zase chcípá. To je konečná, dál to trápit nebudu. Přichází Monča a ptá se komu zavoláme. Ještě to nevzdávám a chci zkusit ten autohaus, o kterém nám říkal onen kluk před chvílí, třeba nám pomůžou. Tlačíme tedy motorku kolem nějakého obchodňáku a dostáváme se k prodejně Nissan. Mají tam i servis. Přemýšlím, že na novou baterku jsme ujeli nějakých 7 hodin i s několika startováními. Takže kdybych sehnal nabíječku a baterka by se chovala stejně, domů bychom mohli dojet (cca 350km). S baterkou v ruce tedy s Mončou vcházíme nejprve do servisu, odkud nás posílají do prodejny. Je tam mladej kluk, vysvětluji, že mám problém s elektrikou na motorce, že včera koupená baterka vydržela jen sem a my potřebujeme dojet domů – jestli by nám ji mohli nabít. Kluk se na nás dívá trošku vyjeveně, ale říká, že to může zkusit. Bere si baterku, mechanik mu potvrzuje, že ji schopen nabít je. Máme se stavit tak za hodinu. Vracíme se k motorce. Mezitím přestalo pršet, takže sundávám nemok a trošku chládneme. Jak jsme tlačili motorku kolem obchodňáku, všimli jsme si restauračky, takže si jdeme dát něco k snědku a pití, protože, jestli se to povede a motorka pojede, budeme muset jet nonstop. V restauraci SMS-kuju s Janou, domlouváme se, že když to nedopadne, tak pro nás přijedou s dodávkou. Doma se tím rozbíhají přípravy na záchranou výpravu – nabíjejí náhradní baterky, shánějí auto… My zatím sedíme na zahrádce, dojídáme pozdější oběd a čekáme jak to vše dopadne.\nPo hodině a čtvrt jdu do Nissanu zjistit co a jak – dostávám baterku s tím, že je nabitá tak z 80-ti %. Ptám se co jsem dlužnej – nic nechtějí, prý jsou rádi, že mohli pomoct a přejí ať v pořádku dorazíme domů. Na chvilku mi bleskne hlavou, jestli se vůbec těším do tvrdé české reality… No nic, montuju baterku, oblíkáme se, v pohodě startujeme a vyrážíme.\nCestou propočítávám, že i když máme plnou nádrž, až domů nedojedeme a budeme muset někde natankovat. Po 80-ti ujetých kilometrech přijíždíme k benzince v Lunz am See, odtud to k domů máme nějakých 260km, to už na jednu nádrž zvládneme. Jedeme jen hodinu a půl, takže si říkám, že by baterka mohla ještě držet a vypínám motor. Dotankujeme, kupujeme nějaké pití a zpět do sedla. Chvilka napětí – motor startuje a my vyrážíme na nonstop cestu domů, snad dojedeme. Jedu na Scheibbs, tam uhýbám na Mank, abych se vyhnul ucpanému Ybbs. Rozhoduji se pro urychlení cesty a minimalizaci průjezdů městy se semafory najet u Melk na dálnici na ST. Pölten a sjet až v Krems. Po nájezdu na dálnici mi definitivně dochází šťáva v navigaci, ale tady už ji nepotřebuju – do Krems dojedu a dál už to znám. Celou dobu jedu téměř bez použití blinkrů a co nejmíň používám brzdu, abych šetřil baterku. V Krems sjíždíme na kraji města a je to zase veselejší – domů nám zbývá něco přes sto kiláků. Po dvou hodinách jízdy už Monču dost bolí záda a zadek, zastavuji tedy na kopci a držím motor v otáčkách. Monča slízá, trochu se protahuje, z kufru vytahuje pití, ať se aspoň trošku osvěžíme a za 3 minuty jedeme dál. Eggenburg, Retz, Hnanice, Znojmo a už jsme skoro v cíli. Zastavujeme se ještě u našich, aby věděli že jsme OK a mohli odvolat záchranou akci 🙂 . Domů dojíždíme těsně před osmou. Unaveni ale spokojeni – těch 5 hodin nonstop jízdy ani nebylo tak strašných. Motorku do garáže, kufry nahoru a na devátou jdeme do místní hospůdky na pokec s kamarády, zážitků na vyprávění máme víc než dost…\nCo závěrem, no, škoda těch tří deštivých dnů v Damüls, uteklo nám tím dost zajímavého. Silvretta a hlavně Säntis však stáli zato – jednoznačné vrcholy dovolené. Projeli jsme se pěkně a nebýt problémů s elektrikou, mohlo to být ještě lepší. Ale zvládli jsme to, především díky pomoci lidí v Motorradcenter Oberland Ludesch a prodejně Nissan u Liezen – ještě jednou DANKE SCHÖN!!! Najeli jsme 2500km a zase o něco rozšířili naši motomapu navštívených míst…\nPublikoval Bolek, 22.7.2008 | Rubrika: Cestopisy\nMáte zájem o posílání info-mailů? Zaregistrujte se a budeme vám posílat informační mail kdykoliv přidáme fotky, či článek.\nCopyright © 2022 Bolek - All Rights Reserved


Pronájem řadové garáže v centru Prahy-Podolí v ulici Ve Svahu 1, o celkové výměře 21 m2. Garáž je dobře přístupná a suchá. Soukromí zajištěno. Vrata jsou zabezpečena 5ti bodovým systémem . Strop zateplen heraklitem, na střeše IPA. Elektřina není zavedena. PENB: G, 120 kWh/m2. RK ne, pouze vážní zájemci pište na bytvuh@seznam.cz. K dispozici ihned. Upřednostním dlouhodobý pronájem.\nPronajmeme garáž na adrese U Botiče v Praze 4 - Michli velikosti cca 22 m2. V garáží není osvětlení. Je nutné složit návratnou kauci ve výši 3 nájmů /dá se rozdělit na 2 splátky/.\nParkovací stání v garážích bytového domu. Zabezpečený vstup, stání snímáno kamerami a ovladač nelze nakopírovat. Cena vč. služeb a energií.\nHvozdecká, Brno - Žebětín, Jihomoravský kraj\nNabízím k pronájmu garážové stání v bytovém objektu v ulici Hnězdenská 767, Praha 8 -Troja. Cena 800 Kč/měsíc plus 600,- Kč záloha na služby. Garážové stání se nachází v -2. podzemním podlaží budovy, vjezd do gráží na elektronický čip.\nDlouhodobě pronajmu prostornou garáž (24m2) ve velmi dobrém stavu na ulici Hlíny v Karviné (vedle střelnice). Garáž není připojena k elektřině, ale má osvětlení i rozvody ve velmi dobrém stavu, možno připojit. Cena je 900 Kč/ měsíčně. Při podpisu smlouvy žádám vratnou kauci ve výši dvou nájmů. Pouze dlouhodobý pronájem.\nPronajmu garáž (garáže pod věžákem), dlouhodobě.\nNádražní, Milevsko, Jihočeský kraj\nsamostatné prostorné garážové stání pod bytovým domem v centru Brna kauce 1000,- Kč je záloha na dálkový ovladač garážových vrat


Co nechceme slyšet: Samota zabíjí | Finmag.cz\nVojtěch Pišl | 22. 8. 2019 | Vstoupit do diskuze – 7 komentářů\nVzali jsme za vědecky ověřené, že ve zdraví nás k vysokému věku může dovést pět (ne)činností: nekouřit, zdravě jíst, hýbat se, pít nejvýš střídmě a udržovat se štíhlý. Vědci ale stále častěji mluví i o dalších faktorech: únosné míře stresu a mezilidských vztazích. To společnost, která po každodenním posezení na rotopedu popíjí dietní kolu, setrvale ignoruje. Proč?\nSchizofrenie, jedna z „nejdědičnějších“ psychiatrických poruch, se vyskytuje častěji ve městech a u migrantů. Ne proto, že by urbanizace nějak prospívala stovkám genů, které se na ní podílejí – ale protože se v odcizení městského života nebo v cizích zemích daří duševním procesům, z nichž onemocnění postupně vzniká. Výzkum posledních dekád prokazuje, že se vliv odcizení a stresu moderního evropského života nepodepisuje jen na lidské mysli, ale i na docela biologických veličinách: úmrtnosti a době dožití.\nStres a schopnost sebeobrany\nÚčinky přemíry stresu na zdraví jsou docela dobře zmapované. Vyplavené hormony zvyšují tlak a tep, čímž zatěžují srdce a oběhovou soustavu, a narušují složité imunitní děje. Imunitní systém se pak hůř brání jak proti vlastnímu popletení, ústícímu v autoimunitní onemocnění, tak proti infekcím a narušeným buňkám, například zárodkům nádorů. Zprostředkovaně se takové procesy týkají i dalších tkání a orgánů: stres ovlivňuje zažívání, jak je zřejmé z možnosti se z něčeho podělat. Hormony stejně jako zvýšený tlak taky zprostředkovaně ovlivňují mozek. K výskytu nádorů a stárnutí vůbec můžou navíc přispívat i procesy uvnitř buněk: stres buňky připravuje na výkon, takže snižuje kapacity, které buňky investují do údržby vlastních organel a DNA.\nZnámé shrnutí tak už roku 2007 poukázalo na padesátiprocentní nárůst výskytu kardiovaskulárních onemocnění vlivem stresu nebo násobné urychlení rozvoje AIDS u HIV pozitivních pacientů, nepřímo svědčící o zhoršené imunitě. Letošní britská data od čtyřicátníků a padesátníků ukazují, že riziko úmrtí na infekční onemocnění se stresem roste asi o čtvrtinu, stejně jako pravděpodobnost zápalu plic nebo virového onemocnění; u bakteriální nákazy byl vliv asi třetinový. Stejné výsledky přinášejí i loňské americké výsledky seniorů: lidé, kteří pociťovali stres, zemřeli v sedmiletém průběhu studie s 1,22násobně větší pravděpodobností než ti, kdo stres nepociťovali. Studie navíc potvrzuje ještě jednu, výrazně kontroverznější hypotézu: vztah je daleko slabší u lidí, kteří se starali o nemohoucího partnera.\nTvor sociální a samota\nZdraví totiž zásadně souvisí i se sociálními vztahy. Britská profesorka Holovát-Lunstadová ve dvou slavných metaanalytických studiích shrnula poznání získané desátkami výzkumů na stovkách tisíc lidí. Výsledek: jak subjektivní pocit osamělosti, tak objektivní nedostatek sociálního začlenění zvyšuje mortalitu srovnatelně s kouřením a víc než další klasické prediktory, jako obezita nebo nedostatek pohybu. Což znamená o polovinu zvýšenou pravděpodobnost úmrtí za danou dobu: v momentu, jehož se dožije 60 procent dobře socializovaných lidí, zůstane naživu jen 40 procent jejich špatně socializovaných vrstevníků.\nO zdravotních rizicích spojených s osamělostí psal nedávno i Jan Boček na webu Českého rozhlasu. Článek s dalšími datovými analytiky doplnili mimo jiné taky interaktivní mapou, ze které můžete vyčíst, kolik a kde je v Česku „jednoosobových domácností“.\nSamota je stejné riziko jako 15 cigaret denně\nOpět se nejedná o překvapivá zjištění. Osamělost škodí všem sociálním tvorům, od hmyzu po člověka. Upravuje hormonální hladiny, snižuje schopnost myšlení, postihuje odolnost vůči stresu a tak dále, další informace shrnuje jeden z projektů iniciovaný zmíněnými výzkumy, britská Kampaň proti osamělosti. Samota zároveň působí i docela přirozeně na chování: člověku bez mezilidských vztahů se nedostane upozornění, že něco dělá špatně – ani pomoci, pokud to zrovna potřebuje.\nOsamělost a z ní vyplývající depresivita samozřejmě souvisí i se zdravotně nežádoucími návyky. Efekt samoty nicméně přetrvává, v asi dvoutřetinové velikosti, i po odečtení jejich účinků. Snižuje se přitom hlavně u objektivní sociální izolace: možná tak objektivní přítomnost lidí okolo přispívá hlavně ke zdravějšímu způsobu života, zatímco subjektivní osamělost působí spíš biologicky, prostřednictvím zvýšení stresu a depresivity a jejich vlivu na zdraví. Rozdělení ale určitě není výlučné: měření imunity prokázalo snížení imunitní odpovědi jak u subjektivně osamělých, tak u objektivně málo sociálně začleněných lidí. A co je důležité pro ocenění výsledků: vliv osamělosti je výrazně vyšší u lidí, kteří nezemřeli krátce po započetí výzkumu, který je sledoval – což naznačuje kauzální vliv samoty na zdraví spíš než osamění v důsledku existujícího onemocnění.\nOsamělost a samota samozřejmě nejsou jediným psychosociálním faktorem. Roli společenských podmínek rozebírá analýza zvýšené úmrtnosti zejména na kardiovaskulární choroby v komunistické a popřevratové střední Evropě. Zatímco od padesátých do sedmdesátých let mortalita maďarských padesátníků klesala, když se všichni měli stejně špatně, následně předčasná úmrtnost rostla až do poloviny devadesátých let, kdy navzdory setrvale rostoucímu HDP daleko přesáhla hodnoty z první poloviny století. Na vině byla polarizace společnosti a bezmoc těch, kdo nebyli schopní dosáhnout na lepší životní podmínky, třeba auto, ústící v „dramatický pokles sociální soudržnosti, důvěry, vzájemnosti a společenské podpory,“ píšou autoři. Negativní efekt zejména v devadesátých letech zásadně souvisel s výší příjmů – a to hlavně u mužů, kteří silněji prožívají svůj ekonomický status a u nichž se silněji projevuje souvislost mezi depresivitou a srdečními chorobami.\nJak biologické, tak psychosociální údaje pocházejí z epidemiologických průzkumů, které z principu nemůžou vyloučit vliv všech souvisejících proměnných. Ty nejdůležitější, jako věk, vzdělání a sociální status, kouření a podobně, se odfiltrují statisticky. Ty drobnější pak v datech zůstanou a výsledky nejspíš do určité míry zkreslují. Kvůli množství maličkých zkreslení nemůžeme daným číslům věřit na pět desetinných míst, nicméně trend, který ukazují, s nejvyšší pravděpodobností skutečnosti odpovídá.\nS rostoucím množstvím studií totiž můžeme porovnat data, která zkoumají různé skupiny lidí a statisticky kontrolují různé faktory – a přinášejí velmi podobné výsledky. Představme si, že by byl vliv diskutovaných faktorů – třeba pití alkoholu nebo osamělosti – jen zdánlivý a ve skutečnosti se za ním skrýval nějaký neznámý, opomenutý faktor X: třeba nešťastná souhra genů nebo působení nějakých látek v ovzduší. Kdybychom měli k dispozici jen jeden výsledek, mohli bychom předpokládat, že se třeba ten jedovatý plyn X vyskytuje častěji na periferiích, kde se možná víc pije, nebo že interakce alel X nabourává jak zdravotní stav, tak mezilidské vztahy – a že tedy vyšší úmrtnost není s osamělostí nebo alkoholem kauzálně spojená, že se jedná jen o shodu okolností.\nJakmile bychom ale měli k dispozici víc různých studií, problém by vyšel najevo. Účinek plynu X na periferiích by se zásadně projevil u dat od lidí rovnoměrně rozmístěných v centrech měst, na periferiích a na venkově – a naopak by musel chybět u výzkumů, které místo bydliště statisticky kontrolují nebo pracují jen s daty lidí z konkrétní oblasti. Stejně tak by se projevila i genetická složka X: příslušný efekt by chyběl třeba u ovdovělých lidí, za jejichž samotu nemůžou jejich geny. Výsledky výzkumů jsou nicméně docela konzistentní.\nNic z toho samozřejmě žádný efekt definitivně neprokazuje, to věda ani z principu udělat neumí. Všechny předkládané výsledky můžeme vysvětlit i jinak, zavedením nějakých tajemných proměnných X – jen by takové vysvětlení bylo až absurdně složité. A pokud hrají roli další faktory, je pravděpodobné, že s těmi dobře známými stejně kauzálně souvisí. Navíc se nejedná o žádné nečekané, udivující vztahy. Naopak, data jsou v souladu s tím, co o lidském těle, mysli a zdraví víme. Věda i zdravý rozum proto velí přijmout, že jsou účinky takových faktorů skutečné, a zařídit se podle toho. Což se děje jen v omezené míře.\n… a všechny tyhle novoty!\nJak moc podceňujeme psychosociální vlivy na zdraví, ukázal loňský výzkum z Austrálie. Odpovědi pěti set převážně vysokoškolsky vzdělaných účastníků hodnotily důležitost sociální integrace a podpory oproti „zdravým návykům“ jako nekouřit, nepřibírat a cvičit jako poloviční – v ostrém protikladu k analýze Holtové-Lunstadové, ze které vyšla oproti stejným faktorům jako dvojnásobná (oproti průměrné důležitosti devíti vybraných faktorů; v porovnání s těmi nejdůležitějšími, jako je kouření, vychází zhruba podobně). Druhá část studie se pak zabývá otázkou, proč se to děje.\nInformace nevnímáme objektivně, ale vybíráme si je podle svých stávajících názorů a často jim je i přizpůsobujeme. Sociální vztahy tak co do dopadu na zdraví nepodceňují všichni stejně. Silnější je jejich podcenění u mladých lidí, u mužů a u méně vzdělaných osob. Možná takové poznání přináší věk a vzdělání – a u žen stoupá s mateřstvím, navrhují autoři. A pomocí dotazníku týkajícího se vytipovaných názorů odhalují další proměnnou, která s podceněním psychosociálních faktorů souvisí nejvíce: „pravicově autoritářské“ postoje.\nPišl & psycho na Finmagu\nLze štěstí koupit za peníze? Odpověď je dvousečná: bohatství sice ke štěstí nevede, ale chudoba vede k neštěstí.\nNež půjdete k psychologovi nebo psychiatrovi, můžete si na webu udělat test. Odhalí příčinu problémů, nabídne diagnózu a doporučí program, který vám pomůže s jejich řešením. Šarlatánství? Přesně.\nŠmejdi level psychologové\nPouhý pobyt venku zřejmě prospívá našemu zdraví a pocitu spokojenosti. Než se začnete týrat ve fitku a vážit si sacharidy a tuky na lékárnických vahách, zkuste možná čas od času třeba jenom posedět na lavičce nebo se jen tak projít.\nChcete zdravější a spokojenější život? Vypadněte!\nVytrénovali jsme si za generace konzumování geny, takže nás ohnivá voda neničí jako indiány z westernů. Přesto se průměrný Čech zálibou v alkoholu každý den připraví o aktivum v hodnotě vyšších desetikorun: pětadvacet minut svého života.\nPívo, nebo život (nebo peníze). O kolik nás připraví pití?\nIntelektuální i materiální postavení zdravotnických profesí zůstává jednou z tradičních autorit, které jinak v postmoderní společnosti vymizely nebo mizí. Podle autorů je tak docela přirozené, že lidé tíhnoucí ke starým, neměnným pořádkům vnímají psychosociální aspekty zdraví jako ohrožení tradičního rozložení sil a dívají se na ně s nedůvěrou.\nNa úrovni společnosti pak hrají roli další faktory. Zájmové skupiny, které aktivně propagují pohled, který je pro ně výhodný: ti, kdo do biologického pohledu investovali peníze nebo odbornost. Nic z toho přitom nemusí vycházet ze zlé vůle. Pokud člověk nemá nic než kladivo, každý problém mu bude připomínat hřebík. Přísloví platí pro biologicky vzdělané lékaře, psychosociálně vzdělané psychology i farmaceutické společnosti opředené konspiracemi: ti všichni se prostě snaží řešit problémy lidí tak, jak umí.\nProblém přiživují i osobní přesvědčení: lidé prostě neradi přiznávají, že se mýlí. A v neposlední řadě politické postoje obecně. Do konzervativní rétoriky dobře zapadá vnímat zdraví jako přímý důsledek osobní volby, oněch dietních kokakol a nekouření, zatímco progresivní proudy můžou těžit z vnímání zdraví v kontextu společenských a ekonomických vztahů. Důsledky ilustruje (anonymní) vyjádření nedávného australského ministra zdravotnictví: „Důkazy jsou nádherná věc, ale musí být v souladu s aktuálním směřováním, s problémy, které jsou zrovna v kurzu, nebo s tím, kam v danou chvíli směřuje vláda.“\nJan Altman | 22. 8. 2019 11:49\nSamozřejmě že (úplná) samota škodí - na druhou stranu všeho s mírou - kdo byl na vojně a zažil tu absolutní absenci soukromí (stále v houfu), tak ví, o čem mluvím.\nA stres. No tak samozřejmě. Ten nepůsobí jen v delším horizontu, ale často i pěkně rychle přivodí žaludeční vředy, spustí lupénku, atd... Stačí se podívat na slepecké psy - jejich život je oproti normálním domácím psům na mazlení podstatně kratší právě proto, že zažívají permanentní stresy při péči o svého páníčka.\nOčima expertů: Krize za dveřmi. Kdy...\nA nikdo vám nepomůže. Funguje efekt...


Angličtinář roku převzal cenu – GymTV\nAngličtinář roku převzal cenu\n25. 3. 2014 24. 3. 2014 , PhDr. Josef Fryš\nTomáš Kessl z oktávy v pondělí 17. března převzal z rukou zástupce agentury Czech-US Lukáše Kerharta ocenění za 10. místo v celorepublikové online soutěži Angličtinář roku. Slavnostního předávání se zúčastnili také další studenti maturitních ročníků, z nichž někteří si soutěž také vyzkoušeli. Desáté místo mezi téměř 4000 účastníky je obrovským úspěchem a Tomáš si zaslouženě odnesl především uznání za svůj výkon a jako malou odměnu také vstupenky do kina či slevový poukaz ke studiu angličtiny.\nPředávání cen bylo rovněž spojeno s přednáškou o možnostech, které nabízí studium českým studentům v zahraničí, především v Dánsku, Nizozemí a Velké Británii, kde se nalézají nejprestižnější světové univerzity.\nKMD: Po šesté a naposledy\n22. 4. 2010 19. 8. 2011 , Andrea Kubová


IBM vyvinulo čipy pro rychlejší bezdrátový přenos - iDNES.cz\nIBM vyvinulo čipy pro rychlejší bezdrátový přenos\n7. února 2006 9:56, aktualizováno 9:56\nAmerická společnost IBM vyvinula nové čipy pro rychlý přenos dat na bezdrátových sítích. Čipy využívají část spektra radiových vln, které mohou přenést více dat a vyšší rychlostí.\nČipy umožňují přenést video záznam s vysokým rozlišením z DVD přehrávače do televizoru nebo mohou bezdrátovým napojením stáhnout barevné digitální fotografie. IBM dodala, že o využití těchto nových čipů uvažuje několik společností, žádnou z nich ale nejmenovala, napsala agentura Reuters.\nIBM je největší počítačová společnost na světě. V minulém roce jí vzrostl zisk o šest procent na 7,93 miliardy dolarů díky snaze zvýšit rentabilitu. Tržby se však snížily na 91,1 miliardy dolarů z 96,3 miliardy z roku 2004.\nTémata: bezdrátová síť, IBM, Rádiové spektrum, Reuters, Zisk\nr.v. 2015, naj. 27 164 km, diesel\nČTÚ naznačuje, že o čtvrtou mobilní síť se zajímá další zájemce\nČTÚ v pondělí zveřejní upravené podmínky nové aukce\nČTÚ prodloužil veřejnou konzultaci. Ohrozil vznik čtvrtého operátora?\nStávající ceny volání ovlivní až čtvrtý operátor, tvrdí předseda ČTÚ\nVIDEO: Podívejte se na divoký souboj s půltunovým černým marlinem\nVlny mobilních věží škodí rostlinám, tvrdí vědci\nGSM nemá budoucnost. V USA skončí do pěti let, u nás asi později


Plicní oddělení připravuje akci k prevenci CHOPN\nÚvodní strana / Aktuality a média / Aktuality / Plicní oddělení připravuje akci k prevenci CHOPN\nDalší z řady osvětových akcí, jejichž cílem je prevence vážných onemocnění, připravuje plicní oddělení Kroměřížské nemocnice a.s., jejímž zakladatelem je Zlínský kraj. Již tuto středu, tedy 22. listopadu, bude totiž možné bez předchozího objednání bezplatné vyšetření na příznaky takzvané chronické obstrukční plicní nemoci.\nPlicní ambulance bude zájemcům k dispozici v tomto dnu od 7:00 do 14:30 hodin a nabídne cílená vyšetření plic. Ta jsou určena jak pro ty, kteří na sobě pozorují dechové potíže, tak pro zájemce, kteří chtějí zjistit, jak na tom aktuálně jejich plíce jsou.\nTouto nemocí jsou ohroženi především kuřáci nebo lidé, kteří pracují v zakouřeném či prašném prostředí, nebo v rámci svého povolání manipulují s chemikáliemi. A právě zejména pro tyto rizikové osoby jsou tyto preventivní dny určeny.


Čističku odpadních vod Beroun postihl požár, funguje však bez problémů dále – iVodárenství\nV neděli 18. července v ranních hodinách postihl čistírnu odpadních vod Beroun požár v budově, kde se nacházel i hlavní elektrický rozvaděč. Od rána se pracovníci provozu snažili čistírnu zprovoznit alespoň do nouzového režimu.\nVětšina čistírny se tak ocitla bez proudu. Již před polednem se podařilo provizorně zapojit vstupní čerpací stanici a odpadní voda tak začala procházet přes ČOV. Povedlo se také zajistit přistavení mobilní elektrocentrály o výkonu 150 kW a díky tomu se kolem jedné hodiny odpolední rozběhla i dmychadla. Ta vhánějí vzduch do biologických nádrží, bez kterého by čistírenské baktérie uhynuly a přestaly čistit vodu.\nPříčina požáru se nyní vyšetřuje. Důležité je, že nikdo nebyl při požáru zraněn a provoz čistírny se podařilo velmi rychle obnovit.\nČistírna teď poběží v nouzovém režimu, dokud nebude nahrazena zničená technologie. To ovšem může trvat několik týdnů až měsíců. V nevelké budově se nacházelo hned několik klíčových technologických prvků – frekvenční měniče čerpadel odpadní vody a centrální rozvaděč řídícího systému, kam se shromažďují výstupy všech dílčích automatů, měřáků a ovladačů.\nZákazníků a producentů odpadních vod se situace nikterak nedotkne, všechny práce budou probíhat za plného provozu.


Hrůša: K vám se vracím vždycky rád - Zlínský deník\nHrůša: K vám se vracím vždycky rád\nZlín - Do krajského města opět zavítal bývalý šéfdirigent Filharmonie Bohuslava Martinů Zlín (FBM) Jakub Hrůša. Osmadvacetiletý umělec v současné době vede svojí dirigentskou taktovkou Pražskou komorní filharmonii.\nUž od pondělí ale zkoušel se zlínskými filharmoniky repertoár dalšího z koncertů sedmého ročníku Harmonia Moraviae. Náměty z dávných časů měl společně s hudebním tělesem nabídnout publiku ve čtvrtek večer v Domě umění.\nK rozhovoru jsme se sešli den před koncertem a hudebník sršel nadšením.\nPo nějaké době se vracíte do Zlína. Máte rád návraty?\nAno, pokud dávají smysl. A ve Zlíně tomu tak je. Orchestr je stále skupinou mnoha a mnoha krásných lidí a místem, kde se dá opravdu smysluplně umělecky pracovat. Vždycky se na setkání s filharmonií ve Zlíně velmi těším, a to pracovně i lidsky.\nUž od pondělí jste zkoušel s filharmoniky Náměty z dávných časů. Můžete tento koncert posluchačům trochu přiblížit?\nTituly koncertů mohou být pro posluchače zajímavým vodítkem, často ale také bezděky zavádějí. Koncert, který uvedeme, mi navzdory mottu, které mu dramaturgie FBM vtiskla do záhlaví, připadá především aktuální a svěží. Uvedeme světovou premiéru skladby Pavla Blatného Starý zpěv, tedy věc veskrze moderní, Poulencův Varhanní koncert s talentovanou, renomovanou a sympatickou virtuoskou na varhany Kateřinou Chrobokovou a mohutné a velkolepé dílo Richarda Strausse, inspirované slavným filozofickým dílem Friedricha Nietzscheho, Tak pravil Zarathustra.\nV čem tkví velkolepost Straussova díla?\nTato skladba, která je plná efektních i niterných pasáží, je mnoha posluchačům alespoň částečně známa, protože některé její části byly použity i v populární nehudební sféře. Jako lákadlo bych zmínil fakt, že jsem za celou dobu svého působení v FBM nezažil na pódiu Domu umění takové množství hudebníků. Provedení se i zde účastní varhany a nespočet všech nástrojů symfonického orchestru, obsazených silněji než obvykle.\nPro jakého diváka je představení určeno? Myslíte si, že bude odcházet spokojený i člověk, který si běžně vážnou hudbu nepustí, nebo je to spíše pro náročnějšího posluchače?\nZcela upřímně si myslím, že bude zaujat jak ten, tak onen. Před chvílí jsem řekl, že Straussovo dílo je zpracováním filozofického pojednání, ale děje se tak velmi poutavou formou. Myslím, že kdokoli, kdo nemá ke sféře symfonické hudby vyslovenou nesympatii, musí být silou tohoto díla osloven nebo přímo stržen. Zda budou posluchači odcházet spokojení, bude záležet na duševním bohatství každého z nich. Samozřejmě si vášnivě přeju, aby takových bylo co nejvíce.\nMěl jste příležitost vést koncert, který byl uspořádán na počest příjezdu papeže. Jaké vám na toto setkání zůstaly vzpomínky?\nAno, je to pravda. S Českou filharmonií, Pražským filharmonickým sborem a mladými pěvci Kateřinou Kněžíkovou a Adamem Plachetkou jsme ve Španělském sále Pražského hradu Svatému otci přednesli v rámci jeho oficiální návštěvy u nás Dvořákovo Te Deum. Organizačně byla celá tato událost více než náročná a neměli jsme při ní na růžích ustláno, ale hřálo mě, že se papeži jakožto milovníku vážné hudby tento hudební dárek evidentně velmi líbil, což pak dokonce speciálně vyjádřil ve svém tiskovém prohlášení. Celý koncert se nesl v duchu velkého důstojenství, ale také až nečekané blízkosti. Svatý otec seděl doslova na pět kroků od nás a po koncertě jsem si s ním potřásl rukou a promluvil pár slov. Byl jsem dojat jeho srdečnými a neokázalými díky.\nByl jste nervózní? Přeci jen hrát pro hlavu katolické církve se nepoštěstí každému…\nSpíše než nervozitu cítívám respekt k dílu, které jdu provádět, a k orchestru, s kterým jsme v tu chvíli jedno tělo a jedna duše. Myslím, že nepociťuju onu typickou muzikantskou trému. Dirigent je přece jen trochu v jiné situaci a klid a podpora je navíc přímo esenciální podmínkou pro opodstatnění jeho vůdcovství. Ale rád vám přiznám, že při koncertě pro papeže jsem byl rozechvělejší než jindy. Bylo to ale spíš ze společenských důvodů, nikoli z hudebních.\nČekají mě dva abonentní koncerty a zájezd do Velké Británie s Českou filharmonií. Také pobyt ve Skotsku s Královským skotským národním orchestrem a mnoho vystoupení s mou Pražskou komorní filharmonií v naší metropoli. Potom velké asijské cesty do Číny a do Japonska za místními ansámbly. V Japonsku letos strávím i Štědrý den a třikrát provedu Beethovenovu Devátou.\nEvidentně se nenudíte…\n(Úsměv.) To ne. Po Novém roce se pak ze zahraničních aktivit asi nejvíce těším na návštěvu Washingtonu, Paříže a São Paula v Brazílii. No a samozřejmě na svůj opětovný návrat do Zlína s tentokrát naprosto unikátním repertoárem. Sukovou symfonií Asrael. Jestli se dá říci, že existuje skladba mého srdce, je jí toto nádherné dílo s hudební katarzí, která nemá obdoby v celé světové literatuře…


Upravit přijímací řízení na vysokých školách je možné a namístě | RTVJ - Regionální televize Jih\nDomů Zpravodajství Zajímavosti Upravit přijímací řízení na vysokých školách je možné a namístě\nLetošní první termín pro podávání přihlášek na některé obory vysokých škol mají zájemci už 28. února. Většina škol ale výrazné změny zatím nedeklarovala. Stále tak není jasné, zda bude přijímací řízení přihlížet k aktuálním podmínkám maturantů.\nEDUin apeluje na vysoké školy, aby přehodnotily způsob, jakým budou probíhat letošní přijímací zkoušky. Není totiž jasné, kdy se maturanti vrátí zpátky do škol a termín návratu do lavic se stále posouvá. Již nyní však zameškali více než tři čtvrtě školního roku plnohodnotného prezenčního studia. Bylo by proto vhodné je nezkoušet ze znalostí či dovedností, které neměli čas si osvojit.\nŠkoly mohou místo klasického testování využít některé alternativní formy přijímacího řízení – doporučuje to i ministerstvo školství. Například:\nkrátká samostatná práce\nústní pohovor online a další\nV podobné situaci jako u nás se nachází studenti posledních ročníků i v mnoha dalších zemích. Na některých místech už ale byly určité změny alespoň oznámeny. EDUin přináší příklady změn ze zahraničí, které by mohly být inspirací pro české vysoké školy.\nV USA nebudou hrát tradiční standardizované testy SAT a ACT při přijímacích řízeních na vysoké školy velkou roli. Školy si mohou vybrat, zda chtějí k výsledkům těchto testů alespoň částečně přihlížet nebo je vůbec nevyžadovat. Mezi vysoké školy, kde je zaslání výsledků testů SAT a ACT volitelné, se řadí i ty nejprestižnější instituce jako například Harvard, Yale nebo Princeton. Tato změna je v některých případech zavedena i pro další rok nebo dva.\nDále např. v Japonsku byly přijímací testy ulehčené maturantům, kteří měli studium kvůli pandemii koronaviru přerušené.\nI ve Španělsku se letošní uchazeči o vysokoškolské studium dočkali úprav. Z většího množství zadání si měli v rámci předem určeného počtu úloh vybrat ty, které chtěli vypracovat. Mohli se tak zaměřit na to, co jim jde nejlíp a v čem jsou si nejjistější.\nVysoké školy mají nyní příležitost se zahraničními postupy inspirovat a přijímací řízení upravit a přizpůsobit výjimečné situaci. Do zahájení prvních přijímacích zkoušek v obvyklých termínech však nezbývají ani dva měsíce a brzy poté, začátkem května, studenty maturitních ročníků čekají didaktické testy. Čím dříve se vysoké školy začnou této nestandardní situaci věnovat, tím více svým budoucím studentům ulehčí přípravu.\nKarel Gargulák, konzultant EDUin: „Již v loňském roce schválená novela zákona z dílny MŠMT dává vysokým školám možnost přizpůsobit podobu a termíny přijímacího řízení aktuálním podmínkám studentů. Cílem by mělo být jim v nelehké situaci maximálně pomoci. Zároveň by vysoké školy měly skutečně klást důraz na podporu – především v otázce socializace, a to i v její online podobě – po nástupu ke studiu vysněného oboru. Tak mohou zabránit předčasnému odchodu a zvýšit pravděpodobnost úspěchu ukončení studia.”\nKateřina Rusnoková, maturantka: „Připravovat se na téměř nezměněnou podobu maturity a přijímací zkoušky, zatímco od okolí slyšíme téměř výhradně slova jako „pandemie“ a „krize“, není jednoduché. Navíc jsme omezeni natolik, že způsobů, jak od těchto stresorů uniknout, je opravdu jen málo. Sama sleduji nejen na sobě, ale i na svých vrstevnících, jak obtížné je vyrovnat se především s nedostatkem sociálního kontaktu, který je zcela nenahraditelný.“\nPředchozí článekDělníci se vracejí na stavby nových dálnic, letos jich přibude 46,5 kilometru\nDalší článekJak na ukončení smlouvy s operátorem a přenesení telefonního čísla


Podložka na cvičení Yoga Mat Premium PS-4060 - Power System | GymBeam.cz\nPodložka na cvičení Yoga Mat Premium PS-4060 - Power System\nPodložka Yoga Mat Premium s protiskluzovým povrchem je ideální na jógu, pilates, strečink a fitness. Zlepší vaši flexibilitu i stabilitu, ale poslouží i při posilování a tvarování postavy.\nPředpokládaná cena 709Kč\nPodložka Yoga Mat Premium vám při cvičení zajistí maximální komfort\nPodložka na cvičení Yoga Mat Premium je vhodná na jógu, pilates nebo na jakékoliv jiné protahovací či posilovací cvičení. Je odolná vůči vlhkosti, a proto ji po každém tréninku můžete klidně opláchnout vodou. Její výhodou je protiskluzový povrch i podklad, který vám zajistí lepší a bezpečnější udržení stability.\nYoga Mat Premium a její výhody\nje to univerzální cvičební podložka (fitness, jóga, pilates a aerobik)\nje vyrobena z kvalitního TPE materiálu (termoplastický kaučuk)\nje protiskluzová z obou stran\nje silná0,6 cm\njejí rozměry jsou 183 x 61 cm\nRecenze od zákazníků Podložka na cvičení Yoga Mat Premium PS-4060 - Power System\nProhlížíte si:Podložka na cvičení Yoga Mat Premium PS-4060 - Power System\nJedna z nejlepších karimatek, co jsem měla. Jelikož hodně cestuji a bydlím na různých místech, na každém stanovišti mám jednu karimatku, kterou nepotřebuji předávám blízkým cvičencům, takže jsem vyzkoušela mnoho různých designů. Tato je opravdu nejlepší! Nehledě na nádherný design má velmi kvalitní a odolné provedení a materiál. Díky protiskluzové spodní vrstvě opravdu neklouže na parketách ani plovoucí podlaze, což je u yoga matek/karimatek malý zázrak. V balení byl i popruh na nosení, což bylo velmi milé překvapení.\nDobrý den, chtěla bych se prosím zeptat, zda balení obsahuje stahovací popruh na nošení, nebo zda se dá dokoupit.\nDobrý den, děkujeme za dotaz. Stahovací šňůrka na stažení podložky a zároveň nošení je součástí balení. Děkujeme za podnět, samostatně ji v tuto chvíli nenabízíme, jelikož převážná většina podložek, které nabízíme obsahuje i stahovací popruh.