SC08/3 - Náboženská společnost českých unitářů - Krasobruslení\nČ A S O P I S O B C E U N I TÁ Ř Ů V P L Z N I\nLOVČÍ, Radovan: Úvodník k číslu 3 .......................... s. 1–2\nČAPKOVÁ-HAŠPLOVÁ, Bohdana: Zářící aura člověka …\n…………………………………………………….… s. 3–11\nMIKEŠ, Otakar: Jak jsem se stal unitářem? ….…. s. 12–20\nPALKA, Jiří: Co je to mystická škola? II ………... s. 20–24\nSCHWARZ, Jan: Okatý …………..……………… s. 25–26\nHAŠPL, Karel: Je možno poznávat Boha? ……… s. 26–32\nSCHWARZ, Jan: Marie Terezie …………….…… s. 33–34\nÚvodník k číslu 3:\ntaké ve třetím čísle letošní Svobodné cesty naleznete výběr rozmanitých příspěvků. Začátek čísla tvoří přednáška Rev. Bc. Bohdany\nČapkové-Hašplové, jejíž obsah je věnován auře. Přednášku, poprvé\npublikovanou v roce 1983 ústředím čs. unitářů v Praze, do časopisu vybral Rev. ThMgr. Luděk Pivoňka. Její součástí je oproti prvému vydání\ni foto autorky, které pro redakci SC zajistila dcera Bohdany ČapkovéHašplové Rev. ThMgr. Livie Dvořáková. Po dvojím hledání v ústředním unitářském archivu v Karlově ulici se totiž zjistilo, že se zde nevyskytuje ani jediné Bohdanino foto!!! Tento stav je bohužel důsledkem\ntoho, že v české Unitarii nikdy (až podnes) nepůsobil alespoň jeden plnohodnotný archivář, který by systematicky třídil a doplňoval ústřední\narchiv, zajišťoval pozůstalosti po předních zesnulých členech našeho\nhnutí a coby historik posléze přicházel i s publikačními výstupy. V daném ohledu má dnešní Unitarie ve srovnání s jinými církvemi a náboženskými společnostmi působícími v ČR bohužel velmi silný deficit, který\nse projevil jak při tvorbě 3. čísla Svobodné cesty, tak čísel dalších (do již\nminule avizovaného článku bratra Mikeše o českých necírkevních učitelích, mezi nimiž nechybějí ani unitáři, už totiž delší dobu marně sháním\nněkterá fota čelných představitelů NSČU a nemohu vyloučit, že daný\nfakt způsobí pozdější vydání letošního čtvrtého čísla SC. Velmi proto uvítám, když někdo z pamětníků bude moci redakci zapůjčit fotografie dr. Dušana Kafky, Václava Žižky, Ireny Kellnerové či Jiřího Scheuflera.) Na\nokamžik bych se také ještě rád vrátil k výše zmiňované fotografii Bohdany Čapkové-Hašplové, dodané redakci Livií Dvořákovou. Snímek byl naneštěstí na vícero místech poškozen a k jeho publikaci bylo zapotřebí provést velmi pečlivou retušérskou práci. Té se ve svém volném čase zdarma zhostil můj přítel a kolega z plzeňského Nakladatelství Fraus pan\nBohdan Štěrba, jinak vedoucí grafického oddělení NF, za což mu tímto\nvelice děkuji. Fotografie byla následně rozeslána českým unitářským\nobcím a pražskému ústředí pro případné další použití.\nSvé vzpomínky na duchovní působení na české půdě, především\npak v české unitářské společnosti, sepsal do druhého čísla SC na mou\nžádost bratr Ing. Dr. Otakar Mikeš, Dr.Sc. Za tuto práci mu velice děkuji, už proto, že jsem s podobnou žádostí oslovil i některé další unitáře, ti však nic nenapsali. Zároveň bratr Mikeš vytvořil pro Svobodnou\ncestu pojednání o duchovním učiteli dr. Paulu Bruntonovi, které by mělo\nbýt publikováno v průběhu následujícího roku. Druhý díl svého článku o klášterní mystické škole v USA nám dále do redakce poslal bratr Jiří Palka\nz Jablonce nad Nisou. Vrací se v něm k některým dříve uvedeným skutečnostem a hlouběji je rozvádí. V časopisu tradičně nechybějí ani fejetony z pera bratra dr. Jana Schwarze. Jejich názvy jsou: Okatý a Marie Terezie. Dalším příspěvkem 3. čísla SC je potom zamyšlení zakladatele české Unitarie\ndr. Karla Hašpla na téma: Je možno poznávat Boha? Tento text k vydání připravil br. Luděk Pivoňka.\nV neposlední řadě bych chtěl zmínit ještě jednu věc, na niž jsem\nbyl opakovaně tázán především při svých návštěvách Prahy a Brna. „Kdo\nVám vytvořil tak hezkou obálku časopisu?“ Autorem obálky, která se i podle názoru redaktorů Svobodné cesty opravdu velmi vydařila, je plzeňský grafik pan Vladimír Pelíšek ze studia Euroverlag. Právě Euroverlagu jsme před třemi lety zadali formou komerční zakázky požadavek\nna zpracování návrhu obálky SC, která tehdy vznikla transformací měsíčníku „Oznamovatel OUP“. Šťastnou ruku při výběru studia měl tehdy bratr Pivoňka!\nZa redakci Svobodné cesty se pro tentokráte loučí\nPohled na hvězdné nebe udivoval člověka od pradávna. Světla\nna nebeské klenbě jej vedla k nesčetným myšlenkám a domněnkám. Dlouho se domníval, že jsou to jakási okna do nebeských prostor, takže na\nobloze vidíme část nebeské záře. Potom přišla věda se spektrální analýzou, čili s rozborem této nebeské záře, a zjistila, že tajemná světla hvězd\nnám mohou poskytovat obraz prvků, z nichž jsou složena ona vzdálená\nzářící slunce, která vidíme jako hvězdy na noční obloze.\nPrůzkum záření patří k nejzajímavějším vědním oborům tohoto století. 1 Bylo zjištěno, že existuje mnoho druhů záření. K nejobyčejnějším\npatřilo záření sluneční, u něhož bylo po prozkoumání zjištěno, že tvoří celý souhrn různého záření. Některé je hřejivé, jiné je chladné, jedno se šíří\npomaleji, kdežto jiné mnohem rychleji, některé proniká do značných hlubin jiné hmoty a opět jiné je zachycováno i nejslabším prostředím. Leckteré sluneční paprsky jsou našemu organismu velmi blahodárné, kdežto\njiné mu škodí. Bez některých paprsků slunečních by nebylo života, ale\njiné paprsky téhož slunce život ničí. Týká se to zejména nejmenších životních útvarů, jako jsou viry a bacily. Jsou záření viditelná i neviditelná.\nRentgenovy paprsky naše oko nepostřehují, avšak pronikají naším tělem, mohou způsobit v organismu četné změny a dobře víme, na co všechno tyto tajemné paprsky již posvítily.\nVelký unitářský astrofysik Robert Millikan (1868–1953), jemuž byla roku 1923 udělena Nobelova cena, pověděl světu mnoho zajímavostí\no kosmickém záření přicházejícím z nesmírných kosmických dálav. To\nje tak průbojné, že může prostoupit i olověnou desku jeden metr sil1\nPřednáška vyšla tiskem roku 1983. Tehdy bylo Bohdaně Čapkové-Hašplové 84 let. Text\nneprošel zásadní jazykovou úpravou a respektuje dobový jazykový úzus.\nnou, proniká do hlubin oceánu až do hloubky 3 tisíc metrů. Toto záření\nje stále předmětem vědeckého zkoumání a nebylo o něm řečeno ještě poslední slovo.\nV soustavě prvků, z nichž je složen celý tento vesmír, je řada\ntěch, kterým říkáme radioaktivní. Doslovně to znamená, že mají schopnost vyzařování. Neustále z nich odletují částice, které se projevují jako záření. Touto schopností prozrazují ony prvky své určité vlastnosti,\nkteré jsou v našem atomovém věku neobyčejně důležité. Manželům\nJoliot-Curieovým se podařilo ve třicátých letech vytvořit tzv. umělou radioaktivitu, takže takové prvky, které až dosud nezářily, se pojednou rozsvítily a vydávaly radioaktivní záření. To má nesmírný význam, jehož dosah si zdaleka ještě nedovedeme představit. Takový zářící prvek začne\nmít určité nové vlastnosti, které mohou mít nesmírný význam nejen pro\nlidský život, ale též pro životy ostatních živočichů a rostlin. Dnes vděčíme stále více tomuto epochálnímu objevu manželů Joliot-Curieovým,\nneboť jím otevřeli bránu do světa izotopů, které v oboru lékařství i jiných věd znamenají počátek nových, velkých překvapení a úspěchů.\nJaponský fysik Hideki Yukawa (1907–1981), nositel Nobelovy\nceny, se zabýval zářením, které se šíří rychlostí větší než světlo, což uvádí v údiv celou vědeckou společnost. 2 Kdo ví, jaká záření ještě existují,\nnebo jaká budeme schopni vytvořit?\nCo nám vlastně tato fakta dokazují? – Co je takové záření? –\nKaždý světelný paprsek a každé sebe záhadnější záření dokazuje, jak\nneobyčejně složitou a tajemnou je hmota, stavivo tohoto vesmíru, co\nvšechno se v ní skrývá a co z ní může vzejít. Nepopsatelné bohatství je\nskryto v každém atomu. Kdysi se vědci domnívali, že atom je poslední\nnedělitelnou částí hmoty. Dnes víme, že každý atom je velmi složitým\nsystémem. Každá částice atomu znamená další složitý systém. Kde je\nkonec? Kde počátek? – Kde je plán těchto systémů, kdo je určuje a k čemu to všechno je?\nPro nás, duchovně založené a nábožensky smýšlející lidi, je to všechno důkazem o jsoucnosti prazákladny všehobytí, kterou nazýváme Duší Veškerenstva, nebo Bohem. – Neříkáme, že náš výklad je jedině\nsprávný a také jej nikomu nevnucujeme. Je zatím pomůckou, abychom\nDr. Mikeš redakci upozornil, že dané tvrzení odporuje Einsteinově teorii relativity\na je vědecky překonané.\nlépe rozuměli jevům, které nám naše lidská mysl objevuje. To nám napomáhá uvědomovat si posvátný základ všehobytí, čímž vytváříme takový vztah k Veškerenstvu, který nám umožňuje žít radostně, tvořivě,\noptimisticky, s vírou, že člověk je povolán k velkému životu a netušenému vývoji.\n(na fotografii z r. 1923)\nJestliže dnes víme, že atom je složitá soustava, ve které jsou další\nsoustavy, a jestliže si dále uvědomujeme, že každá ta soustava je zdrojem energie a velkých možností, klademe si oprávněně otázku: Co je\npotom člověk? Když tuto otázku důkladně promyslíme, je možné, aby\nnám byl člověk lhostejný? Můžeme se od něho odvracet? – Můžeme\nlhostejně přihlížet k jeho vykořisťování, bídě a starostem? Můžeme zůstávat neteční k hrozbám úplného vyhlazení lidského života na Zemi?\n– Jsme si tak jisti, že by se nic nestalo? Vždyť lidský život je „SNAD“\njedinečným zjevem celého vesmíru, že člověkem prozařuje do světa času\na prostoru věčná a nekonečná moc a moudrost, která má dalekosáhlé\nplány v tomto vesmíru a která propůjčila člověku schopnost svobodného\nMá člověk užít, anebo zneužít tohoto daru svobodné volby? –\nTyto problémy nás nemohou nechat lhostejnými. Je na čase, aby hodnota lidské osobnosti byla stále připomínána a posvátnost lidského života zdůrazňována, aby se nikdo nemohl opovážit ničit lidský život a působit mu všelijaká utrpení.\nZ hlediska toho, co bylo shora uvedeno, je člověk nesmírně složitým světem, je soustavou mnoha soustav a jeho bytí prozrazuje, kam\naž dospěl vývoj ve hmotném světě, od řídkých a téměř nepostihnutelných silových polí, plynů a mlhovin. Nyní, když si člověk uvědomuje\nsvou složitou soustavu, není to jistě nadarmo, ale z této soustavy vyzařuje navenek náznak dalších plánů a dalších stupňů. – Jaké jsou to náznaky?\nJeště jednu skutečnost je nutno si připomenout. Nejenže celý vesmír je z téže látky, ale celý vesmír je založen na jednotném plánu. Existuje nápadná podobnost mezi slunečními soustavami prvků, mezi zářením vzdálených hvězd a zářením atomů. Velké se zračí i v tom nejmenším a to nejmenší je ukazatelem největšího.\nZ každého slunečního paprsku „mluví“ Slunce o proměnách, které tam probíhají, z každého hvězdného třpytu zachycujeme, co se odehrává v oněch dálavách, ale také z každého odletujícího elektronu čteme, co se děje v atomové soustavě. Všechno, co existuje, projevuje nějak navenek své nitro a svou tajemnost. Každý kamínek vydává o sobě\nnějaké svědectví svými zevními projevy. Každá travička nějak září a ukazuje navenek, co v ní je. – Nejen svatojánské mušky svítí, ale do jisté\nmíry každý živočich vydává určité záření, více či méně viditelné. Každý\nživočich zanechává za sebou stopu, z níž je možno poznat i mnohé jeho vlastnosti. A totéž platí i o lidech.\nJsou někteří jedinci, kteří tvrdí, že mají schopnost postřehovat\nobyčejným zrakem vyzařování lidských bytostí. Lidé se jim jeví, jakoby byli obaleni ve světelném hávu, jakoby byli jadérkem, kolem něhož je světelná dužina. Tento světelný obal se jim jeví v několika barvách a tyto barvy se mění podle toho, co v duši člověka probíhá. Tyto\núkazy nejsou ještě sdostatek prozkoumány, ale vědci se jimi zabývají.\nJe dokázáno, že každé živé tělo září a tedy i lidské. My již máme možnosti toto záření zachycovat a měřit. Nevíme, co všechno se v tomto záření skrývá, ale jisté je, že nese stopy toho, co je v nitru člověka. Je proto\nmožno říci, že je to zářící aura člověka. Toto záření je schopno ovlivňovat zevní prostředí, působí na záření druhých lidí, a to buď rušivě,\nKaždému je známo, že v přítomnosti některých lidí se nám volně dýchá, jsme nadšeni, máme blahý pocit radosti a chuti do práce, všechno se nám jeví snadné a krásné. Ale na druhé straně v přítomnosti jiných jakoby na nás všechno padalo, všechno se nám jeví chmurné, před\nnámi vyvstávají hory překážek, zdá se nám, jako bychom byli přikováni či měli olověné boty, ani nejsme schopni obyčejných slov, natož nějakých smělejších myšlenek, jsme prostě jako ubití. A přece na nás nemusí ten druhý ani promluvit. Stačí jen jeho přítomnost. Toto záření nazývají jedni magnetismem, jiní aurou, nebo éterickým tělem, i fluidálním obalem. – Nezáleží na pojmenování, ale není možno přezírat skutečnost, že to, co tvoří naše nejvnitřnější nitro, projevuje se navenek i mimo nás, zasahuje do prostředí, má jistý vliv na atmosféru tohoto prostředí ve smyslu psychickém, a my se ptáme, jaký to má význam a co\nnám to napovídá.\nTa zářící aura, která nás obestírá, má nejen fysickou základnu,\nale i duševní a duchovní. Po fysické stránce nám to napovídá, že v tomto\nzáření máme odlesk fysické situace, v jaké je naše tělo. Dnes může být\nčlověk např. nebezpečně nemocen, ale nemá o tom ani tušení, protože\nnemá nejmenších potíží. Když se potíže dostaví, je obyčejně pozdě. Naše\naura ponese stopy těchto nebezpečných změn ihned, jakmile v těle nastanou.\nZ rozboru osobního záření budou jednou vědci číst, co se v nás\nodehrává po stránce fyziologické, zda je v pořádku výměna látková,\nzda máme krev, nervy, svaly, kosti v pořádku a zda někde nevznikají nežádoucí poruchy. – Tak jako si dnes stoupneme před zrcadlo, abychom\nse podívali, zda-li jsme v pořádku, tak si jednou stoupneme před zvláštní stínítko, v němž se bude moci rozložit naše osobní záření a bude tam\nvidět všechno, co se v nás odehrává.\nAle to je pouze jedna stránka. Je zde ona druhá, psychická. Naše nejvnitřnější stavy duše se odrážejí, jak již bylo naznačeno, v našem\nzáření. Proto bude možno zjišťovat, co nám brání v našem rozletu, co\nnás sráží, kde je příčina našich smutků, obav, neúspěchů, v čem se dopouštíme chyb, proč nejsme plně šťastni a spokojeni, proč naše výkony\nneodpovídají naší námaze apod. I celý náš duševní a náš duchovní stav\nbude možno zjistit z takového rozboru. To nám umožní, abychom snadněji takové závady odstraňovali. To také povede k novému, vědomému\nutváření osobnosti a tím ku změně celého lidského soužití.\nMnoho psychiků studuje lidskou auru. Mnozí věří, že je vizuální manifestaci jejího silového pole. Jiní tvrdí, že jsou to manifestace\nYIN a YANG, v jejichž silovém poli je zdraví nebo nemoc. Ať je zdroj\ntéto manifestace síly jakýkoli, psychikové po staletí popisují auru jako barevný obal kolem člověka, který je zářivě pulsující.\nVětšina se shoduje v tom, že AURA má tři vrstvy:\nPrvní vrstva je přímo na těle a má tmavý obal, modrý, nebo\nprůhledný, asi půl centimetru silný.\nDruhá vrstva je komplikovanější, může být 5 až 10 cm silná, šedomodré barvy, je jako chvějící se obal kolem člověka.\nTřetí vrstva má bleděmodrý obal. Ten působí poněkud houbovitě a může být i několik metrů silný.\nAura zdravých lidí je jasně zbarvena, při nemoci barva tmavne.\nBarva aury se mění dle toho, v jaké situaci se člověk nalézá.\nJako ilustraci uvádím Kirilianovy zkušenosti. Sovětský vědec arménského původu Semjon Davidovič Kirilian (čti: kiri1jan; 1898–1978) pracoval v nemocnici u elektroterapie. U přístroje pozoroval, že se vždy objevují jiskry mezi elektrodou a pacientovou kůží. Počal to zkoumat, chtěl\nsi to vyfotografovat, tak to zkusil na sobě. Vsunul do přístroje fotografickou desku a svou ruku mezi elektrody a zapnul přístroj. A co se stalo? Obdržel 2 věci: na ruce vážnou popáleninu a na desce podivné – až příšerné světelné paprsky, které vycházely z jeho prstů.\nPo tři desítky let se zabýval tímto problémem spolu se svou\nmanželkou v sovětském vědeckém ústavu. Dělal zkoušky s rostlinami a mohl určit na krásných, zdravě vypadajících rostlinách, která je opravdu nemocná. Pak to zkoušel s lidmi a naučil se určovat, který člověk v sobě\nchová zárodky vážné choroby, i když navenek oplýval zdravím.\nDnes se mnoho vědců zabývá Kirilianovým fotografováním. Mnozí v tom vidí auru člověka a také se dle toho řídí ku prospěchu pacientů. Tato aura se mění při duševních a tělesných změnách. Např. při\nlatentní chřipce se ukážou na desce červené skvrny.\nKaždý člověk prožívá dny kladu, kdy se všechno daří, všechno\nje snadné. Takové dny se mají využít k vážné práci. – Pak přicházejí\ndny negace, práce se nedaří, ať děláš, co děláš. Proto je velmi důležité\nsledovat svůj biorytmus (životní rytmus), zvláště před důležitým, životním rozhodováním. Vědci zdůrazňují, že zde by měli především lékaři brát v úvahu své kritické dny a nepodnikat žádná vážná rozhodnutí,\njakými jsou chirurgické zákroky apod. Rovněž pacienti by se měli vyvarovat operací v takové dny.\nVše co se děje v naší duši, zachycuje naše aura. Zář naší duše prozrazuje, že v nás je mnohem více dobrých schopností než uplatňujeme,\njen je zapotřebí je přivést na povrch k dobru vlastnímu i svých bližních. – Všechno ukazuje, že jsme skutečně stvořeni k obrazu Božímu.\nTo jistě je podáno jen obrazně, ale pravdivé je, že jsme vesmírem v malém, že naše duše je velmi podobna duši Veškerenstva, že máme v sobě nesmírné tvůrčí síly, a všechno, co lidstvo dokázalo, potvrzuje, jak\nvelké jsou síly lidského ducha. Těchto sil zdaleka neužíváme, protože\nje ani neznáme, jen se často mylně domýšlíme, že jsme nemohoucími tvory odsouzenými k malému životu.\nKdybychom znali záření své duše, byly bychom přesvědčeni,\nže v této záři se odráží nesmírná bohatost vlastností, které by z nás mohly učinit génia osvícených charakterů; kdybychom je ovšem dovedli\nvyužívat. Proto jako pokrokoví náboženští lidé se zabýváme těmito otázkami. Ne, abychom mluvili o nějakých senzacích, ale naopak, abychom přiváděli člověka k bedlivějšímu a důkladnějšímu zkoumání sama sebe. Vždyť v oboru duchovním jsme nepokročili nad objevy myslitelů, kteří hloubali o lidské duši před 5 tisíci lety. Je pravda, že v mnohém tápeme, právě tak jako tápali fysikové, chemikové, biologové, ale\nkdo hledá, nalézá. Alchymisté hledali zlato v obyčejných kovech. Strávili mnoho času a námahy v pokusech, které se nakonec ukázaly mylnými, ale přece jen ta pozornost a zaměření lidského ducha ke hmotě pomohly objevit mnohem důležitější hodnoty než zlato. Totéž čeká na oblast ducha. Nestačí říci, že žádná duše není. Je zapotřebí se zamýšlet\nnad zjevy lidských bytostí, které patří do oblasti, kterou nazýváme duševno.\nNemůžeme dnes ještě říci, co všechno tam je, anebo není, ale tolik\nvíme, že tam je inteligentní síla, která v oboru techniky udělala divy.\nProč by neudělala divy v každém jiném oboru, i v tom, aby nám pomohla\nzbavit se toho, co nám škodí, aby nám umožnila být lidmi v tomto údobí atomového věku, abychom byli lidmi v tom nejkrásnějším slova\n„Gnose, ton auton“ – poznej sama sebe, bylo příkazem dávných\nřeckých mudrců. Tušili, že v člověku je nesmírné bohatství, které lze\nodhalit a proměnit pro denní potřebu. To jsme se dosud nenaučili. Proto živoříme, proto strádáme, proto se bojíme, proto hledáme kolem sebe, co máme v sobě.\nV nás jsou síly, které dovedou proměňovat v živou tkáň obyčejné těsto, síly, které dovedou hojit rány, síly, které dovedou překonávat smrt. My však naříkáme nad sebou a namlouváme si, že jsme\nbyli Bohem zatraceni. A to je veliký omyl. My jsme povoláni a stále\njsme voláni, abychom si dobře prohlédli, co do našeho nitra vložil, abychom si uvědomovali, co od nás žádá, k jakému vznešenému úkolu nás\npovolal, co všechno je před námi, k jakým výšinám můžeme dospět.\nNa co člověk soustředí svou pozornost, to oživuje, to podněcuje, s tím se začne něco dít. Když člověk obrátil svou pozornost k to10\nmuto světu, poznával, co všechno se skrývá v jeho hlubinách, a odkryl\nnejedno tajemství a zapřáhnul nejednu sílu ke svému pluhu. – Kdyby si\nopakoval to, co mu namluvili skeptikové dávné minulosti, že tento svět\nje špatný, protože je výplodem ďábla, nebyl by si všímal světa, utíkal by\nod něho a do dneška by žil jako primitiv. Zvídavá mysl mu však naznačovala, že hmotný svět může být nesmírně bohatý a důležitý pro lidský\nživot. Tento zájem jej vedl k bádání a bádáním našel člověk nejednu\npravdu a nejeden přírodní zákon, a tak dospěl k pravdě i k sobě.\nNěkteří náboženští lidé si stále opakují, že člověk je tvor špatný, neschopný stát se lepším, že z jeho nitra se ozývá stále ono malé a zkažené, živočišné a primitivní. Bude-li tomu člověk stále věřit, nepovšimne si ničeho jiného, protože je pravda, že v sobě máme stále ještě mnoho primitivního. Ale nemáme jen to primitivní. Z naší bytosti vyzařuje\npřímo božskost, naše zářící aura prozrazuje, že máme v sobě tvůrčí schopnosti, které nám mohou dopomáhat přestavovat tento svět i sebe.\nUrčité projevy lidského ducha naznačují, že bychom mohli dělat téměř divy. Stačí se jen podívat na některé parapsychické (neboli\npsychotronické) úkazy nebo na umění jógínů. Mnoho je skryto v lidské\nduši a čeká na nás, abychom si té duše všímali, abychom zaostřili na ni\nsvou pozornost, abychom této oblasti své bytosti věnovali určitý čas a hledali, jak se dostat do jejích hlubin, jak se zmocnit onoho tajemství a pokladů.\nTento zájem a tato snaha, bedlivé pátrání a hledání patří k našemu náboženství. Neslibujeme nic, protože sami nevíme, co všechno\nje v hlubinách naší duše, ale jsme hledači pravdy v oblasti ducha a víme jen, že poklady tam jsou a že jsou pro člověka, aby jeho život byl\nkrásnější a radostnější. Proto si všímejme sebe, abychom poznali svoji\nauru, abychom dobře věděli, co vyzařuje, jak působíme ve svém okolí,\nco přitahujeme, co odpuzujeme, jaké jsou naše nálady, jaké jsou stavy naší duše, abychom podle toho si mohli postupně dělat rozbor sama sebe\na učili se vládnout ve svém království. – Z každého z nás mluví Bůh. U každého se projevuje něčím zvláštním, je zapotřebí to poznávat a pomáhat, aby se námi projevoval vlastnostmi, které jsou pro dnešní náš život\na svět nejžádoucnější, aby naše aura vyzařovala světlo, které by ukazovalo, že z naší duše září láska, vzájemné porozumění pro radostné\nsoužití mezi všemi lidmi této Země.\nProč a jak jsem se stal\nČas neúprosně ubíhá a blíží se doba 87. výročí mého vstupu do\ntohoto světa (psáno na přelomu roku 2007/2008). Negativní gerontologické příznaky toho se zřetelně stupňují. Je zřejmé, že doba mého pobytu v tomto „slzavém údolí“ bude v dohledné době ukončena (i když termín mi není znám). Z těchto důvodů jsem přijal nabídku PhDr. Radovana Lovčího, redaktora plzeňského unitářského časopisu „Svobodná cesta“, abych napsal nějaký článek o mém vztahu k Unitarii, zejména proč\na jak jsem se stal unitářem. Tato stať je pokusem, jak tomuto požadavku vyhovět. K jejímu hlubšímu porozumění však považuji za nutné se\nstručně zmínit o mých životopisných přístupech k této duchovní oblasti.\n2. Náboženská a antináboženská\nvýchova v dětství\nVe velmi raném věku na mne působily dva protichůdné vlivy:\nnáboženská výchova matky a babičky a antináboženská výchova mého\notce. Matka a babička se mne snažily vychovávat v katolickém duchu.\nPamatuji se, jak jsem se jako malé dítě modlil modlitbičky nejenom za\ntatínka, maminku, babičku a dědečka, ale také za psa Alíka. S rostoucím\nvěkem však v mé výchově začal převažovat antináboženský vliv mého\notce. Ten – ze vzdoru proti násilné katolizaci v době habsburského\nmocnářství – choval velký odpor k římskokatolické církvi, její kněze nazýval „flanďáky“ a smýšlel téměř ateisticky. Tento rozpor mne stále méně uspokojoval a trval asi do 14 –15 let mého věku.\nZ tohoto období se živě pamatuji na zcela zvláštní zážitek. Jako\nmalý kluk jsem kráčel pod jižním plotem zahrady bývalého Pomologického ústavu v Tróji (kde byl můj otec zaměstnán), když jsem náhle\nspatřil, jak směrem ode mne od země na jihu zahrady stoupá na sever\naž k nebi jakási oblačná zářivá cesta. To se stalo ve dne za úplného světla a při plném vědomí. Tehdy jako malý hoch jsem tomuto výraznému\na zajímavému jevu (který dodnes chovám v živé paměti) neporozuměl.\nJeho význam jsem pochopil až v dospělosti.\nVe věku začínajícího vlastního uvažování (bylo mi asi 14–15\nlet) jsem jednou šel v Praze na Letné se spolužákem po Belcrediho třídě (dnes nese jméno Milady Horákové) a zastavili jsme se u výkladní\nskříně jednoho knihkupectví, kde jsme spatřili dvě knihy, které nás zaujaly. Jedna pojednávala o spiritismu (jméno autora jsem již zapomněl),\ndruhá byla českým překladem pojednání Svámí Vivékánandy „Karmajóga – cesta k dokonalosti skutky“.\nŘekli jsme si, že obě knihy koupíme (kamarád tu o spiritismu\na já o karma-józe) a až je přečteme, že si je vyměníme. Zatímco jsme\nse před výkladem dohadovali, přistoupil k nám nějaký dospělý pán a řekl\nnám, abychom vyšli až na vrchol „Belkredky“ na Letenské náměstí, kde\nnalezneme velké knihkupectví a nakladatelství „Zmatlík a Palička“, které\nvystavuje množství duchovně orientované literatury. Ukázalo se, že můj spolužák nemá velký zájem o toto zaměření, avšak já sám – ač jsem Vivékánandově knize moc nerozuměl – jsem uposlechl rady toho neznámého\npána a na doporučené knihkupectví jsem se šel podívat. Později jsem je\nčasto navštěvoval a – pokud mi to mé omezené finanční prostředky dovolovaly – jsem si zde kupoval řadu knížek.\n4. Mystika, Paul Brunton\na vstup do Unitarie\nVe zmíněném knihkupectví jsem si mimo jiné zakoupil i knihu\nznámého duchovního učitele a okultisty Karla Weinfurtera „Ohnivý\nkeř – odhalená cesta mystická“. Tato kniha na mne velmi silně zapůsobila a podle jejího návodu jsem začal cvičit necírkevní křesťanskou\nmystiku. Tu jsem aktivně pěstoval více let a prožil jsem řadu duchovních zážitků, které jsou při takové snaze obvyklé. Karla Weinfurtera\njsem tak začal považovat za svého prvého duchovního učitele.\nZměna nastala, až když se na trhu objevily překlady knih dr.\nPaula Bruntona (na což mne upozornila má rodná sestra Zdeňka /provdaná Kotašková/), které rovněž orientovaly čtenáře duchovním směrem.\nTyto nauky podle mne jevily hlubší přístup než knihy Karla Weinfurtera, a tak jsem se rozloučil s necírkevní křesťanskou mystikou a zahájil\njsem duchovní cvičení podle nauk Paula Bruntona, kterého jsem začal považovat za svého druhého duchovního učitele.\nA právě Bruntonova nauka mne poměrně brzy dovedla ke vstupu do pražské Unitarie. Jeho knihy jsem totiž podrobně studoval a diskutoval se svým přítelem Milošem Buckem, který byl přibližně mým\nvěkovým vrstevníkem. Ukázalo se, že jeho rodina byla unitářská, a tak mne\nmůj přítel zavedl i na unitářské shromáždění v Praze a poskytl mi úvodní\nShledal jsem, že mi tyto přístupy zcela vyhovují. A když jsem\nzjistil, že mezi unitáři je i dost stoupenců učení dr. Paula Bruntona,\nnapsal jsem vedení Unitarie dopis, že mne jejich duchovní zaměření\npozitivně oslovilo a zda bych proto mohl být přijat za člena NSČSU? Brzy\njsem dostal velmi přátelskou pozitivní odpověď, a tak jsem se stal unitářem.\nRozhodně jsem nebyl jen pasivním členem. Snažil jsem se pomáhat, kde jsem mohl, a brzy jsem získal důvěru a byl pověřován stále\nvýznamnějšími úkoly. Přednášel jsem krátké unitářské promluvy, pracoval v různých komisích, sepisoval jsem různá unitářská skripta, byl jsem\nzvolen i do správního sboru pražské obce, pak jsem se stal i jeho předsedou, posléze jsem byl zvolen i do ústředního správního sboru NSČSU\na nakonec též do jeho řídícího výboru. Jeden čas mi byla nabídnuta kandidatura i na funkci předsedy ústředního správního sboru, což jsem\nvšak musil odmítnout, neboť jsem v letním období dlel dlouho mimo\nPrahu a předseda zde musil být trvale přítomen pro podpisování důležitých dokumentů a pro významná aktuální jednání a rozhodování. Tehdy všechny tyto volené funkce byly považovány za čestné a byly vykonávány bezplatně. Ze všech aktivit v pražské Unitarii mne však nejvíce\nbavila funkce vedoucího sádhan (duchovních cvičení), které se odehrávaly v „kapličce“ Unitarie – v Arkoně. Touto aktivitou mne pověřil duchovní správce dr. Dušan Kafka, s nímž jsem si dobře rozuměl. Nakladatelství Unitaria mi také v roce 1992 vydalo i takto orientovanou knihu s názvem „Sádhaná – duchovní cesta“ (kniha je stále v prodeji na\nústředí NSČU, poznámka redakce!).\nPo „Sametové revoluci“ jsem byl pověřen spolu se sestrou Ludmilou Odehnalovou a Ing. Věrou Kopalovou zřízením „Rehabilitační komise“, která se zabývala poskytováním zadostiučinění těm unitářům, kteří byli za totalitního režimu třeba nechtěně (nuceně) od svého působení\nv Unitarii zatlačováni či křivě obviňováni, anebo naopak, kteří byli minulým režimem natolik kompromitováni, že už nemohli svou funkci zastávat. V této ožehavé pozici jsem se snažil být maximálně spravedlivý\nPři líčení svých aktivit na půdě Unitarie nemohu opomenout\ndost výraznou brázdu, kterou jsem tam vyoral svým „Náboženstvím\nMoudrosti“, jehož název byl odvozen od termínu „Nejvyšší Mou15\ndrost“, užívaného zakladatelem NSČSU dr. Norbertem Fabiánem Čapkem a dr. Karlem Hašplem jako výraz pro neosobního Boha. Jak k tomu došlo? Řekl jsem, že jsem aktivně sledoval duchovní učení dr. Paula\nBruntona. Jeho čeští stoupenci se scházeli na různých místech a také pravidelně vždy ve čtvrtek v bytě vedoucí unitářských žen sestry Milady\nMichalové, která bydlila v Praze-Bubenči na Podbabské ulici, asi 200 m\nod mého bydliště. Mezi tyto „čtvrtkaře“ jsem chodil i já.\nArkona v pražském\nDr. Paul Brunton se ve svých spisech s určitostí vyjadřoval tak,\nže své duchovní učení nechce vydávat za nějaké nové náboženství. Proto\nmne ani ve snu nenapadlo, že bych snad já měl o něco takového usilovat. Při jednom ze svých diskusních příspěvků u sestry Milady má řeč\nvšak byla něčím náhle zastavena, nemohl jsem mluvit a v nastalém tichu mi byla vštípena myšlenka, kterou lze formulovat asi takto: „Je třeba\nvytvořit nové vědě blízké postmoderní duchovní učení budoucnosti a ty\nmáš za sebou jak dlouhou dobu duchovního vývoje od dětství na straně\njedné, tak i dostatečnou profesionální vědeckou kvalifikaci na straně druhé, a proto by ses měl tohoto úkolu ujmout“. Tato myšlenka (i když byla jednorázová a ne takto slovně formulovaná) se mi hluboce vryla do mysli a pak\njsem již opět mohl mluvit, ale v trochu jiném duchu.\nPo této příhodě jsem začal takto orientované myšlenky formulovat, rozvíjet a formou promluv šířit. Tyto formulace bývaly překvapivě\nsnadné, ochotně se mi vybavovaly v mysli a někdy jsem se po přečtení\nnapsaného divil, jak jsem k těmto poznatkům vlastně přišel. Byl jsem\nvelmi plodný, v období krátce před „Sametovou revolucí“ a hned po\nní jsem na půdě pražské Unitarie přednesl 22 promluv. Kromě unitářských idejí jsem do svých úvah zahrnoval i duchovní odkaz geniálního\nAlberta Einsteina, což jim dodávalo moderní a vědečtější ráz. Později\n– po „Sametové revoluci“ – jsem své aktivity rozšířil i do mimopražských obcí NSČSU (promluvil jsem několikrát v Jičíně a v Olomouci,\ntaké v Plzni a jednou i v Brně a Liberci) a rovněž do jiných institucí, jakými\nbyly například Společnost Nového Města pražského – Beseda měšťanská, Gymnázium Jana Palacha, Humanistické hnutí na Smíchově a posléze Lidová univerzita v Městské knihovně pražské na Mariánském náměstí. Podrobné informace o tom – kromě letáčků – bylo možno nalézt i na\ninternetu na adrese http://sweb.cz/mikes.otakar. Nyní je vhodné se\nv případě zájmu obracet na stále aktualizovanou internetovou adresu\nwww.nabozenstvimoudrosti.cz. Rád bych též podotkl, že jsem vedl první\n„porevoluční“ ášram Unitarie v Hubenově na Slapské přehradě.\n7. Smutné období a rozpad NSČU\nPo „Sametové revoluci“ si všichni pražští unitáři přáli návrat\nVladimíra Strejčka, který v totalitním režimu emigroval do USA. K tomu skutečně došlo, Strejček i se svou ženou Alicí (a přítulnou černou\nkočkou) byli srdečně uvítáni a ubytování v paláci Unitaria. Časem se bohužel ukázalo, že Strejček má přílišné ambice a rád by suverénně ovládal celou NSČSU. Po druhém sněmu po „Sametové revoluci“ došlo k jasné polarizaci v pražské Unitarii: na jedné straně stál V. Strejček a jeho stoupenci, na druhé straně br. dr. Antropius a Strejčkovi odpůrci. Protiklady se\npřiostřovaly a nebylo naděje na nějaké usmíření, naopak, hrozil rozpad\nNSČSU. Na tom jsem se však nechtěl „podepsat“, a proto jsem se roz17\nhodl ze všech svých funkcí v Praze i v celé NSČSU odstoupit. Nechtěl\njsem to však udělat nějakou radikální formou „prásknutí dveřmi za\nSvolal jsem proto do kanceláře sekretariátu v I. patře, kde je\nk disposici dlouhý stůl, přátelskou besedu obou znepřátelených stran,\nkoupil jsem nějaké lahve vína a dost chlebíčků, sekretariát dodal číše,\na tak jsme přátelsky besedovali o duchovním zaměření naší náboženské\nspolečnosti a o aktuální situaci. Ze slušnosti jsem svou abdikaci nechtěl\nsvádět jen na nepřátelství obou přítomných stran, a proto jsem ji důvodňoval i zdravotními ohledy. Skutečně se tehdy k mé zakřivené páteři s vyhřezlou ploténkou přidružily i problémy se srdcem.\nSeděl jsem tam přímo vedle Vladimíra Strejčka. Ten se však asi\nv polovině rušného sezení omluvil, že si musí odskočit. Nevěděl jsem,\nže není zdráv a mívá záchvaty. Strejček se však už do místnosti nevrátil. Dodatečně jsem se dozvěděl, že přijela sanitka, Strejčkovi nasadili\nkapačku a odnesli ho do auta. Nevím, zda ten záchvat byl vyvolán tou\nsice přátelskou besedou, která však skrývala vážné protiklady. Další osudy Unitarie jsem už nemohl ovlivnit a před svým svědomím jsem se\nzbavil zodpovědnosti za její očekávaný rozpad.\nV tomto smutném období mi také byl z nakladatelství Unitaria\nvrácen již smluvně odevzdaný text mé knížky „Náboženství Moudrosti“ s tím, že ji nelze v současnosti vydat. Nechal jsem proto na své náklady vytisknout asi 100 xeroxových preprintů, které jsem rozdal zájemcům. Taktéž má další větší kniha, „Filozofie Náboženství Moudrosti“, zde\nza těchto okolností nemohla vyjít, a proto jsem opět za své prostředky\ndal vytisknout několik preprintů, které jsem rozeslal všem tehdy existujícím unitářským náboženským obcím.\nNebudu líčit smutné záležitosti s tzv. plzeňskou ústavou a tzv.\npřeregistrací části členstva. Považuji za nutné jen poznamenat, že jsem\ns V. Strejčkem a odpadlými obcemi (např. v Jičíně a v Olomouci) nepřerušil všechny kontakty (i když jsem jejich přístup kritizoval a distancoval se od něj ústně i písemně), neboť jsem si chtěl nechat otevřené pozice pro pozdější možné sblížení a opětné sjednocení NSČU.\nProto jsem také pracoval v samozvané iniciativní skupině, která o něco\ntakového usilovala – bohužel marně. Ještě ani dnes, 8 let po vrácení Paláce Unitaria původním zákonným majitelům, nejsou náznaky nějakého\nsmíření či snah po sjednocení. Proti vhodné formě sjednocení se sice\nz žádné strany nemluví, ale také se proto nic nedělá. Naděje v tomto směru jsou tedy mizivé.\n8. Mé aktivity po navrácení Paláce Unitaria\nPo navrácení paláce Unitaria jsem o žádné funkce ve volených orgánech neusiloval. Jsem tam stále bez funkce, ale nikoliv bez aktivity.\nPronesl jsem řadu promluv, při jejichž přednesu mi velmi často pomáhala Rev. ThMgr. Livie Dvořáková, rozená Hašplová. Přitom jsme zavítali i do Plzně a já se svou sestrou Zdeňkou i do Liberce.\nBr. Otakar Mikeš a s. Livie Dvořáková během promluvy\nv pražské Unitarii\nPoslední promluva, při níž mi sestra Livie pomáhala, se uskutečnila v Praze na téma „Je mystika tou pravou cestou k poznání Nejvyšší\nPravdy?“. Přitom jsem sestře Livii poděkoval za víceletou spolupráci. Poslední má samostatná promluva byla přednesena v pražské Unitarii a pojednávala o fyzikálních teoriích a duchovním přínosu Alberta Einsteina. Tím\njsem všechny promluvy definitivně ukončil, neboť jejich příprava mne\njiž začínala unavovat.\nV současné době se omezuji již jen na literární příspěvky do unitářských časopisů v Praze, v Brně a v Plzni, které jsou současně zveřejňovány na internetu na adrese www.nabozenstvimoudrosti.cz. Odtud si\nje zájemce může bezplatně stáhnout, ale jen pro svou osobu. Pro jiné účely je nutná konzultace s autorem.\nPokusil jsem se vylíčit, jaký duchovní vývoj jsem od svého mládí\nprodělal, jak jsem se dostal k unitářství a o co jsem na této platformě\nusiloval. Dosud se snažím navštěvovat nedělní a úterní akce v pražské\nUnitarii, i když mne cesta na ně již dost namáhá. Je proto možné, že tyto své návštěvy budu nucen brzy ukončit. Přesto však ve svém srdci chci\nunitářem stále zůstat a v duchu být se všemi sestrami a bratry a přát jim\nCo je to mystická\nVe svém minulém článku jsem se pokusil odpovědět na otázku,\nco je to mystická škola. K některým bodům se mezitím vyskytly další\notázky, na které nyní reaguji.\nDo školy nebyli přijímáni lidé, kteří kouří, pijí alkohol, berou drogy\nči jedí maso. Tyto látky otupují a dodávají tělu hrubou nárazovou energii, která je pro meditaci a modlitby nevýhodná. Pouze lidé těžce fyzicky\npracující mohli jednou týdně volit bílé maso. Chceme-li zachytit „paprsek\nDucha svatého“, pokud bychom použili katolickou terminologii, potřebujeme být klidní a sensitivní. Ne útoční jako lev, ale poklidní jako\nVšechny druhy jóg mají za cíl uklidnit tělo a mysl. Zpomalit tok\nmyšlenek a představ až téměř k jejich zastavení a nakonec k zastavení úpl20\nnému. Pokoušel jsem se meditovat celý život, ale teprve v tom klášteře\njsem po několika týdnech zažil, jak se myšlenky samy zastavily úplně.\nLidé si většinou myslí, že kdyby se jejich myšlení zastavilo, že by byli\nv bezvědomí, anebo mrtví. Nikdy to nezažili. Opak je pravdou. Jste naprosto bdělí, soustředění, mysl je křišťálově čistá a bdělá. Vnímáte dokonale své okolí, ale mysl na ně nereaguje. Stojí. Stáváte se pouhým divákem. Jedná se o stav velkého odpočinku, usebrání. Je to velmi osvěžující.\nPři prvním kurzu jsem tohoto stavu dosáhl asi po šesti týdnech\nna několik dnů, a to vlivem cvičení manter a klášterního prostředí. Dva\nroky nato, při druhém běhu, se to opakovalo. Po návratu domů, když\njsem se mantrám věnoval další dva roky, jsem tohoto stavu dosáhl\nsám. Byl to tedy jeden z výsledků po čtyřech letech používání manter.\nPtáte se, proč je k dosažení duchovního zážitku třeba ztišení? Představte si malou místnost, kde někdo hraje na housle, třeba „Ave Maria“. Vedle je sál s dechovkou, která hraje „Kolíne, Kolíne“. Hluk toho\nKolína housle úplně přehluší. Tak je to i s našimi myšlenkami. Jsou\npříliš hlučné. I ta nejsvětější myšlenka je ve srovnání s pocitem Přítomnosti Boží příliš hlučná.\nDo mystické školy nebyli rovněž přijímáni lidé, kteří se věnují\nautomatickému psaní, magii a podobným praktikám. Mantry se nesměl\nučit nikdo, kdo choval nenávist nebo i jen mírnou nesympatii k jakékoli formě projeveného života. Zda měl někdo v sobě jakoukoli nenávist, anebo ne, zjišťovala „matka představená“ z jeho aury.\nJako nováček v Americe jsem se samozřejmě setkal s několika problémy čistě praktického charakteru. Snad se příliš neprohřeším, když některé krátce uvedu. Ve státě, kde jsem bydlel, bylo neslušné, aby muž chodil bez ponožek, i když bylo vedro. Pokládalo se za nepřípustné, aby\nnosil evropské plavky, na nichž se rýsují tvary jeho těla. V klášteře byl\nobchod s velkým sortimentem, kde jsem měl ze začátku dojem, že mne\nokrádají. Na účtence se vždy nacházela položka, kterou jsem nekoupil.\nPozději jsem se dozvěděl, že to je zvláštní daň, z níž se financují opravy dálnic.\nJednou týdně nás zavezli do veřejné prádelny s velkým počtem\npracích automatů a sušiček, kde jsme mohli dát svoje věci do pořádku.\nV klášteře nebylo místo pro ubytování účastníků kurzů. Odváželi nás\nškolním autobusem do motelu na okraji Los Angeles, takže jsme nějakou chvíli mohli poznat život i mimo zdi kláštera. Jestliže se dotknete\ncizího dítěte, budete automaticky obviněn, že mu chcete ublížit. Musíte\nbýt stále připraveni, že kdekoli na ulici nebo na chodbě hotelu Vás za\nbílého dne přepadne několik výrostků a okrade. Je třeba dodržovat určité zásady: nechodit nikdy sám; neotvírat nikomu, koho neznáte. Američané to pociťují jako normální. Po návratu do vlasti jsem si vážil mnoha věcí, které tady pokládáme za samozřejmé.\nV hodinách angličtiny nás tady učili, že „mně je to jedno“ se řekne\n„I do not care“. Když jsem to v klášteře řekl, lidé se tvářili pohoršeně.\nPak jsem zjistil, že to znamená: „Já na to kašlu.“ Takto se v klášteře nemluví. Správné je: „I do not mind.“ A tak i pobyt v klášterním prostředí může být malým dobrodružstvím.\nProč byly i v klášteře manželské páry s dětmi? Matka představená je přesvědčena, že lidstvo se nebude lépe vyvíjet, jestliže se děti\nbudou rodit jen do rodin materialistických. Právě manželé, kteří jdou duchovní cestou, by měli mít co nejvíce dětí a vychovávat je v tom smyslu.\nPoslední okruh dotazů se týkal manter samotných. Zpívání „ÓM“\nnebo „ÓM MANI PADME HÚM“ mi nikdy moc nedávalo. Myslím,\nže vnímání a intelekt lidí před stovkami či tisíci lety byl poněkud jiný\nnež dnes, odlišné byly i zájmy. Mantry byly zakladatelům kláštera nadiktovány jejich Mistry na začátku minulého století a při správném odříkávání umožňují – mimo jiné – rozkmitat čakru srdeční a hrdelní a čakru\nObálka knihy Jiřího Palky\n„Jak zažít Boha. Zážitky\nnevěřících“ z r. 2000\nJsou napsány v běžné, srozumitelné řeči a některé z nich můžeme vnímat jako říkánky, modlitby nebo apely na toho kterého Mistra.\nByly nadiktovány v americké angličtině. Proč? Možná i proto, že Spojené státy jsou jedinou zemí, kde existují snad všechny význačnější církve, co jich na Zemi je, aniž by se jejich členové „ve jménu Boha všemocného, slitovného“ navzájem vybíjeli. 3\nAčkoliv je možné říci, že Spojené státy jsou proslulé svou náboženskou tolerancí,\npřece jen není tento obraz prostý výjimek. Také zde po dlouhou dobu fungovala inkvizice a docházelo k upalování čarodějnic. V počátcích mormonského hnutí potom došlo k vraždám prvních mormonů, což vedlo k tomu, že se mormoni přesunuli ze svých\nDvě nejlehčí mantry jsem se učil tři měsíce. Pochopíte, že těžko\nzde mohu vysvětlit, jak to probíhá. Ale byli studenti, kteří se během té\ndoby nenaučili ani jedno, prostě vůbec nepřišli na to, jak to funguje.\nKdyž jsem podával po dvou letech přihlášku do druhého běhu, měl jsem\nodpovědět na otázku, co jsem udělal se zkušenostmi, které jsem v tomto směru nabyl. Podle pravdy jsem napsal, že jsem během těch dvou let\nnavštívil všechny osoby, o kterých jsem věděl, že jdou vážně duchovní\ncestou. Bylo jich 49. Z nich se jen 9 mantry naučilo.\nByl jsem na rozpacích, co tomu v klášteře řeknou. Při přijímacím pohovoru ale učitel zachoval naprosto vážnou tvář a řekl, že je to\nvelmi vysoké procento /a very high percentage/. Zda se někdo tyto mantry naučí, anebo ne, není znamením, zda jde správně duchovní cestou.\nMy všichni máme hlas, ale jen někdo se naučí zpívat. Není to ukazatel,\njaký je to člověk. Stejné je to s mantrami.\nTěch manter je asi 200. Během let jsem se jich naučil tak 20.\nV denním životě jsem jich používal 5. Každá mantra má jinou vibraci a jiný účinek. Některé jsou proti pocitu osamělosti, neštěstí, smutku, depresi, jiné proti zlosti, další mají ochranný význam proti napadení psychickému /slovnímu/ či fyzickému, jiné mají napomáhat duchovnímu růstu. Mimoto nám dávají to, co by věřícímu křesťanovi měla dát modlitba, pokud se modlit umí, anebo účast na mši svaté, kdy v okamžiku pozdvihování monstrance se otevíráme paprsku Ducha svatého. Má-li\nnám dát modlitba pocit, že jsme se přiblížili k Bohu, musí mít náš hlas\nurčité parametry4 S těmi mantrami je ten rozdíl, že to není paprsek, ale\nJe mi 86 let a už léta mantra neodříkávám. Nedokážu to, jako\nbych nedokázal třeba zpívat árii z Prodané nevěsty. Je to v mém věku\njiž nad mé síly. Ale podle možností s mantrami i nadále seznamuji vážné duchovní zájemce.\nVíce příspěvků autora lze nalézt na stránkách:\nhttp://www.spirala.cz/reinkarnace/, kde lze i stáhnout obě autorovy knihy:\n„Jak zažít Boha“ a „Důkazy o existenci převtělování a karmy“.\npůvodních domovských států do Utahu, který je dnes americkým státem s jasnou\npřevahou mormonské náboženské komunity.\nK tématu viz např. článek dr. Larryho Dosseye: The Science of Prayer. Otištěno\nv časopisu Natural Health v San Franciscu v březnu 1994 (poznámka autora článku).\nObjevil jsem u přítele v knihovně starou, na stroji psanou a ručně vázanou knihu. Slibovala poznání charakteru, povahy a osudu – pohledem do očí. Právě do zraku je prý vepsána každá vlastnost člověka.\nAť je dobrá či špatná, nosíme ji ve svém pohledu a nedokážeme nic\nPožádal jsem o zapůjčení díla a odnesl si objemný svazek domů. Studoval jsem dlouho do noci druhy očí. Dnes už například vím,\nže odlišný pohled má veřejný pracovník, žena v jiném stavu, politik,\ntechnický inženýr, kněz, sochař, zlatník, horník nebo umělec. To samozřejmě vůbec neznamená, že by dva sochaři nebo malíři měli mít stejné oči. V našich pohledech jsou ke čtení celé romány, máme v nich zaznamenány skryté i zjevné choroby, lásku, lež i nenávist, strach, soucit\na obavu, vychytralost, lstivost, obětavost a milosrdenství, to vše prý nesou oči ve své barvě, ve tvaru duhovky, velikosti zřítelnice, v poloze\nvíček, temných bodů a skvrnek, čistotě bělma a v křivolakých žilkách.\nTak například oči zelené vynikají bohatou představivostí, lidé,\nkteří skrze ně pozorují svět, jsou vyrovnaní, spravedliví k druhým a milí. Patří k osvědčeným vedoucím osobnostem, jsou vytrvalí a schopní maximálního soustředění. Šedé oči mají lidé houževnatí a úspěšní v duševní práci, jsou to dobří matematici a fyzici, k povinnostem přistupují\ns rozhodností. Modré oči znamenají pro jejich nositele dar citlivosti a někdy až nepatřičného sentimentu. Ten se také potom projevuje nežádoucím výkyvem v hladině energie a v náladovosti. Vše se dá ale napravit\nněžností. Oči černé – to je signál mimořádné vytrvalosti a pevné vůle.\nAle také přemíry prchlivosti. Jednají rychle a přesně. Hnědookým dominuje v povaze věrnost, při řešení problémů se stavějí do čela, proto\npodléhají často depresím. Vítězí v nich ale nakonec optimismus.\nMyslím, že studovat oči druhých lidí znamená vyjít na cestu\npochopení druhého člověka, opustit sobecký recept na život a uznat\ndiagnózu lékaře duší Mahathmá Gándhího – Pokud ty budeš žádat oko\nza oko, bude celý svět již brzo slepý. A my přece chceme, aby náš svět\nviděl, přátelé. 5\nBratr Schwarz (vpravo) na oficiálním křtu své\nknihy „Dobré jitro přátelé“ ve společnosti herce\nMiroslava Donutila a zpěvačky Hany Hegerové\n(Praha, Palác Unitaria 7. 5. 2008)\nJe možno poznávat\nČlověk stojí před třemi velkými problémy, které hledí zkoumat.\nJsou to: člověk sám a vše, co s lidským životem souvisí, dále je to svět\nse svým velkým tajemstvím a problémy a konečně je to podstata všeho\nVíce příspěvků autora lze nalézt na stránkách www.pastorschwarz.cz.\nbytí, kterou nazýváme nejrůznějšími jmény a kterou my jmenujeme\nBohem. Tyto tři problémy zaměstnávají mysl člověka, ty chce uspokojivě řešit, tu se ptá na důkazy a ověřuje si své domněnky a přichází\nk pravdě. Po celý život budeme se jimi zabývati. Každý z nás jinak, jeden bude spíše zdůrazňovati viditelný vesmír a popírat neviditelného Boha, druhý obrátí více pozornosti k podstatě bytí a bude přehlížeti viditelné projevy jsoucnosti.\nJsou lidé, kteří, pokud před nimi vyřknete pouhé slovo Bůh,\nuž se uzavírají každému dalšímu přemýšlení a ještě se na vás podívají\njako na někoho, kdo je neobyčejně zpozdilým a nemoderním. Jsou jiní,\nkteří, aniž by mysleli a domýšleli, řeknou, že Boha není, a to proto, že\nještě nikdo Boha neviděl, neslyšel, nikdo se jej nedotknul a nikdo jej\nkrátce smysly lidskými nepostřehnul. Jaké tedy další důkazy uvádět,\nkdyž ty nejběžnější způsoby, kterých se užívá ve zkoumání i těch nejjednodušších problémů, selhávají. Co tedy může býti jasnějšího, než že\nVětšina těchto lidí protestuje vlastně proti něčemu docela jinému, než se domnívá. Stavějí si a zavrhují vlastně představu Boha, která\njim byla vštěpována jako dětem v prvních hodinách ortodoxního náboženství. Protestují proti starému vousatému pánu, který sídlí někde nad\nhvězdami, jenž chce býti obdivován, uctíván a chválen. Protestují proti\nBohu, o němž slyšeli, že chodil po zemi, zlobil se, nechal lidi zabíjet, žádal si obětí apod.\nAno, takový Bůh neexistuje, nikdy neexistoval a pro takového Boha nikde není těch nejmenších důkazů, takového Boha opravdu není. Kdo\nještě v něho věří, udělá nejlépe, když se co nejdříve z podobné pověry dostane, aby mohl poznati Boha skutečného.\nJe to snad nesnadné upustiti od staré představy Boha, která se\ntak hluboko vryla do naší mysli, ale chceme-li poznati pravého Boha, je\nto nutné. Bůh není starcem, který sedí na nebesích, přísný soudce a partyzán, nemůžeme o něm přemýšleti jako o osobě s určitou podobou, ale\nspíše jako o síle, která je za každým děním, jako o moudrosti, která je\npramenem veškeré moudrosti, jako o nejvyšším dobru, lásce, pravdě\na spravedlnosti a jako o podstatě všeho, co existuje.\nOvšem tato představa Boha je pro mnohé těžko představitelná,\na proto ti, kteří zastávají, že Boha není, tvrdí, že pro takového Boha jsou\nstejně tak nepatrné důkazy jako pro Boha-starce, sedícího nad oblaky.\nPravda, naše smysly nemohou nám bezprostředně říci o existenci Boha, ale spoléháme v hledání a ověřování důkazů vždy jen na bezprostřední postřeh oka, ucha a ostatních smyslů?\nVýřez z Michelangelovy fresky\n„Stvoření Slunce a Měsíce“\nze Sixtinské kaple z r. 1512\nKdo z žijících lidí se může pochlubiti, že viděl lásku? Kdo se jí\ndotknul, kdo ji slyšel? Lásku, pro kterou na světě již tolik lidí trpělo,\ntolik lidí pro ni dalo život. Kdo ji smysly bezprostředně poznal? Nikdo.\nA kdo by se odvážil popírat, že láska existuje? Víme zcela určitě, když\nnás má někdo rád. Víme, že nás má ráda matka a její lásku spatřujeme,\nabych tak řekl na každém kousku šatu, který pro nás ušila nebo spravila, poznáváme ji z doteku její ruky, kterou nás hladí nebo stírá slzy z naší tváře.\nKdo viděl, anebo slyšel rozum? Mozek, nervy, žlázy, tělo, to není\nrozum, a přece poznáme, kde rozum je a kde chybí. Nikdo ještě neviděl život a nikdo bezpečně neví, co život je. Ačkoliv každé rozvíjející\nse kvítečko, každý hlásek ptačí a každý pohled člověka denně o životě\ntolik mluví. V každé vteřině celý vesmír mluví o životě, který jsme však\nnebyli s to dáti pod drobnohled, zvážit nebo preparovat. Konečně kdo\nviděl, anebo zaslechnul elektřinu? Nikdo. Do dneška nikdo neví, co elektřina vlastně je. Máme celou řadu teorií, máme nesčetné definice, ale ty\njsou právě tak nedostačující jako definice o Bohu. Z účinků elektřiny\npoznáváme, že ona tu je, vše ostatní zůstává tajemstvím.\nMohli bychom uvésti celou řadu dalších věcí, ale všechny by\nukazovaly na jednu pravdu a poznatek, že je v tomto vesmíru plno záležitostí, které nemůžeme nijak jinak poznávat než z jejich účinků, projevů. Do této kategorie patří také ono velké tajemství, kterému z nedostatku lepšího pojmenování říkáme Bůh.\nJsou však námitky, že není třeba hledati hned Boha, inteligenci,\nvědomí apod. za tajemnými zjevy vesmíru. Proč by po dlouhých milionech let stálým kombinováním a nevědomým pohybem nemohly se prvky neživé hmoty seskupiti tak, aby povstal život, proč by z počátečního\nchaosu nemohl povstati pořádek a zákonitost? Tyto námitky se zdají opodstatnělé, avšak při bližším zkoumání vidíme naopak, že pořádek a uspořádání vesmíru je důkazem toho, že se tímto pořádkem a pravidelností\nprojevuje nezměrná inteligence a moudrost.\nJednoduchý pokus nás může přesvědčiti. Všechny naše české knihy jsou vlastně sestaveny zhruba z 42 písmenek, z nichž jsou složena\nslova, věty a tak i celé spisy. Je to jistě nepatrný počet jednotek. Oč mnohem více je velkých sluncí a soustav, z nichž složen je vesmír. Vezměme si jen krátký článeček a pozorně oddělme každé písmenko celého článku a dejme třeba do sáčku. Za kolik tisíc let se nám samo od sebe\nsloží těch několik písmenek v původní článek? I když s tím budeme pohybovat, nedočkáme se článku, dokud nevezmeme na pomoc inteligenci člověka.\nNaše Země je složena z nějakých 92 prvků6. Nevěřím, že by se\ntěchto několik prvků samo od sebe mohlo splétati a z toho se vytvořil např. člověk, který dovede myslet, tvořit a mít rád. Jen když pohlédneme\nna oko člověka, jaké mistrovské je to dílo, jak dokonalou chemickou laboratoří je každý z nás. Je mnohem těžší věřit, že by toto vše povstalo\nsamo sebou než se domnívati, že je to výtvor nezměrné inteligence\nTento počet už pochopitelně s odstupem desítek let neodpovídá, pozn. redaktora.\nBoží. Někteří popírači Boha se však drží stanoviska, že jsou to přírodní\nzákony, které jsou onou hnací silou všech dějů a tajemnou inteligencí. Domnívají se, že jsou to přírodní zákony, jimiž jsou udržována nebeská\ntělesa ve věčném koloběhu a že tyto zákony pronikají až k posledním\nI tato námitka, ač se zdá velkolepou, nevyvrací fakt, že vesmír\nje naplněn a spravován Bohem. Není to přírodní zákon, který pohybuje\nnezměrnými tělesy nebeskými, protože přírodní zákon není silou. Co je\ntedy přírodní zákon? Je to pouhé popsání pravidelností, je to popsání\ncesty, jak se věci dějí. Žádný zákon, ať přírodní, ať lidský a jakýkoliv, nemůže pozdvihnouti jediným atomem, natož aby zákonem byl držen a pohybován svět. Tak jako v lidské společnosti např. ještě nikdy trestní zákon nikomu nic neudělal, protože nemůže, ale lidé byli schopni podle\ntohoto zákona trestat, tak i v přírodě je to něco, co tyto vesmírné zákony jednak dalo, něco, co se jimi řídí, a to je ona tajemná síla, a nikoliv\npopsání dějů, o nichž mnozí mysleli, že jsou oním hledaným Bohem. Zákonitost světa svědčí o zákonodárci.\nI největší materialista nebude popírat, že jsme všichni částí tohoto světa. Naše tělo je skutečně z prachu této země, což znamená z prvků této země. Kdybychom najednou našli ve svém těle nějaký neznámý dosud prvek, usoudili bychom logicky, že je to prvek, který se nalézá v tomto vesmíru. Je tedy naše tělo jakýmsi indexem, ukazatelem\ntoho, co v hmotném světě existuje. Jestliže hmota našeho těla jest ukazatelem větší hmoty vesmíru, není také naše lidské vědomí ukazatelem\nvětšího vědomí, naše inteligence indexem vyšší inteligence, lidská vůle\na láska ukazatelem vyšší vůle a největší lásky? Jsem přesvědčen, že duše člověka je odrazem duše všehomíra.\nPozorujeme-li cokoliv v tomto světě, vidíme, že všechno sleduje jistý cíl. Každá nepatrná travička roste pro něco, i když sama neví\npro co. Neví to, ale ani člověk přesně neví, pro jaký účel se na světě\nobjevil, jen cítíme, že někam náš život směřuje. Nemůžeme zastavit\nsvůj vývoj úplně, i když jej často zdržujeme. Když však ani člověku,\ntak inteligentnímu tvoru, není znám účel bytí, komu je znám? Komu\nbyl znám význam nepatrných živočichů, prvních obyvatelů této země,\njimž dnes musíme vděčit za svůj život? Kdo viděl v prvních projevech\nživota praobyvatelů Země cesty, po nichž kráčíme my? Zastávám ná30\nzor, že musel být plán známý a musela býti známa i cesta, známa oné\nvesmírné moudrosti, kterou nazýváme Bohem. Ale i když přesvědčíme\nněkoho o jsoucnosti Boží, přece se můžeme setkati s námitkou – co je\nmi to platné, jestli Bůh je, anebo není? Nestaral jsem se o něho dříve,\nproč bych se o něho staral nyní. Co z toho mám? Nic.\nBoží Trojice v podobě, v jaké si ji představovali\nraně novověcí křesťané, vpravo Bůh-Otec\n(obraz Heinricha van Balena z r. 1620)\nNení tomu tak. Všichni dobře víme, jak svět trpí tím, že je v něm\ntak málo odpovědnosti. Lidé se necítí býti odpovědnými nikomu, a proto\njsou schopni páchat i největší zlo. Jakmile si však člověk uvědomuje,\nže své činy koná před tváří něčeho vyššího, jinak jedná. Je tedy vědomí Boha a vědomí, že žijeme před tváří Nejvyššího, velkou ochranou\na podporou v dobách, kdy se nám zdá, že padáme. Ale dále, jestliže si\nuvědomíme, že jsme částí Boha, můžeme jásat nevýslovným štěstím,\nneboť to znamená, že to co je v Bohu, je také v nás a může býti v našem životě uplatněno, jestliže chceme. Je-li v Bohu síla, která světy\notáčí a světy přeměňuje, může tato síla býti také v nás uplatněna k přeměně našeho světa a života. Je-li Bůh největší moudrostí, potom z této\nstudnice moudrosti může čerpati každý, kdo se k ní umí přiblížit. Je-li\nBůh nejvyšší a největší láskou, potom nemůže naše srdce stonat nedostatkem lásky, když tuto lásku jsme okusili a jí naplnili svá srdce.\nKonečně bychom se mohli ptát, co říká moderní věda o jsoucnosti boží? Ještě do nedávna vyslovovala se věda tak, že k vysvětlení dějů světa není zapotřebí bráti v úvahu Boha. Dnešní vědci jsou mnohem\nopatrnější. Největší z nich tvrdí, že každý objev vědy je vlastně poznáváním cest, jak Bůh pracuje. A tak poctivý vědec vidí Boha při práci,\nkdyž zaměřuje svůj dalekohled ke vzdáleným mlhovinám, nebo když\nzaostřuje drobnohled, aby sledoval tajemnou hru života.\nKde Boha hledat? Je plno cest. Naznačili jsme, kde se Bůh projevuje. Není místečka myslitelného, kde by jeho projev nebyl. Je pravda, že všeho si člověk hned nevšimne. Po miliony let obíhala krev v žilách člověka a teprve nedávno si toho všimnul. Po miliony let bylo nitro člověka naplněno Bohem, ale ještě to všichni neobjevili. Od věčnosti naplněn je vesmír jeho jsoucností, od věčnosti v něm žijeme, hýbeme\nse a máme své trvání, ale dosud ne všichni lidé si toho všimli, a tak bezmyšlenkovitě říkají, že nic nepozorovali.\nKdo hledá, nalézá. Kdo jej bude hledat v přírodě, najde jej v každém vánku, v každém krystalku, travičce, lupínku, v perličce rosy, v ranních červáncích, v soumraku, v bouři i v klidu. A kdo by jej nemohl najíti v přírodě, nechť se obrátí do sebe a tam jej každý najde, kdo hledá,\nneboť v nás končí ona linka z hlavní centrály. V každé poctivé snaze\no lepší bytí, v každé radosti, že jsme někomu radost udělali, v každém\nobětování se pro druhé, v zápalu pro spravedlnost, pravdu a dobro je to\nBůh v nás, který se takto projevuje. On nás nutí jíti stále výš a dál k cílům, které nám určil. On je tím, kdo nás vede po cestách spravedlnosti\na pravdy k nezměrným hodnotám. Kdo oči své otevřel a nitro své připravil k poznání, ten stojí u pramene života životů, u zdrojů všech krás,\nkde sídlí největší mír a nejvyšší Láska.7\nTento článek byl vybrán z unitářského časopisu Cesty a cíle, ročník XIV, duben\n1936, číslo 3, s. 33–37.\nKomu jsem to ještě neřekl, kdo nečetl o té velké události, tomu\nmusím říci, že trpasličí jezevčice Marie Terezie má štěňata. Ze psí slečny\nse stala opravdová máma.\nObálka knihy s výběrem\nfejetonů J. Schwarze\n(vydala Mladá fronta r. 2008 v Praze)\nJá nevím, jak se taková proměna může přihodit, ale Pán Bůh to\nvymyslel moc dobře, protože Marie Terezie vždycky dbala především\nna důstojné vzezření, z misky si vybírala pokaždé jen ty nejlepší kousky masa, a to velmi opatrně, aby s tím masem nespolkla ani zrnko rýže\nnebo vlasovou nudli. Hlavní ovšem byla vycházka, Marie Terezie si potrpěla na vycházky do lesů, daleko od města. Už podle mých kalhot poznala, kam se chystám. A když jsem si vzal tesilky s ostrým pukem, zklamaně se za mnou šourala, protože chodit po ulicích, to je jen taková z nouze ctnost.\nA teď se to přihodilo, v pelíšku se batolí čtyři jezevčí miminka\na hrdá maminka je stále s nimi, opatruje, kojí a olizuje ten mrňousí poklad, na krok se nehne, jen si odběhne na dvorek k misce a vylíže všecičko do posledního drobku, vyvenčí se a šup zpátky. Ať si vezmu kalhoty, jaké chci, a do ruky vodítko, jen se otočí a vysvětluje mi – Teď\nbudeš muset chodit do lesa beze mne. Já vím, vyrazily václavky a zajíci se vyhřívají za poledne na stráních, aby si nabrali před zimou zásobu\nslunka do kožíšku, ale já jsem máma a musím se postarat o tyhle breberky, to dá přeci rozum.\nA já jen žasnu nad tou moudrostí. Kdo si myslí, že pes neumí mluvit, je na omylu a hned je poznat, že v životě psa neměl, pes dokáže\nříct očima úplně všechno, a to ještě mluví ocáskem a ušima, panečku,\nkampak se hrabe člověk. A tak přicházím domů z podzimních toulek a Marie Terezie si mne zvědavě prohlíží a nenápadně chodí nabrat pachy z mých\nurousaných bot, a pak se zase vrací k písklatům v pelechu, která už hledají mámu a kroutí hlavičkami – kdepak se touláš, ty naše živitelko?\nKdo nevěří na zázraky, ten nepoznal proměnu v mateřství. Já\njsem ovšem muž a my páni tvorstva nikdy neokusíme tyhle mateřské záležitosti, můžeme je jen pozorovat; a tak se dívám a smekám před silou lásky, která proměňuje srdce i životy všech tvorů, aby byl svět aspoň na chvíli krásnější.\nOsvícený rozum a probuzené svědomí\njsou naší nejvyšší autoritou,\nveškerá pravda a jen pravda je naší Biblí,\nvšichni dobří lidé jsou našimi svatými,\ncelá příroda je naším chrámem\na láska ideálem každodenního života.\nčasopis Obce unitářů v Plzni\nodpovědný redaktor: PhDr. Radovan Lovčí\nredakční rada: Mgr. Luděk Pivoňka, Libuše Volfová\nadresa: Obec unitářů v Plzni, Tomanova 3, 301 00 Plzeň\ntel: 377 44 26 38, e-mail: [email protected]\nKarel MAKOŇ - MYSTIKA I. Západní starověká tradice\nnesmějí, domnívají-li se, že mohou nějak přispět k všeobecnějšímu uklidnění a k nalezení oněch deseti spravedlivých, pro něž může být svět zachráněn před dalším zničením. Proto se namáhám i já se s...\nto proces probíhá takto: z centra veškerého bytí, které není součástí našeho časoprostorového kontinua (tj. z tzv. Věčnosti = singularity) jsou v určitých velmi dlouhých intervalech postupně vyzař...\nVestnik Duben 2016\nnejprve první rány krumpáči při stavbě kostela, a jak uvedeno na stránce sedmé, slavnost položení základního kamene se konala 25. října 1908. Zednické a nádenické práce byly zadány v roce 1912, a p...\ngolfových dědů. Trpké osudy těch, kteří před dávnými lety toužili po maličkosti – zažívat tak běžné věci, jaké zažíváme my. Místo toho bojovali s nástrahami až příliš zlé doby, v naději, že dobro p...\nJak vlastně elektronický školní sešit funguje? V aplikaci si uživatel může založit tolik sešitů, kolik jich potřebuje. Může si sem přidávat externí soubory, jako je například obrázek nebo video, up...\nTŽ-2014-2 - Unitaria.cz\nse opticky zdají blíž než v létě – velkou moc aktivovat v nás vědomí našeho přímého propojení s nekonečným vesmírným prostorem, a snadno tím vyvolává otázky po našem místě v něm. Kde jsme vlastně v...\nZnovu vytvořit celý obraz klíče a bránu odemknout. A v každé víře na světě, v každém poznání a v každém lidském srdci (děti a ženy nevyjímaje!) je skryto jako nejvzácnější semínko právě jeden ze st...\nSC06/1 - Náboženská společnost českých unitářů\nnabídkový katalog - eDen-X.cz\nleták o AC Vyškov - strana 2.cdr


Reinkarnace: Čeká nás další zrození? – EnigmaPlus.cz\n„Byl to hrozný pohled. Kamarád spadl vedle mě do zákopu, všude bylo jen bláto a krev. Nohu měl od stehna roztrhanou…“ Vyprávění válečného veterána má jedinou poskvrnku. Je mu teprve pět let. Všechny informace ale sedí do puntíku.\nNaposledy zavřete oči, poslední mělký nádech. O tom, co vás možná čeká hned po smrti, si můžete přečíst na stranách 4 až 6. Co je ale dál? Čeká nás věčný život v nebi, zatracení v pekle, nebo se dočkáme další šance a znovu se narodíme?\nKončí vše smrtí? Anebo se po nějakém čase narodíme znovu, v novém těle a obvykle i na jiném místě? Převtělení neboli reinkarnaci nahrává celá řada zaznamenaných případů, nad kterými zůstává rozum stát. Za jedním z těžko uvěřitelných svědectví se vydáváme do americké Pensylvánie (USA).\nV pěti si vzpomene…\nAmeričanka Carol Bowmanová (*1950) vydá roku 1997 knihu Minulé životy našich dětí. Z pultů knihkupectví zmizí takřka okamžitě. Carol nemusí pro inspiraci daleko. Vychází totiž z osobní zkušenosti. Její syn Chase si totiž v pěti letech vzpomene na svůj minulý život a šokuje celé okolí detailním vyprávěním o válečných hrůzách!\nOd plyšáků na frontu\nDo té doby poklidné dítko, které zajímají nanejvýš autíčka a plyšáci, najednou líčí příběhy plné krve, výbuchů a beznaděje. Dokáže popsat uniformy, zacházení se zbraněmi a dokonce i reálie místa, ve kterém údajně bojoval!\nRodiče jen krčí rameny. Válečnou literaturu doma nemají – ostatně, Chase přečte sotva své jméno – a nejsou si ani vědomi, že by chlapec kdykoliv zahlédl nějaký válečný dokument v televizi.\nPřevypráví týdny bojů\nUběhnou tři týdny. „To vyprávění bylo tak realistické. Žádné malé dítě by si tohle nedokázalo vymyslet. Převyprávěl nám celé měsíce bojů,“ vzpomíná Carol. Do hlavy se jí začíná vkrádat neodbytná myšlenka. „Říkala jsem si – co když je to pravda?“ Způsob, jak takovou domněnku ověřit, existuje asi jediný:\nZkontrolovat všechna fakta. Carol proto se synovými příběhy zamíří k historikům. Zapíše si naštěstí i důležité podrobnosti.\nDěti, které nejsou dětmi\nVeteráni i historici kývají souhlasně hlavami. Vyprávění sedí do puntíku. Jak mohl ale Chase takové podrobnosti znát? Carol se začne o podobné případy zajímat a zjistí, že v USA existují i další matky, které trápí podobné, velmi nestandardní dětské chování.\n„Nebylo to jen o vzpomínkách, ty děti se z ničeho nic začaly chovat tak dospěle, až vám šel mráz po zádech,“ líčí Carol. Je přesvědčená, že všechny tyto děti vyprávěly skutečné prožitky svého minulého života – a tudíž, že jde o důkaz reinkarnace.\nStačí se vypovídat\nJak ale dopadnou děti, ve kterých se probudí vzpomínky ostřílených vojáků nebo třeba zabitých žen? Odpověď nám prozradí opět Carol: „Ze svých traumat se, stejně jako Chase, po čase vypovídají. Za rok už ani nevědí, že se něco takového stalo, často si to vůbec nepamatují,“ vysvětluje.\nKdyž se Chase svěří se všemi temnými válečnými zážitky, začne být zase normálním malým klukem. A navíc mu zmizí jako mávnutím proutku ekzémy i astma!\nPřípad k neuvěření\nPřijde vám případ Carolinina syna takřka k neuvěření? Ještě kurióznější se odehraje v Indii minulého století! „Jmenuji se Suresh Varma,“ opakuje dospěle znějícím chraplavým hlasem pětiletý Titu. Z ničeho nic mu začne vadit, že je oslovován svým pravým jménem.\nA to není zdaleka vše. Nechce bydlet u svých rodičů a trvá na tom, že má vlastní dům – jen o 15 kilometrů dál!\nMusím za manželkou!\n„Musím jet, čeká na mě manželka, jmenuje se Uma,“ vysvětluje Titu zprvu trpělivě, po několika dnech již velmi zlostně. Otec už má synkových výstřelků plné zuby a raději ho ohne přes koleno. „Nejste moji rodiče!\nNechte mě jít!“ ječí během výprasku pětiletý hoch. Aby předešli dalším hysterickým scénám, u kterých se seběhne celá ves, rozhodnou se rodiče Tita do jeho fantazijního domu zavézt.\nProč jsi prodala auto?\nTitu vyskočí z auta a tvář se mu rozzáří štěstím. Neomylně zamíří rovnou do jednoho z domků. V něm sedí žena. Když ho rodiče konečně dostihnou, stojí Titu uprostřed místnosti a ječí na paní domu. „Jasně jsem ti říkal, že Fiata nemáš prodávat!“ Žena, celá v rozpacích z malého chlapce, se jmenuje Uma…\nTam, kde prošla kulka\n„Mého Sureshe zastřelili před šesti lety…“ líčí Uma rodičům Tita. Stále je v šoku. Když se zblízka podívá na hocha, málem vykřikne. „Podívejte se, tady,“ ukazuje na Titovo výrazné hnědé mateřské znaménko.\n„Přesně tam ho střelili!“ rozpláče se Uma. I tady ale živé vzpomínky brzy odezní a ze Sureshe Varmy v těle malého chlapce bude zase ten bezstarostný Titu…\n20 případů, které zamotají hlavu\nNevysvětlitelný Sureshův případ nedá vědcům spát. Kanadský psycholog Ian Stevenson (1918–2007) chce údajným reinkarnacím a podivným vzpomínkám dětí přijít na kloub. Podaří se mu vypátrat další podobné děti!\nPopíše je v knize Dvacet skutečných případů reinkarnace, která vyjde roku 1966. Sedm z nich se odehraje také v Indii, tři na Srí Lance, sedm u Eskymáků na Aljašce, jeden v Libanonu a dva v Brazílii.\nStará traumata nerezaví\n„Ty děti rozhodně nelhaly,“ míní doktor Stevenson poté, co si dá práci s ověřením všech výpovědí. Objeví mnoho shod. Většině dětem je ve chvíli, kdy se rozpovídají o těchto zážitcích, pět let. Obvykle jde o hrůzné zážitky, se kterými se je těžké vypořádat.\nA na 18 z 20 případů, které Stevenson zkoumá, najde stejně jako u Tita výrazné znaménko, defekt kůže či kosti právě v místě, kde došlo ke smrtelnému zranění! Podle psychologa Stevensona jde o nejprokazatelnější případy reinkarnace, jakých se nám může dostat.\nS tím by ale rozhodně nesouhlasila celá řada lidí – od mnohých vědců až po velkou část věřících lidí. Reinkarnace nemá totiž své místo v křesťanství, judaismu, ani islámu. Všechna tato náboženství vnímají život jako neopakovatelnou zkušenost.\nNaopak pro Indy Titův případ přílišným překvapením nebyl. Vždyť indická náboženství v čele s buddhismem berou převtělování za samozřejmost. Své místo měla víra ve zrození v novém těle i v Evropě – vždyť v ní věřili i keltští druidové.\nZpátky do masa!\nAsi první ucelené učení o reinkarnaci poskytne indický hinduismus, a to zhruba v době, kdy dokončuje antický básník Hésiodos svou Theogonii (O původu bohů). Bavíme se o době přibližně před 2700 lety! Hinduisté ale termín „reinkarnace“ tou dobou samozřejmě ještě neznají.\nVžije se až o celá staletí později. Jeho doslovný překlad z latiny nezní právě lahodně, ale výstižnost mu upřít nelze. Znamená „zpět do masa“.\nJe naše „já“ nesmrtelné?\nPokud by vás kořeny hinduistické nauky o převtělování zajímaly více, přečtěte si staroindické Upanišady. Jde o texty z let 800 až 400 před naším letopočtem a jsou součástí hinduistické kulturní tradice.\nDozvíte se, že každý člověk je takzvaným átmanem, tedy nesmrtelným já schopným převtělení, jakousi nadduší, která spěje ke spojení s kosmickým principem zvaným brahma.\nNikdy nevíš, jaké budou plody…\n„Jednej v souladu se svou vlastní dharmou (tedy způsobem bytí v harmonii) a nepochybuj. Máš možnost jednat správně, ale nikdy nevíš, jaké plody to ponese.“ To nám pro změnu, pokud jde o reinkarnaci, radí posvátná hinduistická kniha Bhagavadgíta, obsahující na 700 veršů v 18 kapitolách. Dokončena je přibližně kolem roku 200 před naším letopočtem.\nDobrá karma něco stojí\nCílíme-li na Indii a reinkarnaci, nesmíme vynechat slovíčko karma. Jde o indický zákon příčin a následků v podobě dlouhého řetězce neustálého převtělování do takřka libovolných schrán. Nejde ale o nekonečný cyklus.\nCílem je nirvána – osvobození od kolotoče života a smrti v podobě věčného klidu a konce neustálých reinkarnací.


Autoři hudebního projektu Small Island Big Song: Pohled na vybělené korály láme srdce - Novinky.cz\nNovinky.czKulturaAutoři hudebního projektu Small Island Big Song: Pohled na vybělené korály láme srdce\nBaoBao Chen na Colours of Ostrava. Foto: Tomáš S. Polívka\nAutoři hudebního projektu Small Island Big Song: Pohled na vybělené korály láme srdce\nProjekt Small Island Big Song propojuje písně domorodých národů šestnácti ostrovů v Pacifiku a Indickém oceánu. Stojí za ním australský hudební producent a filmový dokumentarista Tim Cole se svou tchajwanskou partnerkou a produkční projektu BaoBao Chen.\nTři roky cestovali po ostrovech, které spojují austronéské jazyky, a nahrávali tamní hudbu. Před třemi lety se s vybranými hudebníky vydali na koncertní turné. Projekt upozorňuje na vzrůstající rizika spojená s klimatickou změnou. Následující rozhovor s tvůrci, k němuž se připojila i umělkyně Alena Murang z Bornea, vznikl na festivalu Colours of Ostrava. Alena Murang je hráčkou na tradiční bornejský hudební nástroj zvaný sape.\nNa festivalu Colours of Ostrava jste se zdrželi po celou dobu jeho konání. Kromě koncertu jste se účastnili diskuzí a vedli hudební workshopy. Jak jste jej prožili?\nCole: Překonal mé očekávání i představivost. Nevnímal jsem ho jako běžný komerční festival, viděl jsem na něm mnoho občanské aktivity a pestrou kulturní směs. V jednom místě se koná zajímavá přednáška či diskuze, kousek vedle zní taneční elektronická hudba a za rohem hraje křehká akustická muzika. Festival jsem si zamiloval.\nChen: Přáli jsme si přijet už několik let, vlastně od roku 2015, kdy jsme potkali Zlatu Holušovou a další členy týmu na hudebním veletrhu Womex. V Ostravě jsme se od prvního okamžiku cítili velmi příjemně. Panovala tam úžasná energie, díky které se člověk cítil vítán. Úžasný je i areál. Proměna obrovských železáren v takové kulturní centrum je neuvěřitelná. Myslím, že to je krásný symbol přechodné doby, ve které se nacházíme. Ukazuje, že možné je cokoliv.\nMurang: Jako zástupkyně mladých původních obyvatel státu Sarwak v Malajsii jsem ráda, že jsem v České republice mohla představit naši kulturu. Nerada mluvím o její ochraně jako o snaze o zachování či konzervaci, protože podle mě je stále relevantní a živoucí.\nJe úžasné vystoupit s naší hudbou na festivalu, kde hrají The Cure či Florence and the Machine. Necítím tu rozdělení. Jsme tu přirozenou součástí programu. To mi pro tento festival připadá charakteristické a je to krásné.\nKoncert projektu Small Island Big Song v Ostravě.\nJak jste se stala součástí projektu Small Island Big Song?\nMurang: Tim a BaoBao k nám do vesnice přišli na konci roku 2017. Byla jsem jedna z posledních umělců, se kterými nahrávali. Museli podniknout docela náročnou cestu, pocházím ze samého srdce Bornea, z malé vesnice u řeky. Doprovázela jsem je pak do dalších čtyř vesnic, kde jsme nahrávali s dalšími hudebníky. Mám obrovskou radost, že si mě našli. Původně jsem studovala environmentální poradenství, ale nechtěla jsem se stát součástí korporátního světa. Srdce mě táhlo k umění a také k něčemu uchopitelnějšímu. Proto jsem na čas odjela studovat hudbu do Ameriky a našla jsem si cestu ke své tradiční kultuře.\nKdy vás napadlo propojit domorodou hudbu ostrovů Pacifiku a Indického oceánu?\nCole: Mám za sebou krásnou kariéru, která mě společně s BaoBao dovedla k práci s aboriginskými hudebníky. Jet do pouště a nahrávat s tradičními umělci byla ta nejuspokojivější práce, jakou jsme prožili. Cítili jsme, že jejich hudba překračuje jejich kulturu, že je v ní něco silně univerzálního. Navíc jsme viděli, v jak úzkém sepjetí s půdou ti lidé žijí.\nByl rok 2014 a vyšla pátá hodnotící zpráva Mezivládního panelu pro změnu klimatu. Po jejím přečtení jsme věděli, že chceme vytvořit projekt, který se bude věnovat problémům, o kterých se ve zprávě hovoří. Protože jsme byli dojatí australskou domorodou hudbou, došlo nám, že chceme pracovat právě s takovými emocemi. Začali jsme tedy v Austrálii a poté jsme se vydali na ostrovy v okolí.\nSmall Island Big Song na Colours of Ostrava.\nNahráváním v terénu jste strávili tři roky. Na jaké okamžiky vzpomínáte jako na nejsilnější?\nCole: Právě třeba na setkání s Alenou a její rodinou v Malajsii. Ve vesnici panovala krásná pospolitá atmosféra. Žijí v dlouhých domech, ve kterých je hodně společných prostorů. Hodně jsme s nimi tančili a zpívali. A bože, to vynikající jídlo! Kromě toho jsme prožili i okamžiky, které byly sice silné, ale smutným způsobem. To byly chvíle, kdy jsme na vlastní oči viděli, že na ostrovy klimatická změna opravdu citelně doléhá.\nČíst si o vybělování korálů je něco jiného než to vidět na vlastní oči. Takový pohled láme srdce. Stejně tak je to s vypálenými pralesy. Proto necítím náš projekt jako čistě hudební. Má i silné environmentální poselství.\nMurang: To se silně dotýká i mě. Naše hudba vychází z přírodního prostředí, je o řekách, stromech, zvířatech. Jiní hudebníci z projektu zpívají zase o oceánu a životu v něm. Právě tohle nás spojuje. Naši předkové neznali výškové budovy či technologie. Kultura nás všech je zrozená z přírody. Sledovat její zkázu je proto naprosto devastující.\nChen: Ráda vzpomínám na to, jak jsme s užším výběrem hudebníků loni poprvé vyjeli na cesty. Vyrazili jsme na hudební konferenci a festival SXSW South by South West v americkém Austinu. Tehdy se naši hudebníci poprvé setkali. Sedli jsme si do kruhu a zjistili, kolik mají doopravdy společného. Jsou si blízcí jazykově a samozřejmě i lidsky. Cítila jsem dojetí.\nChceme poukazovat na to, jak jsou si lidé blízcí a podobní. Nechceme hledat rozpory. Vždyť mezi některými ostrovy v minulosti ani nebyl oceán. Vzdálili se od sebe až časem. Hranice vznikly uměle.


Nealkoholické pivo a zdraví | Sportuj.com\nDomů Výživa Výživa, strava Nealkoholické pivo a zdraví\nNealkoholické pivo a zdraví\nPokud patříte mezi milovníky zlatavého moku a současně chcete udělat něco pro své pivo, možná vás napadlo nahradit klasické pivo za nealkoholické. Nabízí se ale otázka, je-li nealkoholické pivo opravdu zdravější a vhodnější alternativou.\nJistě si kladete otázku, jaký vliv má nealkoholické pivo na naše zdraví. Neustále slyšíme, jak jsme jako Češi největšími pijany piva a jak si tím škodíme. Pivo totiž skrývá hned několik problémů. Prvním je vysoká energetická hodnota, resp. vysoký obsah cukru, druhým pak obsah alkoholu. Alkohol zpomaluje činnost metabolismu, jelikož se musí zaobírat zpracováním alkoholu a na další látky už nemá sílu ani prostor. Z toho důvodu je klasické alkoholické pivo nevhodné například při dietách a nedoporučuje se ani během sportování, organismus by se měl totiž zabývat něčím jiným, než zpracováním alkoholu.\nNealkoholické pivo je ideální pro sportovce\nNealkoholické pivo je ideální variantou pro sportovce, kteří chtějí po nebo během výkonu dodat tělu dostatek energie a současně i blahodárné látky. Nealkoholické pivo totiž obsahuje jen minimální množství alkoholu, vitamínů má však přehršel. Z toho důvodu funguje jako iontový nápoj. Pokud by například cyklista během jízdy popíjel sladký nápoj, dodal by tělu jen cukry. U nealkoholického piva dodá vitamíny a minerály, které potřebuje.\nAlkoholické i nealkoholická piva obsahují především vitamíny ze skupiny B, která podporují centrální nervový systém a pomáhají při získávání energie. Příjem vitamínů ve formě piva je tak během sportu na místě. U běžného piva je problém právě v alkoholu, které zabraňuje dalším procesům. Pokud během sportování pijete nealko pivo, alkohol přijímáte jen v minimálním množství, na rozdíl od vitamínů a minerálů, které přijmete naplno a využijete jejich účinků.\nPři pití nealkoholického piva nezhubnete\nJe třeba říci, že nealkoholické pivo obsahuje stejně jako to alkoholické vysoké množství cukru. Z toho důvodu není vhodné popíjet jej při dietách a pokusech o redukci hmotnosti. Ačkoliv je díky absenci alkoholu zatížení menší, energie se přijímá stejně příliš mnoho. Nemluvě o to, že pivo ze své podstaty vyvolává chuť k jídlu a přímo vyzývá ke konzumaci tučných a energeticky náročných potravin.\nNealkoholické pivo je pro abstinující alkoholiky nevhodné\nMusíme dodat, že nealkoholické pivo není vhodné pro každého. Musíme si uvědomit, že ačkoliv je v něm obsaženo jen minimum alkoholu, přece v něm je. Z toho důvodu by se ani nealkoholického piva neměli dotknout abstinující alkoholici. I minimální množství alkoholu by mohlo způsobit lačnění a znamenalo by opětovný návrat k závislosti. Nealkoholické pivo není vhodné ani v kombinaci s některými léky a díky vysokému obsahu cukru není vhodné ani pro diabetiky. Ti musí sáhnout po dia pivu.\nAlkoholická i nealkoholická piva jsou obecně zdraví prospěšná, ta nealkoholická o něco více. Alkohol totiž zbytečně zatěžuje organismus. Pokud vám pivo chutná a současně chcete tělu dodat B vitamíny a minerály, sáhněte po nealkoholické verzi.\nJosef 31.1.2020 Na 15:28\ndiabetik a nealkoholické pivo je nevhodné a proč, čím zásadně škodí. Je možné za nějakých okolností a množství pít. Děkuji za radu.\nRadek Brázdil - 6.5.2015 0


Protest proti Fénixu před ambasádou v Berlíně – ANARCHIST BLACK CROSS (CZ)\nNa místě jeden z organizátorů přečetl v německém i českém jazyce projev. V něm nejprve vysvětlil, o co ve Fénixu jde a dal vše do kontextu anarchistických aktivit na území tzv. České republiky. Uvedl, že “Anarchistická scéna v ČR je politická síla, která se efektivně a soustavně staví solidárně. Zabývá se nejen antifašistickou a antirasistickou agendou, ale také se s akční platformou solidárních sítí věnuje projevům třídního boje proti praxi kapitalistického vykořisťování.”\nV závěru projevu místní anarchista dodal: “Přál bych si nyní zřetelně vyjádřit, že si vysoce vážíme praxe našich soudružek a soudruhů v České republice. Chceme v rámci našeho shromáždění říct naše hlasité díky za vaše odvážné činy. Vaše praxe je velice inspirativní a působivá. Ať žije solidarita a její zasazení do praktickych činů v každodennosti. Represe, která působí na celém světě nás nestaví ke zdi, ale motivuje nás k tomu, jít do solidární, emancipační ofenzivy s plným nasazením. My se zde dnes nechceme věnovat jen protestu, ale i oslavě odvahy k anarchistickému třídnímu boji.”\nProjev sklidil velký potlesk přítomných. Po kratší, hudbou vyplněné pauze následoval projev jednoho z obviněných v kauze Fénix 2. V úvodu zmínil, že Fénix není jediná represivní kampaň. Po celém světě je jich mnoho a je zřetelné, že represivní složky se organizují na mezinárodní úrovni. Naše sebeorganizace tedy musí mít také mezinárodní rozměr, aby byla dostatečně efektivní. V další části projevu bylo poukázáno na pokrytectví těch, kteří obviňují druhé z potlačování práv a svobod, přitom sami potlačují svobodu slova a projevu. Myšleno je stíhání v souvislosti se zveřejňováním komuniké SRB na internetu a distribucí anarchistických publikací. Stejně tak bylo zdůrazněno, že ačkoliv je v souvislosti s obviněnými používán termín terorismus, samotná operace Fénix je projevem státního terorismu. Jeho hlavním cílem není odsoudit několik anarchistů, ale represemi vytvářet atmosféru strachu ve společnosti a odrazovat tak ostatní od emancipačních aktivit. Řečník poukázal taktéž na podobnost způsobu, kterými jak totalitní, tak demokratické režimy potlačují svou opozici. Dodal, že není žádný protiklad mezi demokracií a totalitarismem. Jsou to jen dvě různé tváře, které nám může ukazovat globální diktatura kapitálu. V závěru bylo řečeno, že je nezbytné se nevyčerpat jen obranou před represemi. Energii je potřeba vložit také do konstruktivních projektů a ofenzivních akcí. A také je žádoucí si vzájemně pomáhat překonat stres, strach a pocity zoufalství spojené s represemi. To abychom si dokázali zachovat chuť k životu a dokázali si ho také užívat.\nDalší projev měla osoba z iniciativy na podporu Mumia Abu-Jamala. I tentokrát zazněla slova podpory stíhaným v kauze Fénix. Následovala pozvánka na protest před velvyslanectvím USA v Berlíně za okamžité propuštění Mumia Abu-Jamala. Tento novinář je uvězněn v americkém státě Pennsylvania více než 37 let. Od roku 1983 do roku 2011 byl uvěznen v samovazbě na cele smrti, protože předtím byl za pochybných okolností obviněn z vraždy policisty.\nNa protestu, který se konal hned po protestu proti Fénixu, se skandovalo “Svobodu pro Mumia Abu-Jamala – pryč s trestem smrti – všude!” Kvůli četným zdokumentovaným porušením zákona byla po mnoha masových protestech po celém světě pozastavena poprava Mumia Abu-Jamala. Nedávno měl Mumia 65. narozeniny a nyní se připravuje na nový proces.\nJeště před tím, než došlo k přesunu na tento protest, zazněl jeden spontánní projev v němčině, kdy řečník celkem podrobně popsal problémy v České republice a snahy anarchistického hnutí je řesit. Závěrem bylo řečeno, že tento protest proti Fénixu není rozhodně poslední. Další budou následovat.\nPosted in Akce, General, Zprávy.\nTagged with Berlín, Fénix II..\nBy abcnews\t– 2019/05/09\n« Fénix 2 u soudu: Den první 7. Anarchistický festival knihy 2019 »


Mexiko - Yucatán | Marek Bartík blog\nPublikováno Únor 16, 2015 Srpen 20, 2015 Od Marek Bartík\nV prosinci 2014 jsem se vypravil procestovat Střední Ameriku. V té době jsem studoval v Kostarice, tak jsem měl na takovou cestu už dávno políčeno. Jako pátá země bylo na seznamu Mexiko, kde jsem strávil 5 dní a to pouze na Yucatánu.\nPo Belize opět ve španělsky mluvící zemi. Na hranicích se mě úředník ptal, kde jsem se tak dobře naučil španělsky. Ale vzápětí mi opravil mé R v „Costa Rica“. Stefan ho ale pohotově uzemnil, že mám pravdu já. Očividně se cítil dost trapně. Jinak ale nejdůkladnější hraniční kontrola. Na prohlídku tělesných dutin však naštěstí nedošlo.\nNa hranicích nikdo a vše zavřené. Taxikáři, alias krysy, se nám snaží prodat pesos šíleně pod cenou. Proč? Gringo peníze tu prý nemají hodnotu. Haha.\nNajednou to tu vypadá nějak civilizovaně. Mexiko se mi začíná líbit! Mají tu dokonce i nádraží!\nBus pohodlný, ale cena 150 pesos. Hm, doprava tu bude asi dražší. To ale ještě nevím, že nazpátek zaplatím 300 pesos. Proč? Sezóna. Jo a v buse opět ta dementní klimatizace, děti kašlají, prosím řidiče, aby to vypl. Po pěti minutách to ale opět nahodil, předpisy.\nTuluum vypadá více turisticky, přesto nacházíme hostel za 4 USD. Hostel plný vyhulenců. Naštěstí vyhulenec byl i recepční a tak platíme méně.\nI v Mexiku pobíhá spousta těhotných mladých děvčat. Děti si hrají různě…\nVýborný hotdog za 16,- Kč? Pivní lahve 1.2 litru? To je ráj.\nTuluum měl být takovou atrakcí bokem, na chvilku. Ale byl naprosto úžasný! Skvělé a krásné ruiny. Kousek nádherné přírody a asi nejkrásnější pláž co jsem viděl. Jen začalo pršet, smůla. Taky jsme potkali skupinu Čechů s průvodcem a tak jsme tajně poslouchali a bavili se u toho španělsky, co že je to za divnej jazyk ta čeština.\nDále ukecáváme z 60 USD na 44 USD trip na Chichen Itzá, all-inclusive. Týpek se ale sekne v přepočtu z pesos a tak to máme ještě levnější. No jo, ráj.\nNejvíce jsem se těšil do Mexika na burrito. Ale když už jsem konečně našel místo, kde ho mají, tak to bylo nejhnusnější burrito v mém životě. A nejlepší? V Praze. Stejně tak jsem nejhnusnější Tamarindo pil přímo v Tamarindu… A guacamole? Nejlepší jsme si udělali sami v hostelu.\nZklamáni dáváme opět pivo a hotdogy. Bohužel u nás ale zastavuje policie a nutí nás pivo vylít. Bráníme se a chceme ho dopít, ale jim se to nelíbí. Třetí incident s policíí celkem. Držíme minutu ticha za padlé pivo. Tedy celých 5 vteřin, než se Majk zeptá, proč jsme tak zticha…\nDnes je den D, den kdy uvidím svůj první Div Světa. Tedy ten z novodobých divů. Bus vyjíždí o hodinu později. Hodinu, kterou nám poté berou při prohlídce divu. Areálem tedy jen běžíme. V běhu ale ještě stíhám fotit japonce.\nPyramida je super. Má ještě další pyramidu uvnitř sebe aniž by se nějak podpíraly navzájem. Je tu taky spousta akustických featur. Hodně si s tím ty májové vyhráli. Taky nás tu učí májské fráze, miluji Tě je něco šíleně dlouhého a nesmyslného. Být májem, tak se raději nezamiluji. Areál je celkově dost poddimenzovaný. Důvod? Rok 2012. Neúspěšná Apokalypsa jim zvedla návštěvnost asi o 500 %.\nI krteček se diví Divu Světa. Tenhle chlapík se mnou viděl už 8 zemí Světa. Což je o jednu víc než rajče které jsem si zapomněl v krosně.\nMístní si vymýšlení vlastní měnu – májský dolar. Ten je prý tak 25-36 USD, podle toho kolik dáme a jak jsme bílí. Nejdřív volají – triko za dolar, triko za dolar. Ale pak chtějí ten svůj vymyšlený, májský.\nSoučástí tripu je i free bufet. „Na Čechy“ sežereme co to jde, jdeme si i třikrát přidat. Vzápětí se málem topíme v Cenote – obrovská díra v hoře, zatopená vodou (ta naše měla 50m hloubku). Cenote jsou tu dost obvyklé. Lidé si na nich staví i domy. Takový bazén zní dost cool.\nPotkávám krásnou mexičanku a celou cestu s ní prokecám. Sbalil jsem takovou kočku s mojí španělštinou? To mi dělá dobře… Slečna je pravá mexičanka. Jídlo bez chilli ji přijde divné, pije spíš tvrdej a zásadně bez koly.\nPotkávám v obchodě baliče zboží bez ruky! Lidí bez končetin je ve Střední Americe spousta, ale tohle je extrém.\nNohy mám z celé cesty tak šíleně poštípané od komárů, že když v noci začne pršet, vystrčím je ze stanu, ať mi na ně prší.\nV Playa de Carmen jsou hostely dražší. Ale za 10 USD jsme tu našli skvělý hostel, s bazénem, kuchyní, celkově paráda.\nNa Mexiku nejvíc miluju jídlo. A ty ceny! Za 10 kč si dáváme výborné empanadas. Oproti Kostarice šílený rozdíl. Hlavně tu všude frčí street food. A ceny alkoholu? Super! Dokonce i importované zboží z USA je tu levnější než v USA. Vezu si odsud José Cuervo tequilu za 109 pesos. V porovnání s Kostarikou je 4x levnější. Jo, 4x…\nAle není to dokonalé. Ve Střední Americe moc nefrčí salámy, párky a jiné další uzeniny. Do špaget si kupujeme nejlevnější a přesto pro nás drahé párky. Chutnají jak svíčka. Nakonec to snědl chudák pes.\nPlaya de Carmen je jedna z turisticky nejnavštěvovanějších míst na Yucatánu. Proč? To netuším. Opravdu ošklivá pláž, všude řasy. Hnus. Ale ty holky!\nHolky tu jsou tak pěkný, že je musejí hlídat. Že tu práci ale dělají dobře, co?!\nRáno ke snídani „Sněz kolik chceš“. V Mexiku asi nejsou zvyklí na Čechy. A určitě ne na 6 Čechů. Sám jsem snědl 8 toastů, několik vajec a půl sklenice marmelády. No co, bylo to zadarmo.\nMexiko se mi moc líbilo. Škoda, že jsem neměl víc peněz na procestování celého Mexika. Taky to bylo kvůli cenám za transport nejdražší část celého výletu. Stejně jsme si ale vystačili s 30 USD na den. Cena jídla to zase vybalancuje.\nPo měsíci skvělého cestování přišel čas se s bandou rozloučit. Oni už letěli „domů“ a mě samotného čekal ještě Honduras, země s největším počtem vražd na počet obyvatel.\nLíbil se vám článek? Máte otázky? Rád s čímkoliv pomůžu, na vše odpovím. Budu rád za jakýkoliv feedback.\nRubrikyCestování, Latinská Amerika Štítkycestování, mexiko\n3 odpovědi na “Mexiko – Yucatán”\nÚnor 27, 2015 (1:58 pm)\nDobrý den, na Vašich stránkách (https://yahoodka.cz/) jsem nikde nenalezla Váš kontakt. Obsah blogu se mi velice líbí a chtěla jsem Vás kontaktovat ohledně nabídky spolupráce s druhým největším internetovým knihkupectvím Megaknihy.cz. Pokud to bude jen trochu možné, napište mi, prosím, na [email protected]. Do předmětu uveďte název Vašeho blogu. Těším se na spolupráci, Pavlína Veselá\nČerven 21, 2015 (1:43 pm)\nAhoj, dorej článek. Chystáme se do Mexika na Yucatán, který bychom rádi procestovali. Jaký způsob cesty bys doporučil? Zvažujeme busy nebo pronájem auta, co vyjde podle Tebe levněji a případně i bezpečněji? Díky K.\nMarek Bartík napsal:\nČerven 21, 2015 (8:19 pm)\nAhoj, děkuji za komentář. Autobusy určitě doporučím, jsou celkem levné a určitě bezpečné. Jsou trochu dražší než zbytek Střední Ameriky, ale pořád levnější jak u nás v Evropě. Dálkové busy mají skoro vždy klimatizaci, což já osobně nesnáším. Nevím co máte v plánu, já jel od hranic s Belize (Chetumal) do Tuluum, Playa Carmen. Jezdí to i přes noc, protože je to dost daleko. V Tuluum jsem bral tour do Chichen Itzá, se zastávkou v cenote a Valladolid. Vyšlo to levněji než tour plánovat sám. Stačí vždy jen vysmlouvat dobrou cenu.\nPředchozí příspěvekPředchozí Belize\nNásledující příspěvekNásledující Kostarika – Na kole na Irazú a zase dolů