Kázání 5. února 2012\n138, 642, 632, 483, 675, 685\nMilí bratři a sestry, tento text vznikl někdy kolem roku 64 po Kristu a četl se zejména ve sborech v Malé Asii, tedy v oblasti dnešního Turecka. Se zvláštním zaujetím mu naslouchali především ti, kteří se dali právě pokřtít. Uslyšeli o Kristu, rozhodli se spojit s ním svůj život, nést dál jeho jméno, a to i za cenu, že budou pronásledováni – a třeba i vydáni na pospas lvům. Věděli, že křest za to stojí. Poznali, že Ježíš je dobrý Pán, slyšeli evangelium o odpuštění hříchů a chtěli začít nový život. Proto jsou také v epištole oslovováni jako novorozené děti. Pro mnohé z nich ovšem křtem neskončil pouze starý život, ale brzy po tom i ten nový, protože právě v roce 64 po Kristu dochází k velkému pronásledování křesťanů císařem Neronem.\nMy dnes nemáme v cestě takovéto překážky a možná i proto je křest někdy spíš otázkou tradice nebo jakéhosi „jištění“, kdyby na tom přece jenom něco bylo. Rozhodně si málokdo z nás pamatuje datum, kdy byl pokřtěn, jako začátek nového života. Snad v případě křtu dospělých je to běžnější. A přesto je to snad ten nejdůležitější okamžik našeho života. Vždyť víme, že kdo uvěří a pokřtí se, bude spasen. Křest je prostředek ke spasení. Proto ho také byli zřejmě maloasijští křesťané ochotni přijmout i navzdory obrovskému riziku, které tím podstupovali. Vždyť se přiznávali k tomu, který může nejen tělo, ale i duši zatratit.\nVe křtu byl každý z nás osloven a přijat osobně. Právě ty jsi můj, říká Pán Ježíš. Právě tobě patří moje odpuštění, moje smilování i moje vzkříšení. Pro tebe jsem zemřel – tak jako ty teď symbolicky umíráš ve vodě křtu. Toto spojení, sjednocení s Kristem, které nezruší nikdo a nic, je obrovským bohatstvím víry, které nám nikdo nemůže vzít. Křest jako pečeť Kristovy lásky na nás zůstává od kolébky – jestliže jsme byli pokřtěni jako děti – až do rakve. A vlastně ještě dál. Křest je pečeť, kterou ani smrt nesmaže. To je první aspekt, první stránka křtu. Každý jednotlivě je volán a každý sám za sebe má říci: „Ano, já jsem tu a chci ti, Kriste, patřit.“\nA tak je člověk osobně přijat. Ale nezůstává ve vzduchoprázdnu Křtem vstupuje do církve. Stává se členem společenství, součástí domu, který je budován k Boží slávě. Být křesťanem znamená mít své pevné místo i v pozemské církvi. Křesťan je bytostí s nohama na zemi – nikoli jen s hlavou v oblacích. A zvláště tuto druhou stránku, tento druhý důsledek kitu apoštol novopečeným křesťanům vysvětluje. Co pro mě církev znamená? Jaký k ní mám vztah? Co od ní očekávám a co jí dávám?\nKdyž se někoho zeptáte, co čeká od církve, většinou se hned začne hájit, že nemá čas chodit do kostela. Lidé podvědomě tuší, že účast na společných bohoslužbách je něčím správným. Možná jim ani tak nejde o to, že jsou společné, ale cítí, že je to povinnost člena církve. A víte, jak lidé chápou otázku „co církvi dávám?“ Myslí samozřejmě jen na peníze Ale manželství taky není v pořádku tam, kde muž dává ženě jen peníze a nežije s ní. Důležité je být spolu! Dávat si vzájemně důvěru, mluvit spolu, povzbuzovat se, snášet spolu starosti a sdílet se o radosti. Tak nějak má vypadat i „dávání' v církvi.\nDnešní text říká nám, pokřtěným – mějte jako děti touhu po nefalšovaném duchovním mléku, abyste jím rostli. Nemluvňátka si dovedou svou porci vykřičet. Mají touhu, mají dravost, chtějí růst. Můžeme to my říci o své víře? Můžeme říci, že jsme po duchovní stránce od své konfirmace vyrostli? Ti, kdo se nesytí, zůstávají zakrnělými nemluvňaty. Návod k tomu, jak růst, podává apoštol hned v další větě: „Přicházejte k němu, kameni živému, jenž od lidí byl zavržen, ale před Bohem je vyvolený a vzácný.„\nNově pokřtěným, stejně jako starým otrkaným křtěncům, je třeba stále připomínat: „Přicházejte!“ Kdybychom byli v bombardované zemi odkázáni jen na balíčky s potravinami, které jsou přiváženy v pravidelných časech, nezmeškali bychom. Věděli bychom, že teď jde o to, abychom se nasytili, a všechno ostatní by muselo jít stranou. Když se někdo vymlouvá, že nemá čas přijít do shromáždění, je to nesmysl. Je to, jakoby hladový člověk říkal: nemám čas se najíst. A ani ten, kdo občas přijde, nají se a pak zase týdny hladoví, mnoho neporoste. Kdo chce ve víře růst, potřebuje pravidelné dávky Božího slova.\nPřicházejte k němu – kameni živému. Jdeme k Ježíši a ejhle, nejsme tu sami. Možná je to pro někoho nemilé překvapení, ale privátní, soukromá křesťanská existence je nesmysl. Bůh nechce zbožné jednotlivce, on chce církev, společenství. Chce mít svůj svatý lid. Tak jako si kdysi vyvolil Izrael, vyvoluje skrze Krista nový svatý lid. Víra v Ježíše je osobním vztahem, ale k tomuto vztahu dochází v církvi, nikoli mimo ni nebo bez ní. A tím, že nás Kristus spojuje se sebou samým, spojuje nás zároveň s dalšími, kteří mu patří.\nPřicházejte k němu – kameni živému. Přijít do kostela neznamená jít si popovídat se známými. Mnoha lidem to tak připadá. Ten, kdo do vztahu s Kristem nevstoupil, těžko chápe, že církev nespojuje přátelství ani sympatie ani společný koníček. Církev buduje sám Kristus: „Jsme jedním Duchem pokřtěni v jedno tělo,“ říká apoštol na jiném místě. Tady mluví o církvi jako o duchovní stavbě, o domě, kde základní, nejdůležitější kámen je už položen – je to Kristus sám. Tím, že přicházíme k tomuto živému kameni, přestáváme být mrtvými kameny, které bez užitku leží anebo překážejí, a stáváme se užitečnou součástí stavby. Jen ve vazbě s ostatními kameny má každý stavební kámen svůj smysl. Jeden kámen, byť dokonale opracovaný, neznamená nic. Ve spojení s ostatními však dostává třeba omezenou, ale nezastupitelnou funkci a tím i hodnotu.\nKaždý kámen uvnitř stavby nese a je nesen, drží a je držen. Moje křesťanství potřebuje druhé lidi. Kde bych byl se svou vírou, kdyby mi ji druzí lidé nezprostředkovali, nevysvětlovali, nechránili ji, nenesli mě v pokušeních, nemodlili se za mě? Ale i já jsem takový kámen, který pomáhá nést ostatní. Druzí mne potřebují, nesmím jim zůstat dlužný. Nesmím svým spolubratřím a spolusestrám zůstat dlužný návštěvu shromáždění. Už jen má přítomnost povzbudí jejich víru. Tam, kde tuto vzájemnou odpovědnost za druhé necítíme, není s církví něco v pořádku. Znovu opakuji: Bůh nechce sbírku zbožných jednotlivců, ale společenství svatých. Vy buďte živými kameny, z nichž se staví duchovní dům, abyste byli svatým kněžstvem a přinášeli duchovní oběti!\nMy evangelíci nemáme svaté, my jsme církví svatých. Možná se vám to zdá nadsazené, ale to jen proto, že nebereme dost vážné své vyvolení. Izraelci se vůbec nebránili označení, že jsou svatý lid. Bez zásluhy, z Boží milosti, ale přesto vyvolení, určení ke zvláštnímu úkolu. Z toho nepřehledného množství lidí vyvolení a postavení do zvláštního vztahu k Bohu. To specificky kněžské je, že máme výsadu přibližovat se k Bohu. Smíme za celý svět konat bohoslužbu. Každý se neumí modlit. Jestliže my to umíme, máme to dělat i pro druhé a za druhé! Účast na bohoslužbách, to znamená mít u Boha audienci, objevit se před ním Jistě sami kvůli sobě, ale také zástupně za druhé a pro druhé. A ty duchovní oběti jsou oběti chval, vyznávání Božího jména, činění dobra a štědrost.\nV církvi je něco, co jinde není: Bůh sám se zde nabízí ve svátostech a ve společenství bratří a sester. Proto je také církev předmětem víry. V Apoštolském vyznání říkáme: „Věřím v Ducha svatého a svatou církev obecnou.“ Milí bratři a sestry, jestliže se scházíme jako pokřtění lidé, jako křesťané, znamená to mnohá privilegia, ale také velkou odpovědnost. Musíme znovu a znovu přicházet ke kameni živému, ke Kristu, k základu našeho života, abychom byli schopni plnit úkol, který nám byl uložen: být svatým kněžstvem. Nejsme tu jen pro vlastní spásu. Jsme tu i pro druhé lidi a k oslavě Boží. Musíme se živit Božím slovem, abychom rostli a abychom se místo živých kamenů, z nichž se staví duchovní dům, nestali mrtvými kameny, které se jen nesmyslně povalují a překážejí.\nBohoslužby vedl Pavel Novotný,\nautorkou textu kázání je Ester Čašková


Nejvíc neuvěřitelné příhody z mládí (1) - Janek Gant\nNejvíc neuvěřitelné příhody z mládí (1)\nPokusy s hmyzíma letadýlkama\nLéto je konečně tady, maturita zdárně za mnou (byť teda to žádnej zázrak nebyl), přijetí na vejšku v kapse, brigáda na rybízu až začátkem července, takže víc jak měsíc volna před sebou. A do toho se ozval Kaktus, že musí rodičům hlídat chatu v Lužickejch horách. Takže slovo dalo slovo, zavolal jsem Djaboj a Pesantoj, že tam jedem. To by mě nenapadlo, jakou aktivitou se tam na tři dny zabavíme…\nÚtrapy cesty do Lužickejch hor\nCesta na plečce\nJeště ten den jsem sbalil a nafoukal kolo. Druhej den dopoledne jsme s Djabou vyrazili ze Smržovky. Pesant jel od Turnova, měl to vzít skrz bejvalej vojenskej prostor přes Ralsko a dojet až tam. Jízda se nevobešla bez komplikací. Horáka jsem měl v tu dobu nepojízdnýho, protože jak jsem předtím boural a udělal z předního kola osmičku, ještě jsem neměl prachy na novej ráfek a výplet.\nNezbylo, než vzít plečku, což byl Favorit po fotroj, kterej brzdil jenom tak, aby se neřeklo a hlavně nefungovala vůbec přezazovačka. Přesmykač teda jo, takže jsem si moh vybrat mezi větším a menším tácem, ovšem vzádu byl řetěz stejně furt na nejmenším kolečku. Spravovat to nemělo moc cenu. A hlavně jsem spolíhal na klipsny, kterýma to když tak vytáhnu.\nTak jsme vyjeli. Ze začátku to šlo docela dobře, protože až do Liberce je to víceméně z kopce. Potom však přišel velkej test – Ještědskej hřeben. No to byl masakr! Samozřejmě přehodit na malej tác skoro vůbec nepomohlo. To jsem litoval, že se ten řetěz nezaseknul na kolečku nejvyšším. Rval jsem to nahoru tou silnicí a připadal jsem si jak Přemysl oráč zapřáhnutej do pluhu bez volů. Dal jsem to tak do půlky toho nekonečnýho kopce, pak to už nešlo, tak jsem si řek, že kolo potlačim.\nJenomže jsem si neuvědomil, že jsem si předtim pořádně utáh klipsny, aby mi pomáhaly. Honem jsem si povolil levou klipsnu, kterou jsem měl blíž k ruce. Jenomže jak na sviňu jsem se začal s kolem pomalu naklánět zrovna na druhou stranu. A už mi bylo jasný, že neudělám nic. Svalil jsem se tam jak snop obilí a rovnou do příkopa, kde byly kopřivy. Lehnul jsem tam, hlavu dole, kolo nade mnou, pravá noha pod kolem zaklíněná v tý klipsně. Djaba z toho měl samozřejmě prdel, namísto aby mi pomoh, stál tam nade mnou a chechtal se. Nakonec se mi podařilo horko těžko dostat k tý klipsně a povolit ji, abych vytáh nohu. Pak jsem musel ještě víc do toho příkopa do kopřiv a na dno, kde bylo pochopitelně bahno. Vyhrabal jsem se z toho, popálenej vod kopřiv, zamazanej xicht od bahna a nasranej. A to byl teprve začátek.\nPak jsem musel kolo tlačit pěšky až do toho sedla nahoře. Na druhou stranu dolu jsem radši brzdil hnedka zkraje, protože mi bylo jasný, že jak se mi to rozjede, už to neubrzdím vůbec. Ve finále jsem musel dát nohu dolu a brzdit ještě podrážkou. Naštěstí už jsem si nechal klipsny povolený, to už jsem byl poučenej. Djaba se mi pochopitelně vysmál a rozjel se dolů rychle.\nNa Djabu došlo\nNo a sjíždím pomalu z kopce, byly tam takový esíčka a celkem dobře vidět, kolik nás toho čeká ještě dolů. A najednou slyším rachot, jako kdyby z náklaďáku popadaly na silnici klacky. Kouknu dolu a tam asi o dvě zatáčky níž uprostřed silnice kolo a před nim Djaba rozplácnutej jak žába. Nejdřiv mě napadlo, že to neubrzdil v zatáčce. Jenomže to nedávalo žádnej smysl, protože se vymáznul zrovna přesně mezi zatáčkama na rovnym a klidnym úseku. Dojel jsem pomalu tam, Djaba se už mezitím posbíral, kolo taky. Kolu nic zřejmě nebylo, Djaba trochu odřenej, ale asi nic hroznýho. A kupodivu tam běhal po silnici a cosi hledal.\n„Co hledáš, vole?“\n„Koukej po baterce do mobilu.“ Houknul na mě nasraně.\nKonečně mi to došlo. Ten blbec zřejmě dostal esemesku a nenapadlo ho nic lepšího, než si ji zrovna přečíst, tak se tam vymajznul. Nakonec jsme všecky součástky mobilu posbírali, Djaba to poskládal a mohlo se jet dál.\nDo Kaktusovy chaty jsme dorazili až v pozdním odpoledni, Djaba sedřenej a potlučenej, já utahanej jak dělník z doků po 12hodinový šichtě. Kupodivu tam nebyl ještě Pesant, i dyž to měl vo něco blíž. Dorazil až skoro se setměním.\nUkázalo se, že v tom Ralsku zabloudil, motal se tam v kruhu a vždycky dojel do ňáký slepý uličky, která končila lomem. Nakonec se odtamtud ňák vyštrachal, ovšem došla mu voda a tak se tam v tý výhni táh jak soumar. Hospoda žádná, studánka žádná, dokonce i potoky vyschlý. Na první hospodu narazil až v podhůří Lužickejch hor. To už byl skoro chcíplej žízní. Pak ještě chvíli bloudil po těch horách, protože mu to asi už z toho horka nemyslelo a tři píva vypitý na ex tomu taky moc nepomohly. Kaktus nad náma jenom kroutil hlavou.\nPatentní nápad na hmyzí letadýlka\nMuší průzkumná letadla\nDruhej den jsme měli takovej odpočinkovej a jenom jsme se procházeli po okolí. Byla to taková vesnička, spíš polosamota, ty chaty tam jsou roztroušený jenom sem tam. A jak jsme se odpodledne už trochu zotavili, začali jsme vymejšlet různý kravský nápady. Už nevím, kdo to byl, myslím, že Pesant, že si uděláme hmyzí letadýlka. V tý chatě totiž bylo strašnejch much.\nOkamžitě jsme se pro ten nápad nadchli. Mouchy nebyl problém pochytat, byly všude, hlavně na voknech. Peasant udělal letadýlko ze sirek, slepil dvě k sobě herkulesem, akorát se musel vyvážit předek, aby to zadní část letadla netáhla dólu. To jsme vyřešili měděným drátkem.\nJenomže mouchy tam přilepit byl nadlidskej úkon. Ty mrchy byly hrozně bojovný, jaks je vzal mezi prsty, snažily se ze všech sil vykroutit, takže buťto se vyškubly a ulítly, nebos je tím sevřením tak poškodil, že už nebyly schopný letu, a to nebylo žádoucí. Byl to Kaktus, kdo přišel se zlepšovákem: mouchy jsme naházeli do zavařovací sklenice a šup s nima na půl hodiny do mrazáku. Po vytažení nekladly absolutně žádnej odpor a krásně jsme je pomocí pinzety přilepili na jednotlivý křídla i do středu kříže letounu. Chvíli to vypadalo, že jsme to s tím mrazákem přehnali, a že už se nevzpamatujou. Jenže na sluníčku se zase krásně zmátořily a začly mávat křidýlkama.\nJenže ouha, letadlo ne a ne se odlepit od země. Prostě bylo na ně moc těžký. Kaktus nelenil, vytáh čtvrtky papíru a už jsme z nich vesele stříhali letadla. Museli jsme semozřejmě nachytat novou várku much. Než jsme to vychytali, byla už hluboká noc a mouchám už se moc lítat nechtělo. Nejaktivnější byly dopoledne a v poledne, jak jsme vysledovali. Tak jsme šli chrápat.\nUsnout nám samým vzrušením skoro nešlo, nemohli jsme dočkat ráno, až uděláme vostrý starty. Druhej den dopoledne jsme se po krátký snídani pustili nedočkavě do práce. Letouny už jsme měli poměrně vychytaný, co do vyvážení a promyšlenosti umístění much. A mohli jsme se pustit do závodů.\nSoutěžilo se především v tom, čí letadýlko se udrží ve vzduchu nejdýl. Největší problém byl v koordinaci. Když jedna moucha táhla a ostatní byly lemry, letadlo šlo furt k jedný straně a brzy i k zemi. Takže to bylo i o náhodě, jak sis sestavil tým. Když se podařilo se letounu vznýst, měřili jsme čas na stopkách. V jednu chvíli dokonce kroužily ve vzduchu všechny čtyři. Jenomže většinou se ty mouchy rychle unavily a let netrval dýl jak několik 20 sekund a pak letadlo muselo nouzově přistát.\nPřekvapivě solidního výsledku dosáhl Djaba se svým prototypem létajícího talíře, kde měl po celym obvodu koutouče (uprostřed prázdnýho) nalepený mouchy hlavičkama směrem ven. Talíř se vydržel vznášet bezmála dvě minuty. Jenže toho jsme diskvalifikovali, protože nesplnil zadání, že to musí bejt letadlo.\nKamaráde, celej den jsme tím strávili. Skoro jsme zapomněli žrát a prakticky vůbec jsme nechlastali, i dyž jsme měli ledničku narvanou lahváčema. Nachytali jsme desítky až stovky much. Museli jsme je ve finále shánět i v komoře v podkroví. Zdejší populace much byla výrazně zdecimovaná. Ve finále nás to přece jen přestalo bavit a už to vypadalo, že druhej den pojedeme na kolo.\nJenže Djaba přišel se zlepšovákem. Mouchy jsou na hovno, musíme nasadit silnější kalibr! A vydali jsme se chytat vosy.\nKlika byla, že přímo na zahradě byla hruška. A samozřejmě jak ty hrušky padaly, tak byly obsypaný vosama. Jen jsme museli vymyslet technologii lovu. Ale v zásadě to nebylo nic složitýho. Stačilo přiklopit hrušku s vosou zavařovací sklenicí. Ta se lekla a vzlítla, načež jsem nadzvednul sklenici, zespodu zadělal víčkem a šup s ní do mrazáku.\nZa chvíli byl mrazák plnej sklenic, že už se tam nic nevešlo. Vyřešili jsme to opět šalamounsky: po chvíli, když se už vosy přestaly hejbat, přesypávali jsme je do velký sklenice od okurek. Tím jsme získali místo i sklenice pro čerstvý vosy. Pak jsme se pustili do výroby letounů. Tam už nebyl problém použít i sirky, vosy by to měly v pohodě unýst a s letounem vzlítnout.\nVosy skutečně nezklamaly. Vytvořili jsme celou vosí stíhací letku a stíhačky pomalovali v barvách Osy i Spojenců. Každej jsme dali dohromady celou svou letku. Vosy jsme na chvíli dali odpočinout k ledu a šli jsme se navečeřet. A pak, protože už byla skoro tma, jsme dostali nápad na co nejlepší efekt.\nVosí letku jsme vyndali z mrazáku, rozestavěli na stůl jako na letiště. A pak jsme nechali svítit jenom hlavní lustr, jinak jsme všechno zhasli. Chvíli jsme počkali, až se vosy trochu zmátořej. A první letadýlka už startovaly. Pravda, některý měly tendenci spadnout ze stolu na zem. Pak se však vzpamatovaly a už kroužily. A pochopitelně je to táhlo k tomu světlu, takže tam jednu chvíli okolo lustru kroužilo dokonce sedm stíhaček. Vosy tam kroužily a ten bzukot křídel, to bylo jak když letí letka Messerschnittů. To byla prdel. Pochopitelně, vydržely to tak maximálně dvě minuty, pak to bylo jak když je sestřelí, většinou šly v piruetách po čumáku dolů. To bylo úžasný, normálně jak ve válce.\nJenže nám to nestačilo a chtěli jsme to dotáhnout k dokonalosti. Rozhodli jsme se postavit letku sršních bombardérů. To už bylo obtížnější. Pro sršně jsme museli asi tři km daleko. Měli báň v kůlně u jedný lufťácký chalupy. A z takový půdičky vylítávaly ven a daly se tak chytat zvenku zezaplotu, ani jsme nemuseli lízt dovnitř na jejich pozemek.\nJenže chytej si sršně do ruky! Ani naše oblíbený zavařovačky nepřipadaly do úvahy. Já jsem vymyslel, že musíme udělat pořádnou lapací síť. K tomuto účelu jsme použili jednu prastarou tenisovou raketu, kterou měl Kaktus v kůlně. Sice něco mektal, že by se ještě s ní dalo hrát, ale nedbali jsme na něj a nožem jsme vyřízli výplet. Pak jsme uďáli síťku ze starý punčochy, tu jsme přidrátovali po obvodu.\nA šlo se na sršně. Jak ňáká vylítávala z díry, hned jsme ji lapli. Po pár pokusech už to šlo dobře. Problém byla trochu následná manipulace s něma. Kaktus si vzal starý palčáky. S něma tu sršeň přidržel a následně šoup do připravený zavařovačky. Jenže to se ukázalo jako neefektivní, protože v tom měl hovno cit a sršeň se většinou vykroutila. Pak se jedný sršni podařilo tim dlouhym žihadlem ďobnout Kaktusa i skrz palčák do prstu. Ten tam začal poskakovat a řvát, že se na to může vysrat.\nNaštěstí Pesant uďál zlepšovák: Doběh nazpátek na chalupu a z velký čtvrtky papíru slepil trychtýř s malou dírou na konci. Ten se nasadil pomocí měděnýho drátku na obruč tý rakety a užší část do sklenice, zatímco Kaktus se snažil vypudit sršeň z tý punčochy. To docela fungovalo. Pochopitelně, problém byl v logistice, protože bylo málo sklenic, tak jsme vždycky dva chytali sršně a zbylí dva představovali rychlou spojku, která běhala se sklenicema vždycky po jedný sršni (strkat jich víc do jedný sklenice bylo moc riskantní) a ukládali je do mrazáku, zatímco nazpátek přinášeli prázdný zavařovačky.\nKdyž jsme měli nachytáno, vrátili jsme se domů, utahaný víc jak z celodenní projížďky na kole. A šli jsme se nažrat. Po obědě jsme si trochu dáchli a pak jsme se pustili do výroby těch bombardérů. Docela jsme si s tím vyhráli. Následně jsme vytáhli sršně a pinzetou jsme je zase vteřinovým lepidlem lepili na ty letadýlka.\nTrochu se to vymklo z ruky\nJenže poněkud jsme ty sršně podcenili. Voni ty mrchy totiž maj ukrutnou sílu. Ta jedna se utrhla a Djabu bodla rovnou do xichtu. A najednou nám tam kroužilo po místnosti tři nasraný sršně, a měli jsme co dělat, abysme je zas pochytali. Djaba strašně řval, načež svůj pečlivě vyrobenej bombardér mrsknul na podlahu a začal po něm zuřivě dupat. Rozhodně nechtěl v budování letky pokračovat.\nMy jsme se na to taky vysrali a zbytek sršní radši na zahradě zas vyklopili. Djabovi natek xicht jak kopací balón, přecházel všema barvama. Na jedno voko neviděl vůbec, a na to druhý jenom trochu.\nPak už jsme se teda věnovali bezpečnějším koníčkům, hlavně jsme tam po vokolí jezdili na kolech. Pesant z nás čtyřech měl nejvíc socialistický smýšlení, tak navrhnul, že si budeme kola losovat. Šlo hlavně o tu moji plečku s tím jedním nejtěžším převodem. Všem se to líbilo krom Djaby, ale toho jsme přehlasovali. Taky si hned toho černýho Petra hned vytáhnul. To měl za to, jak se mi předtím posmíval.\nDalší část pobytu už proběhla celkem poklidně. Dobrodružství mě čekalo zase až při návratu, když mi, jak jsem strašně do kopce zabral, prask řetěz a švihnul Djabu jedoucího za mnou přes stehno. Následně jsem kopec na Ještěd musel vytlačit a cestou dolů jsem definitivně při brždění nohou prošoupal pravou podrážku. Ve finále jsem se vrátil z Liberce vlakem a kolo jsem tam nechal vopřený vo plot.\nProhlédněte si mou knihu.\nVloženo25.7.2021 — 12:24\nDalší Nejvíc neuvěřitelné příhody z mládí (2)\nNejvíc neuvěřitelné příhody z mládí (2) - Janek Gant


Semestrální kurz: Data mining -\nJste analytik, řešitel dataminingových projektů, pracovník marketingu, IT specialista nebo se zkrátka chcete jen hlouběji seznámit s praktickou aplikací dataminingových metod a postupů? Pak je tento kurz přesně pro vás.\nU nás se během 14 půldenních lekcí naučíte:\nSamostatně naplánovat dataminingový projekt a připravit data z různých datových zdrojů.\nVybudovat predikční model a nasadit řešení do praxe.\nStanete se středně pokročilým uživatelem softwaru IBM SPSS Modeler.\nVyučování probíhá v našich učebnách, ale možnost absolvovat i ONLINE.\n7. 10. 2021 - 27. 1. 2022\n(9:00 - 12:30 hod.)\nmožnost zařízení ubytování nebo se účastnit online\nPOPIS POSTUPU A OBSAHU\nkaždý účastník kurzu má při výuce k dispozici vlastní notebook\nv průběhu kurzu můžete diskutovat i své vlastní analytické úlohy\nvýuka probíhá na SW IBM SPSS Statistics či IBM SPSS Modeler\nMgr. Ondřej Háva, Ph.D.lektor, analytik a odborný konzultant


Jak pěstovat celer | aBydleni.cz\nStěhování bez stresu, s chytrými tipy i úsměvem\nCeler ve zkratce\nMiřík celer neboli Miřík vonný, anebo také Apium graveolens. Jemně aromatická a velmi zdravá kořenová zelenina prospěšná pro činnost našeho organismu. Celer se dá konzumovat syrový nebo v různých zajímavých tepelných úpravách.\nPěstují se 3 druhy celeru:\nJe třeba myslet na to, že má celer velmi dlouhou vegetační dobu. Semena celeru mají dlouhou klíčivost, kterou si udrží po dobu 3 až 5 let. Tato semena se vysévají v únoru a nejpozději v březnu. Klíčí 2 až 3 týdny při teplotě 15 až 20 °C. Pro předpěstování až do doby výsadby je vhodné použít skleník nebo zimní zahradu s dostatkem světla, s teplotami nad 10 °C. Tato teplota by neměla pod 10 °C nikdy klesnout.\nPřepichování sazenic celeru\nJakmile semena vzejdou, nesmíme nechat rostlinky přeschnout. Malé semenáčky celeru jsou velmi drobné a choulostivé. První přepichování se provádíme ve sponu 3 x 2 cm a rostlinky musíme nejprve nechat zesílit, než je dáme ven. Silnější sazenice, které již mají pravé listy, přesazujeme do malých květináčů. Kořínky při tom vždy zakracujeme o 1/3 jejich délky. Pokud budeme v tomto období růstu sazenice celeru pěstovat v chladu, půjdou do květu a nebudou se nám tvořit bulvy.\nSázení celeru na záhon\nVypěstované sazenice celeru můžeme také zakoupit v zahradnictví a sázet je začátkem května přímo na venkovní záhon. Chceme-li si pořídit semena vlastní, je třeba ponechat celer na záhonu 2 roky. Dvouletá rostlina pak vykvete a vytvoří semena.\nKoncem dubna můžeme dát celerové sazeničky pod sklo do pařeniště. Na venkovní záhon rostliny vysazujeme až v druhé polovině května. Celer před výsadbou otužujeme větráním a kořínky asi o 1/3 opět zkrátíme. Při zakracování kořenů celer opět dobře zesílí a lépe zakoření. Srdíčko sazenice se nesmí příliš utopit v zemi, místo bulvy by nám pak vyrostly pouze dužnaté kořeny. Bulvový celer sázíme do sponu 50 x 50 cm, listový celer do sponu 35 x 40 cm a řapíkatý celer sázíme do sponu 20 x 20 cm.\nPéče o celer během růstu a jeho sklizeň\nPo výsadbě celer vždy vydatně zaléváme. Je velmi náročný na živiny, zejména pak na obsah vápna v půdě. Během vegetace celer pravidelně přihnojujeme vícesložkovým hnojivem. Bulvový celer vyžaduje hlinité a humózní půdy. Listový a řapíkatý celer dobře roste v hlinitopísčitých půdách. Menší bulvy a listy celeru sklízíme postupně probírkou od července. Koncem září probíhá celková sklizeň celeru. Pozdní celer je třeba sklidit ještě před příchodem prvních mrazíků.\nListy celeru se velmi dobře suší i zmrazují. Očištěné bulvy celeru se zakrácenými kořeny se dají uchovat velmi snadno třeba v písku ve sklepě nebo založené do země ve skleníku, kde však během celé zimy nemrzne. Bulvám celeru se ponechává pouze listové srdíčko a odstraní se všechny ostatní listy. Pak vám bude postupně během zimy přirůstat i nová celerová nať. Takto uchovaný celer vám vydrží v pořádku a bez úhony až do jara.\nListový celer lze použít jako aromatické koření vhodné k masu, do různých polévek či omáček. Řapíkatý celer se často používá do různých salátů nebo se z jeho řapíků dělá zdravé smoothie. Šťáva ze syrového celeru v našem organismu dokonale upravuje trávení, podporuje chuť k jídlu a působí močopudně.\nFoto: Pixabay.com – erichh\nŠtítky: CelerKořenová zeleninaPěstováníPotravinyZelenina


Byty k pronájmu Roztoky - DomyBytyPozemky.cz\npronájem byty > Roztoky\nPronájem bytu 1+kk, 45 m2 v RD, Roztoky, Praha - západ\nNabízíme k dlouhodobému pronájmu hezký byt 1+kk, o užitné ploše 45 m2 v rodinném domě v klidné části Roztok u Prahy. Nemovitost v prvním nadzemním…\nVe výhradním zastoupení nabízíme pronájem prostorného a světlého bytu 2+kk s lodžii, ve 4.patře zrevitalizovaného domu s výtahem. Byt je nově po…\nNabízíme k dlouhodobému pronájmu atraktivní prostorný byt o dispozici 4+kk o celkové výměře 114,5 m2. Byt disponuje velkou chodbou s vestavěnými…\nK pronájmu bytová jednotka v cihlovém domě ve 2. nadzemním podlaží. Krásný světlý byt v klidné lokalitě. Plně zařízen: pračka, velká postel, sedačka,…\nPronájem světlého a prakticky řešeného bytu 1+1 ve třetím patře udržovaného cihlového domu v ulici Braunerova, obec Roztoky. Byt je po kompletní…\nNabízíme k dlouhodobému pronájmu kompletně vybavený moderní byt o dispozici 1+kk a celkové výměře 38 m2. Byt disponuje plně vybaveným kuchyňským…\nNabízíme k dlouhodobému pronájmu byt 1+1 o rozloze 50 m2, ve druhém podlaží rodinného domu se samostatným vchodem. Kuchyň je vybavena kuchyňskou…


Chýlková: Hraní je vám v běžném životě na nic - iDNES.cz\n"A proč se mnou?" zeptala se mě Ivana Chýlková, když jsem ji žádala o rozhovor. "Protože jste všechno, co chceme být my. Chytrá, talentovaná, úspěšná, a ještě k tomu sexuální symbol." Nedala se: "Ale prosím vás, kdo je u vás Sexsymbol? To jsem možná byla před dvaceti lety!" A od té chvíle jsme se nepřestaly hádat.\nIvana Chýlková zapózovala fotografovi ve značkovém oblečení. Klikněte pro více snímků. | foto: Robert Tichý, MF DNES\nS vámi je to obráceně než s jinými slavnými lidmi. Když potkám někoho, koho znám jen z kina nebo z televize, většinou mě překvapí, jak je malý.\nVždyť dobře víte, že televize vždycky ve všem přehání. Mě například zmenšuje.\nŘíkají vám to lidi často?\nZrovna nedávno mi jedna paní na ulici říkala: "Ježíšmarjá, vy jste veliká! V televizi tak nevypadáte." A já jí odpověděla: "No tak to máte asi malej televizor." To, že ona sama měla maximálně metr padesát, jsem taktně přešla. Ale já přece zas TAK veliká nejsem.\nNe, ale působíte tak.\nTo je pravda. Působím větším dojmem, než jsem. Často se stává, že se se mnou někteří chlapíci, po informaci, že měřím 183 centimetrů, chtějí poměřovat: "Hele, poď sem, já přece nejsem vyšší než ty." Pak proběhne klasický rituál z dětství, záda k sobě, a oni se pak diví: "No to snad není možný! Ještě že jsem se nevsadil!"\nVáš muž Honza Kraus není vyšší než vy, nebo se pletu?\nNení. Taky mu říkám, ať si představí, jak to bude vypadat, až náš syn Jáchym vyroste. Bude vysoký jako já, a tak se třeba budeme spolu na něčem domlouvat, zatímco menší tatík Honzík bude od podlahy pokřikovat, o co jako běží?\nTak aspoň něco nebude mít po tátovi. Jinak se mi zdá, že je výhradně po něm.\nTo přece není pravda! Po Honzovi má především oči, ale zdaleka ne všechno.\nVím, že jste vůbec nečekala, že budete mít dítě.\nMěla jsem nějaké zdravotní potíže a řekli mi, že se dají vyřešit jenom operací. Tak jsem si řekla, že to tak asi má být, že prostě pánbu nechce, abych měla děti.\nBylo těžké se s tím smířit?\nBylo to v poměrně raném věku, tak jsem to tak vzala. Třikrát jsem otěhotněla a pokaždé o to přišla, takže jsem věděla, že by byl zázrak, abych dítě donosila. Možná, že kdyby to bylo teď, tak bych se tím trápila. Ale tehdy jsem se ani nedostala do stavu, kdy bych toužila po něčem, co nemůžu mít. Doktor řekl, že nemůžu mít děti, tak jsem v to nedoufala. Dobrý bylo, že mě za rok stejný doktor rodil.\nVy jste měla Jáchyma docela pozdě, ne?\nBylo mi 34.\nAha, tak to není pozdě.\nNení. Já nevěřím ve správný věk těhotenství. Každé tělo stárne jinak, každá dospíváme jinak. Některá je skvěle připravená v pětadvaceti a jiná je ještě v pětatřiceti nerozhodnutá. Tak to prostě je.\nTakže vy jste v dítě nedoufala, a proto jste se na něj ani nijak zvlášť netěšila?\nTěšila, to jo, ale s takovým zvláštním odstupem. V takovejch okamžicích umím se sebou jednat jako s cizím člověkem. Jako tenkrát, když jsem byla malá a každý víkend jsem musela škrábat brambory pro naši početnou rodinu. Vždycky se mi udělalo špatně, když maminka zaplnila bramborama dřez až po okraj. Našla jsem na sebe fantastickou fintu: představila jsem si, že pracuju v kuchyni v hotelu a to, co je přede mnou, je vlastně jen zbytek z hromady, kterou už mám oškrábanou. No a najednou to pro mě nebylo utrpení a radovala jsem se z toho, že mi už zbývá tak málo.\nDalší snímky Ivany Chýlkové\nStejně tak jste si předstírala, že nejste těhotná?\nDo čtvrtého měsíce jsme to s mým gynekologem za těhotenství ani nepovažovali. Pak jsem si měla vyzvednout těhotenský průkaz, což jsem zase odmítala já, abych něco nepřivolala. Tak jsem se tvářila, že se všechno může změnit. Žila jsem ze dne na den a smířená s tím, že o to každou chvíli můžu přijít. A tak jsem ani neprožívala takové to "ťu ťu ňu ňu, já budu mít miminko!". Nesnášela jsem, když mi lidi sahali na břicho. Měla jsem pocit, že překračují rámec mé intimity. Já vím, že to lidi běžně dělávají a myslí to dobře, ale já uhýbala, co to šlo.\nJasně. V tu chvíli jako by to vaše tělo už nebylo vaše, ale všech kolem.\nNavíc jsem si to neuměla představit. Říkala jsem Honzovi: "Chápeš, že tady s náma ještě někdo bude? Někdo třetí? Já si tě vybrala a ty mě, ale s tímhle malým jsme se dopředu nedohodli. Co když nám to dítě bude nesympatický?"\nAle je vám nakonec sympatický, ne?\nMožná budete překvapená, ale patří k nejsympatičtějším lidem v mém okolí. Asi je to taky tím, že je dost po mně a já jsem si taky hodně sympatická.\nZaplať pánbu, že je po vás.\nNo dovolte! Honza je krásnej!\nTo jo, jen mi připadá, jako kdyby byl zrozen k tomu, aby geneticky ovládl svět. Vždyť plodí jenom samé syny.\nZřejmě aby bylo co nejvíc Krausů, možná i proto, že je dost nesoustředěný. Nevím, co by dělal, kdyby měl dceru. Obávám se, že by nesměla z domu. Pánbu podle mě dělá moc dobře, že mu dává zatím jenom syny.\nCo má teda Jáchym po něm, ať se neurazí?\nJe jasné, že Jáchym nebude moc na sporty, ale zato bude hodně na kecy. A tak bude narážet. Může ho ale zachránit smysl pro humor, který evidentně má. Vždycky odněkud přijde a vypráví: "No, tak jsem se tam trochu rozvtipnil a holky ležely". V jeho případě "holky" jsou ženy od dvaceti nahoru, protože jeho vrstevnice se nechytaj. Byla jsem toho mnohokrát svědkem. A to pak ženský jenom vykvikujou a pro něj to je, jak když zatápíte pod kotlem. Za srandu by v té chvíli prodal cokoliv a kohokoliv. Znám to výborně od jeho tatínka. Po něm má taky silný tah nenechat se udupat.\nAle to ani vámi, co?\nNo mnou samozřejmě musí! Já to s ním myslím přece nejlíp. Ale jde to ztuha. Pohybujeme se spolu v intencích od největší lásky až po největší řevy, a to poměrně v rychlých intervalech. Nevím, co budu dělat za pět let. Teď ho ještě jakž takž zmáknu, ale co pak?\nJako správná matka vám zcela objektivně říkám, že je to nejchytřejší dítě, samozřejmě. Je velmi všestranný. Dokonce i v takových oblastech, kde přítomnost muže většinou neočekáváte. Například ho beru s sebou na nákupy jako svého poradce.\nTo myslíte vážně? On vám dokáže poradit?\nNo jasně. Myslím, že má pro to cit. Ale nesmí vidět v blízkosti žádnou prodavačku, protože pak přichází jeho oblíbené číslo "totální devastace matky" a prohlašuje věty typu: "Tohle né, to je pro mladší, ukaž další!"\nOčekáváte od něj něco?\nTřeba co? Že se o mě postará?\nNe. Třeba že bude mít talent.\nJá jsem byla přesvědčená, že moje dítě, ať chlapeček nebo holčička, bude mít určitě oči po mně a že se spolu prozpíváme dětstvím tak jako já. V naší rodině všichni milovali zpěv, a když někdo začal zpívat, ostatní se k němu automaticky přidávali. Tak Jáchym má očka přidrclý k sobě po tatínkovi a po něm je taky hluchej jako poleno.\nVy jste prý zpívala v Žentouru, je to pravda?\nJe. Ale jenom na jejich první desce a v jedné písničce. A pak asi na dvou festivalech.\nA v představeních Divadla Sklep?\nTak tam jsem se nějak přifařila na čas, během studia na DAMU. Přitáhla mě tam Evička Holubová, která s nimi hrála od založení Sklepa a byla jejich velehvězdou.\nTen zpěv mi k vám vůbec nejde. I vaše účinkování v muzikálu mě na vás překvapilo.\nCo vám vadí na muzikálech?\nAsi ta hromadnost. Že se na ně lidi svážejí autobusem a že si v nich lokální hvězdičky hrají na umění.\nVíte co? Já si říkám, že zaplať pánbu ti lidé tím autobusem vůbec přijedou. Taky by mohli zůstat sedět doma a koukat na televizi. Já nechci hrát pro pět procent fajnšmekrů, nebavilo by mě hrát jen pro intoše. S intošema není zábava.\nProstě na mě nepůsobíte jako ženská, která se bude natřásat v muzikálech.\nVidíte, a mě to ohromně baví.\nPomáhá vám hraní i v normálním životě?\nJá bych si často přála umět aspoň trochu hrát, aby na mě nebylo všechno poznat. To přece nejde, takhle to vůbec nefunguje. V divadle nebo ve filmu máte scénář, takže víte přesně, co budete říkat nejen vy, ale co vám i odpoví partner. To v životě nevíte. Vždyť to určitě znáte; připravíte se na nějaké setkání, ve vaně si představujete, jak to všechno krásně, chytře a vtipně řeknete, no a pak přijdete, hned v úvodu zakopnete, do toho vám zazvoní mobil, že jste měla někde být, na což jste zapomněla, protože s sebou nemáte diář, takže se v rychlosti omluvíte a je po veškerém hraní. Život si vás vezme do svého víru, kde se točíte spolu s ostatními. V civilu je vám hraní na nic, dřív nebo později se to vždycky provaří. Hrát v reálu opravdu neumím a vlastně ani nechci.\nProtože se tím připravíte o autentičnost zážitku, o štěstí, o opravdovou radost. To všechno já chci žít pravdivě.\nCo pro vás znamená nová role? Je to jako kdyby do vašeho života vstoupil další člověk, nebo je to nová kamarádka nebo tak něco?\nTo ne. Spíš je to podobné, jako když si od kamarádky půjčíte šaty. Někdy jsou hezčí, jindy méně hezké. Půjčíte si něco, co není vaše, ale můžete v tom vyjít na ulici a tvářit se, že to vaše je. Kamarádka to není, ale je to něco, co máte na sobě, a v ten moment je to vaší součástí.\nPůjčujete si od kamarádek šaty?\nKdyž jsem studovala na DAMU, tak jsme si půjčovaly pořád. Když měl někdo hezké šaty, bylo jasné, že objedou celý ročník. Jitka Asterová měla jedny po babičce, ale úžasné. Vystřídaly jsme se v nich časem všechny. Jenže Jitka je menší než já, takže já jediná k nim měla kalhoty a tvářila jsem se, že je to přenádherná dobová halena. Když jsem v nich pak šla na jedno hrozně důležité rande, dopadlo to katastrofálně. Nejdřív jsem si v nich elegantně opřela ruku o stůl a ozvalo se "krach", jak povolil zteřelý rukáv na předloktí. To jsem ještě zvládla, ale pak mi, jak už jsem byla trochu ovíněná, spadla cigareta pod stůl, já se pro ni sehnula a praskla mi celá záda. Tak jsem se zvedla, řekla jenom: "Pardon, já už musim domu," a odkráčela v roztrhaných šatech středem.\nVy jste už od čtrnácti let žila sama na internátě. Umíte si představit, že byste to dovolila své dceři?\nDneska bych o ní měla strašný strach. Ale tehdy mi to připadalo normální, byla jsem šťastná. Nebyly ani telefony, takže kontrola rodičů nulová. Teď se docela bojím i o Jáchyma. Honza mi vždycky říká, ať jsem v klidu, ale já mu odpovídám: „Tobě se to řekne, tobě když tak zbudou ještě tři, ale co já? To je moje jediný.“\nJaký vy jste vlastně měla vztah s mámou?\nMyslím, že moc hezký, ale nestačila jsem si ho vědomě užít. Ve čtrnácti jsem odešla z domova a v mých sedmadvaceti zase odešla už navždycky ona. Takže spoustu věcí jsem s ní nestihla. Třeba to pozorování, které si teď užívám u Jáchyma, když zkoumám to, co má po mně a co po Honzovi. Ale čím dál víc ji obdivuju – narodila se během války, celý život prožila\nv komunismu, vychovala tři děti – to já bych vůbec nezvládla, ale vůbec. A když o ní přemýšlím, tak je mi vždycky líto, že si ten svůj čas nemohla víc užít a vychutnat. A přesto si ji pamatuju jako veselého a optimistického člověka.\nTo nevím, na to se musíte zeptat Jáchyma. No, dělám, co můžu. Nedávno se mě ptal, jak přišel na svět, že viděl nějaký dokument o spermiích. Tak jsem mu to vysvětlovala, jak se vlastně předbíhají v tom, která to vajíčko dřív oplodní. „Takže to, že seš tady na tom světě ty, znamená, že jsi to vyhrál, že jsi vítěz.“ Musel být v tu chvíli nesmírně hrdý. Začal se hrozně pyšně bít do prsou, že je teda ten vítěz, tak jsem ho zastavila. „Ale počkej, Jáchyme, to\nnejsi jenom ty sám. Všichni kolem tebe to vyhráli, každý tvůj kamarád ve škole, každá\nsousedka, já i táta – všichni jsme tady vítězové. A to, že vyhraješ jeden závod, neznamená,\nže automaticky vyhráváš další. To si musíš říkat vždycky, kdybys měl pocit, že máš všechno vyhraný jednou provždy. Vždycky začínáš znovu. Na druhou stranu je to ale dobře, protože by to yla nuda. Tak to mu viditelně zkazilo náladu.\nVám se plní sny. Odjakživa jste chtěla být herečkou – jste herečkou. Pak jste chtěla hrát v Podivném odpoledni doktora Zvonka Burkeho, a hrajete tam. Tak by mě zajímalo, co plánujete dál, protože ono se to určitě stane.\nAle já nejsem plánovačka. Vy jste přece věděla daleko líp, kdy mám já představení. Nebýt toho, že jste mi to řekla, tak bych do divadla ani nedorazila.\nA co teda plánujete?\nNejradši bych naplánovala, aby se nic nezměnilo. Aby mi v životě zůstalo všechno tak, jak je teď. A taky, abyste mi občas zavolala, kdy vlastně hraju.\nTémata: těhotenství, televize, Aha!, Brambory, DAMU, Ivana Chýlková, Jitka Asterová, Komunismus, Poradna: Nesoustředěnost, Poradna: Oblečení, Poradna: Sny, Poradna: Strach, Poradna: Těhotenství, Poradna: Televize, Poradna: Závody, Poradna: Zdravotní potíže, Žentour


Motivační (1 551)\nVtipná (2 385)\nCelkový počet hlasů: 5715\nÚVOD > VTIPNÁ VIDEA\nŘíká se, že smích léčí a že dobrá nálada sice nevyřeší všechny problémy, ale naštve tolik lidí, že stojí za to si jí udržet. Vtipná videa, která zde naleznete, mají za cíl vás rozesmát a navodit vám dobrou náladu. Přejeme vám dobrou zábavu.\nDĚTSKÁ ROZMLUVA - VTIPNÁ VIDEA\nNa tomto videu najdete rozhovor dvou malých dětí (dvojčat), které neumí mluvit. Jejich ton hlasu, gestikulace a zjevně ožehavé téma Vás dozajista pobaví. Toto vtipné video, na kterém tyto debatující děti rozmlouvají o svých problémech,...\nŠÍLENOSTI - VTIPNÁ VIDEA\nDalší video, které docela zpochybňuje člověka - jako pána tvorstva, ale musí se nechat, že pořádně potrápí Vaši bránici. Navíc je toto vtipné video výjimečné tím, že trvá cca 45 minut, tak se pohodlně usaďte a podívejte, proč se říká, že je lidská...\nBAF - VTIPNÁ VIDEA\nV následujícím videu uvidíte sestřih z amerického talk show, kde si moderátorka Ellen DeGeneres zve zajímavé hosty. Zajímavé je ale také to, že Ellen své hosty ráda leká a jak to vypadá se můžete podívat právě v tomto vtipném...\nLIDI JSOU ŠÍLENÍ - VTIPNÁ VIDEA\nPohodlně se usaďte a vychutnejte si sestřih naprostých šílenců, kteří nehody přímo vyhledávají. Toto vtipné video Vám zaručeně zvedne náladu…\nDRSNÉ NEHODY - VTIPNÁ VIDEA\nŘíká se, že nehoda není náhoda a i v tomto videu je lidská blbost nekonečná – ovšem tento koktejl nehod potrápí Vaši bránici natolik, že stojí za to, se na toto video podívat.\nJAK SE VYHNOUT SRÁŽCE S VLAKEM - VTIPNÁ VIDEA\nPředstavte si, že máte auto na kolejích a každou chvíli do něj narazí vlak. Co uděláte? Na následujícím videu máte drobnou inspiraci…\nPŘÁTELÉ - VTIPNÁ VIDEA\nJak to dopadne, když se mají ve finále utkat dva kamarádi? Následující video Vám na tuto otázku odpoví….\nKDYŽ SE DAŘÍ.... - VTIPNÁ VIDEA\nKdyž se daří, tak se daří. Následující video prezentuje nehody, náhody, lidskou blbost a další komponenty zamixované do jednoho celku.