E-kniha: Hrozba patriotů – Steve Berry | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Hrozba patriotů – Steve Berry\n> Hrozba patriotů\nElektronická kniha: Hrozba patriotů\nDesátá kniha z řady originálně pojatých thrillerů s ústřední postavou agenta Cottona Maloneho. Na počátku nebezpečného spiknutí tentokrát stojí kuriózní kniha, zpochybňující americkou praxi výběru daní. Říká se, že v lidském životě jsou jen ... (celý popis)\nCo když je výběr daní nelegální, protože nemá dostatečnou oporu v zákonech? .\nK elektronické knize "Hrozba patriotů" doporučujeme také:\nCopyright © 2015 by Steve Berry\nTranslation © 2016 by Hana Pernicová\npísemného svolení majitele autorských práv.\nZ anglického originálu THE PATRIOT THREAT,\nvydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton, Londýn 2015,\nTato kniha je první, kterou vydávám u Minotaur Books spadajících pod vydavatelství Macmillan Publishers. Je to úžasná zkušenost. Můj upřímný dík patří řediteli vydavatelství Johnu Sargentovi, Sally Richardsonové v čele St. Martin’s Press a mému nakladateli Andrewu Martinovi. Hlubokou vděčnost si zaslouží Hector DeJean z oddělení propagace a Jeff Dodes a ostatní z oddělení marketingu a prodeje, zvláště pak Paul Hochman. Dále Jen Enderlinová, pravá vědma v oboru paperbacků, autor obálky David Rotstein, autor nádherného vnitřního designu Steven Seighman a Mary Beth Rocheová se svým týmem z oddělení audia.\nJako vždy děkuji za skvěle odvedenou práci Simonu Lipskarovi.\nA své redaktorce Kelley Raglandové – bylo mi potěšením seznámit se s vámi.\nZvláštní uznání věnuji Meryl Mossové a jejímu vynikajícímu propagačnímu týmu (zvláště pak Deb Zipfové a JeriAnn Gellerové), dále pak Jessice Johnsové a Esther Garverové, které pečují o hladký chod Steve Berry Enterprises, M. J. Rossovi, jednomu z původních členů Klubu konspirátorů, a správci Hradu Smithsonova institutu Richardu Stammovi (za to, že mě nasměroval k chytrému psacímu pultíku).\nA jako pokaždé děkuji své ženě Elizabeth, která i nadále zůstává tou nejvýjimečnější ze všech.\nTato kniha je věnována Haroldu Earlu „Samovi“ Berry\nmu, jmenovci Harolda Earla „Cottona“ Malonea. Jak oba při\nšli ke svým přezdívkám, zůstává záhadou.\nZáhadou oproti tomu není, jak oba dva ovlivnili můj ži\nNa světě není významnějšího, ušlechtilejšího\na posvátnějšího citu než vlastenectví.\n– Kim Ir-sen –\nvěčný prezident Korejské lidově\nÚTERÝ 31. PROSINCE 1936\nFranklinu Rooseveltovi se hnusilo pobývat s proslulým návštěvníkem v jedné místnosti, ale chápal, že si promluvit musejí. Zastával prezidentský úřad čtyři roky a za tři týdny se nesmazatelně zapíše do dějin svou druhou inaugurací, protože k ní vůbec poprvé dojde 20. ledna. Dosud prezident pokaždé skládal přísahu 4. března, na paměť dne, kdy v roce 1789 vstoupila v platnost ústava. Dvacátý ústavní dodatek však tradici změnil. A zkrátit období od listopadových voleb byl dobrý nápad. Z chromé kachny se časem stane mrtvá kachna. Roosevelta těšilo podílet se na změně. Dřívějšími zvyklostmi pohrdal.\nA obzvlášť opovrhoval každým, kdo náležel ke „starým pořádkům“.\nJako jeho návštěvník.\nAndrew Mellon si odsloužil deset let a jedenáct měsíců ve funkci ministra financí. Začínal pod prezidentem Hardin\ngem v roce 1921, poté pracoval pro Coolidge, až ho nakonec odvolal z funkce Hoover. Ještě rok pokračoval ve vládních službách jako velvyslanec v Británii a roku 1933 definitivně odešel do důchodu. Byl skalní republikán, jeden z nejbohatších lidí v zemi, živoucí vtělení oněch „starých pořádků“, které si Rooseveltův Nový úděl předsevzal změnit.\n„Toto je má nabídka, pane prezidente. Doufám, že se dočká uskutečnění.“\nMellon podal Rooseveltovi list papíru.\nRoosevelt ho pozval na odpolední čaj, protože poradci varovali, že zlý pes do sebe nenechá kopat věčně.\nA on do Andrewa Mellona kopal už tři roky.\nZačal krátce po své první inauguraci. Nařídil daňovému úřadu, ať u Mellona vykoná prověrku odvedených daní. Úředníkům se takové překročení prezidentských pravomocí nezamlouvalo – padaly výhrady, že daňový úřad by neměl být zneužíván jako politická zbraň –, ale nakonec příkaz provedli. Mellon si nárokoval daňové vratky ve výši 139 000 dolarů. Vláda zjistila, že jí dluží 3 089 000 dolarů. Byl obviněn z krácení daně, ale velká porota ho odmítla odsoudit. Roosevelta to neodradilo a nařídil ministerstvu spravedlnosti pokračovat cestou civilního práva. Řízení proběhlo před Odvolacím výborem pro daňové otázky. Výpovědi svědků a předkládání důkazů se vlekly čtrnáct měsíců. Skončily teprve před několika týdny.\nSešli se v Oválné pracovně Bílého domu, kde Roosevelt vyřizoval pracovní záležitosti nejradši. Díky napěchovaným knihovnám, modelům lodí a všudypřítomným stohům papírů působila zabydleně. V krbu plápolal oheň. Roosevelt si přesedl z kolečkového křesla na pohovku vedle nejvyššího\nstátního návladního Homera Cummingse. Mellona provázel David Finley, jeho blízký spolupracovník z ministerské éry.\nRoosevelt a Cummings si pročítali Mellonovu nabídku.\nPředložil jim návrh, že na vlastní náklady vybuduje v parku National Mall muzeum. Stane se depozitářem pro jeho obrovskou sbírku a zároveň poskytne prostory pro budoucí přírůstky.\nMá se nazývat Národní galerie umění.\n„Takže ne Galerie Andrewa Mellona?“ ujišťoval se Roosevelt.\n„Nechci, aby se s ní veřejně spojovalo moje jméno.“\nRoosevelt si měřil svého návštěvníka, který nehybně seděl s pyšně zvednutou bradou, jako by se prezidenti museli dodnes sklánět před kdejakým jeho rozmarem. Už dlouho mu vrtalo hlavou, proč si toho člověka vybrali do vlády tři jeho předchůdci za sebou. Chápal prvního z nich – slabocha a neschopného hlupáka Hardinga. A možná i toho druhého, Coolidge, který dotáhl do konce Hardingovo prezidentské období poté, co Harding vykázal dost zdravého rozumu, aby se po dvou letech v úřadu odebral na věčnost. Ale když Coolidge roku 1924 získal ve volbách svůj vlastní čtyřletý mandát, proč si nenašel jiného ministra financí? Dávalo by to smysl – počínal si tak každý prezident. A Coolidgeovu chybu vzápětí zopakoval Hoover, když Mellona roku 1929 znovu jmenoval. Po třech letech se ho ovšem definitivně zbavil.\n„Píše se tu,“ řekl Roosevelt, „že galerii má spravovat správní rada sestávající z devíti členů, z nichž pět budete jmenovat vy. Domníval jsem se, že bude spadat pod Smithsonův institut.“\n„Bude. Přeji si ale, aby se její vnitřní chod těšil stejné ab\nsolutní nezávislosti na vládě, jaké se těší Smithsonové. Je to nepřekročitelná podmínka.“\nRoosevelt pohlédl na nejvyššího návladního a ten přikývl na souhlas.\nMellon poprvé vyrukoval se svou nabídkou před rokem. Budova galerie měla stát něco mezi osmi a devíti milióny. Jádrem expozic se stane Mellonova vlastní sbírka umění v hodnotě dvaceti miliónů. Nakupovat a vystavovat se budou další kvalitní díla, aby se Washington zařadil mezi nejvýznamnější světová střediska umění. Mellon věnuje galerii do základního jmění pět miliónů, z jejichž výnosů se budou hradit mzdy nejvyššího vedení a nakupovat přírůstky. Vláda měla natrvalo hradit provoz a údržbu. Následovaly měsíce zákulisního dolaďování detailů, které vyústily v tuto závěrečnou schůzku. Nejvyšší návladní Cummings průběžně podával Rooseveltovi informace, ale v podstatě neměl žádný vyjednávací prostor. Stejně jako v politice si Mellon i v umění stál tvrdě na svém.\nZbýval poslední problematický bod.\n„Uvedl jste,“ pokračoval Roosevelt, „že veškeré financování stavby a sbírek obstará vaše nadace. Ale ta dluží lidu naší země přes tři milióny dolarů na daních.“\nMellon nehnul ani brvou. „Jestli o ty peníze stojíte, jinudy cesta nevede.“\nRoosevelt poznal, že si s ním Mellon pohrává jako kočka s myší. Ale budiž. Ten střet si koneckonců vykoledoval sám. Takže...\n„Rád bych si pohovořil s panem Mellonem mezi čtyřma očima.“\nNa nejvyšším návladním viděl, že se mu ten nápad dva\nkrát nezamlouvá, ale dal svým tónem najevo, že debatu nepřipustí. Cummings a Finley opustili místnost. Roosevelt počkal, až se za nimi zavřou dveře, a řekl: „Určitě víte, že vámi pohrdám.“\n„Na vašem mínění mi záleží jako na loňském sněhu. Jste obyčejná nula.“\nRoosevelt se rozesmál. „Už jsem si na svou adresu vyslechl, že jsem arogantní náfuka. Lenoch. Hlupák. Manipulátor. Ale nula ještě nikdy. Přiznávám, že se mě to dotklo. Ve stávající obtížné ekonomické situaci se pokládám za dost důležitého aktéra. Nemluvě o tom, že na vzniku té situace nesete nemalý podíl.“\nMellon pokrčil rameny. „Kdyby mě Hoover poslechl, hospodářská krize by skončila už dávno.“\nUběhlo téměř sedm let od osudného pátku v roce 1929, kdy se trhy a banky zhroutily. Hoover už svůj úřad opustil, ale republikáni se dál drželi u vesla. Díky svému vlivu v Kongresu a na Nejvyšším soudu zasazovali Rooseveltově politice Nového údělu jeden právní úder za druhým. Čelil tolika překážkám, že se rozhodl uzavřít s protivníky včetně tohoto gaunera mír. Ale předtím si řekne svoje.\n„Zkusím si vzpomenout. Jako ministr financí jste Hooverovi radil ,zlikvidovat zaměstnanost, zlikvidovat akcie, zlikvidovat farmáře a zlikvidovat nemovitosti‘. Prý to očistí systém od hniloby. Lidé budou pracovat tvrději a – jakže jste to říkal? – žít morálněji. Ještě jste doplnil, že podnikavější jedinci se vzmohou na úkor těch méně schopných.“\n„Byla to rozumná rada.“\n„Od muže, který má v kapse stamilióny. Chápu, že vám to tak připadalo. Ale pochybuji, že byste zastával stejný názor,\nkdybyste byl nezaměstnaný, hladověl a neměl sebemenší naději do budoucna.“\nZarazilo ho, jak se Mellon změnil po fyzické stránce. Tváře se mu propadly, vysoká postava působila ještě vychrtleji, než si ji pamatoval. Pleť zešedla do olovnatého odstínu, z očí čišela nekonečná únava. Od chřípí ke koutkům úst se táhly hluboké, ostře zalomené rýhy, zčásti zakryté jeho proslulým knírem. Roosevelt věděl, že Mellonovi je jedenaosmdesát, ale hádal by mu hodně přes stovku. Jedno se mu nicméně upřít nedalo: uchoval si charisma.\nRoosevelt vytáhl z krabičky na stolku cigaretu a nasadil ji do slonovinové špičky. Špička trčící ze zubů ve šviháckém pětačtyřicetistupňovém úhlu se stala znakem prezidentovy sebedůvěry a optimismu. Ví Bůh, že země potřebuje obojí. Připálil si a zálibně vtáhl hustý kouř do plic. Při každém šluku se mu šířil hrudníkem úlevný pocit.\n„Uvědomujete si doufám, že na řízení před Odvolacím výborem pro daňové otázky se vaším darem nic nezmění. Nebude mít na průběh jednání žádný vliv.“\n„Národní galerie umění vznikne tak jako tak,“ pokračoval Mellon. „Nemůžete to odmítnout a taky neodmítnete. Tak velký dar nelze pominout. Až bude otevřena, stane se nejpřednější uměleckou institucí v zemi. Po vašem směšném daňovém popotahování tou dobou neštěkne ani pes. Nikdo si na něj ani nevzpomene. Zato galerie – ta zůstane navždy a v zapomnění neupadne.“\n„Mezi bohatými gaunery jste prostě eso.“\n„Tenhle váš výrok si pamatuji. Bral jsem ho jako poklo\nnu. Ale jelikož jste profesionální politik, kterému jde jenom o voličské hlasy, tak mě vaše mínění nijak zvlášť nedojímá.“\n„Chráním vlast před takovými, jako jste vy,“ opáčil Roosevelt.\n„Udělal jste jen to, že jste ji zavalil lavinou nových výborů a agentur, které se většinou překrývají s již existujícími institucemi. Zbytečně nafukují rozpočet a zvedají daně. Jednou to povede ke katastrofálním koncům. Nikdy neplatí, že víc znamená líp, a v případě vlády to neplatí dvojnásob. Bůh téhle zemi pomáhej, až s ní skončíte. Já už naštěstí ty trpké důsledky neuvidím.“\nRoosevelt si dopřál další šluk, než odvětil: „Máte pravdu, odmítnout tenhle dar by se rovnalo politické sebevraždě. Vaši přátelé v republikánském Kongresu by to nepřijali s pochopením. A bylo mi řečeno, že jelikož se opravdu jedná o váš dar, můžete si diktovat podmínky. Takže vaše velkolepá národní galerie vznikne.“\n„Víte, že jste nebyl první?“\nRoosevelt nechápal, co tím Mellon míní.\n„Pokusil jsem se o totéž dávno před vámi.“\nV tu chvíli se prezidentovi rozbřesklo.\nMluvil o Jamesi Couzensovi, který před dvěma týdny zemřel po čtrnáctiletém působení v Senátu. Před třinácti lety inicioval v Kongresu přezkum daňových úlev poskytnutých společnostem, které tehdy patřily ministru financí Mellonovi. Vyšetřování odhalilo, že se v nich Mellon nevzdal kontroly, jak před převzetím vládní funkce sliboval. Ozvalo se volání po jeho rezignaci, ale Mellon bouři přestál a Coolidge ho roku 1924 znovu jmenoval ministrem. Načež Mellon poštval na Couzense daňaře a ti mu prokázali krácení daně ve výši\njedenácti miliónů. Odvolací výbor pro daňové otázky však\npůvodní rozhodnutí zvrátil a rozhodl, že se jednalo o refun\ndaci, na kterou měl Couzens nárok.\n„A nepřineslo vám to jen obrovské ponížení?“ opáčil Roosevelt. „Odvolací soud se postavil jednoznačně proti vám. Odhalil vaši vendetu vůči Couzensovi v pravém světle.“\nMellon vstal. „Přesně tak, pane prezidente.“\nUpíral na něj oči černé jako uhel. Roosevelt si vychutnával nadřazené postavení pramenící z prezidentského úřadu a vědomí, že opanuje jakoukoli situaci, ale tváří v tvář téhle soše z masa a kostí na něj náhle padla tíseň.\n„Umírám,“ řekl Mellon.\nTo Roosevelt netušil.\n„Nejpozději do konce příštího roku mě zabije rakovina. Nejsem ale z těch, kdo se užírají sebelítostí. Když jsem byl u moci, užíval jsem ji plnými doušky. Zacházel jsem se svými nepřáteli tak, jako vy teď zacházíte se mnou. Ale rád bych zdůraznil jedno: Já je ničil, protože oni se pokoušeli zničit mě. Zasazoval jsem údery výlučně v sebeobraně. Váš útok byl čistá agrese. Rozhodl jste se mi ublížit prostě proto, že jste mohl. Nic jsem vám neudělal, přímo ani nepřímo. Tím se náš boj... liší.“\nRoosevelt nasál do plic nikotin, aby si jím zklidnil nervy. Poručil si, že nesmí dát najevo sebemenší nejistotu nebo ob av y.\n„Zanechávám své vlasti dar v podobě umění. To bude můj veřejný odkaz. Pro vás, pane prezidente, mám jiný, soukromější dárek.“\nMellon vyňal z vnitřní kapsy saka natřikrát přeložený list papíru a podal ho Rooseveltovi.\nTen si ho vzal a podíval se na něj. „Nedává to smysl.“\nMellonovým obličejem prokmitl prohnaný úšklebek. Téměř se podobal úsměvu. Zvláštní pohled – Roosevelt si nevzpomínal, že by ho kdy viděl jinak než přimračeného.\n„Právě naopak,“ řekl Mellon. „Je to návod k výpravě za tajemstvím, kterou jsem pro vás osobně přichystal.“\n„Za jakým tajemstvím?“\n„Za takovým, které může znamenat konec pro vás i pro váš Nový úděl.“\nRoosevelt zamával papírem. „Chcete mi snad vyhrožovat? Asi jste zapomněl, s kým mluvíte.“\nMoc dobře věděl, že přede dvěma lety se ošklivě přepočítal. Jak zní to staré moudro? Pokoušíte-li se zabít krále, ujistěte se, že se vám to podaří. On neuspěl. Nejvyšší státní návladní Cummings ho už varoval, že se Odvolací výbor pro daňové otázky postaví proti vládě na Mellonovu stranu, a to ve všech ohledech. Žádný daňový nedoplatek neexistuje. K porušení zákona nedošlo.\nPověřil ministra financí, aby vyhlášení verdiktu co nejdéle pozdržel. Nezajímalo ho jak, hlavně když k odkladu dojde. Teď mu vrtalo hlavou, jestli už jeho návštěvník výsledek daňového řízení nezná.\n„Člověk má ke svému počínání vždycky dva důvody,“ řekl Mellon. „Jeden dobrý a druhý opravdový. Dnes jsem se na vaše pozvání dostavil s úmyslem jednat čestně a upřímně. Koneckonců všichni mocní, vás nevyjímaje, jednou zemřou. Já zemřu. Ale Národní galerie zůstane navždy a naše země ji potřebuje. To byl můj dobrý důvod, abych udělal to, co jsem udělal. Ten opravdový spočívá v tom, že jsem na rozdíl od vás patriot.“\nRoosevelt se sarkasticky rozesmál. „A jedním dechem klidně připustíte, že tím papírem vyhrožujete svému prezidentovi.“\n„Ujišťuji vás, že existují skutečnosti, které o vládnutí v téhle zemi nevíte. Skutečnosti, které se mohou projevit jako... zničující. Dvě z nich právě držíte v ruce, pane prezidente.“\n„Tak proč mi je prostě nesdělíte a nevychutnáte si triumf hned?“\n„Proč bych to dělal? Nechával jste mě poslední tři roky dusit ve vlastní šťávě. Dal jste mě veřejně vyšetřovat, ponížit, označit za zloděje a podvodníka. Zneužil jste svůj úřad a svou moc. Připadá mi spravedlivé oplatit vám stejnou mincí. Ale spojil jsem svůj dárek s výzvou. Chci, abyste si ho odpracoval, tak jako jste k tomu přinutil mě.“\nRoosevelt papír zmačkal a odhodil na zem.\nNa Mellonově nevzrušeném výrazu se nic nezměnilo. „To by nebylo moudré.“\nRoosevelt na něj namířil cigaretovou špičkou jako zbraní. „Při předvolební kampani ve dvaatřicátém jsem na oknech kdejaké firmy vídal samolepky. Víte, co na nich stálo?“\nMellon zachovával mlčení.\n„Hoover, ten si písknul, Mellon zvon rozezněl. Wall Street dala signál a zem šla do pekel. Ať žije Roosevelt! Takhle o mně smýšlí naše vlast.“\n„Dávám přednost poznámce, kterou o vás prohodil senátor Harry Truman. S prezidentem je ta potíž, že je lhář.“\nRozhostilo se napjaté ticho.\nKonečně ho prolomil Roosevelt: „Nic nemám tak rád jako pořádný boj.“\n„V tom případě vám tohle udělá radost.“\nMellon sáhl do kapsy a vylovil šustivou dolarovou bankovku. „Je to jedna z těch nových. Design jste prý schválil osobně.“\n„Usoudil jsem, že staré peníze patří do důchodu. Zvlášť když moc štěstí nepřinesly.“\nA tak ministerstvo financí roku 1935 změnilo vzhled dolarové bankovky a kromě dalších úprav na ni přidalo Velkou pečeť Spojených států. Nové bankovky byly v oběhu teprve něco málo přes rok.\nMellon vytáhl z jiné kapsy pero a došel ke stolu. Roosevelt ho sledoval, jak na horní stranu bankovky cosi čmárá.\nMellon mu jednodolarovku podal. „Tohle je pro vás.“\nRoosevelt spatřil dva trojúhelníky namalované přes sebe na rubu Velké pečeti. „Pentagram?“\n„Má šest hrotů.“\nRoosevelt se opravil: „Hvězda Davidova. Má něco znamenat?“\n„Je to vodítko vztahující se k našim dějinám. V naší mi\nnulosti se vyskytli lidé, kteří tušili, že se jednou objeví muž jako vy – tyranský aristokrat. Proto mi připadá namístě, aby vaše výprava začala dějinami...,“ Mellon ukázal na bankovku, „... a touhle zvláštností. Jak vidíte, ty dva trojúhelníky propojují pět písmen. O S A M N. Je to anagram.“\nRoosevelt se na bankovku zahleděl. „Mason. Tvoří slovo Mason.“\nPrezident se neubránil otázce: „Co to má znamenat?“\nMellon stál ve vzorovém pozoru s vypjatou hrudí, ale s hlavou mírně nachýlenou, jako by se posmíval svému sedícímu nadřízenému, kterého nohy neunesou. Z plamenů v krbu se vykutálelo poleno, zasyčelo a vychrlilo spršku jisker.\n„Prazvláštní náhodou, jak praví rčení, věc ledajaká se záhy objasní.“ Mellon se odmlčel. „Citát z lorda Byrona. Ten mi také připadá namístě.“\n„Ještě jsem s vámi nedomluvil,“ vykřikl Roosevelt.\nMellon se zastavil a ohlédl se. „Budu na vás čekat – pane prezidente.“\nA s těmi slovy odešel. SOUČASNOST\nCotton Malone se vrhl k zemi a o skleněnou stěnu zabubnovaly střely. Průhledná přepážka sahající od podlahy ke stropu se naštěstí neroztříštila. Odvážil se vykouknout do prostorného sekretariátu a uviděl, jak z pološera znovu vyšlehly ohnivé záblesky. Pocházely z ústí zbraně s krátkou hlavní. Sklo, které ho dělilo od útočníka, bylo obdivuhodně odolné a Malone v duchu děkoval neznámému architektovi za prozíravost.\nNenabízelo se mu příliš možností.\nO vnitřním uspořádání osmého patra téhle budovy toho moc nevěděl, byl tu koneckonců poprvé. Přišel s úmyslem tajně přihlížet obří finanční transakci – předání dvou velkých pytlů určených Severní Koreji, v nichž bylo napěchováno dvacet miliónů amerických dolarů. Jenže výměna z ruky do ruky se zvrhla v krvavou lázeň. Pár kroků odtud leželi v jedné kanceláři čtyři mrtví a jejich vrah – Asiat s krátkými\ntmavými vlasy, v uniformě ostrahy – si teď vzal na mušku\nMalone se potřeboval nějak krýt.\nJeště že byl aspoň ozbrojen; měl u sebe svou berettu z Magellan Billetu a dva rezervní zásobníky. Možnost cestovat s pistolí patřila k výhodám, které s sebou přinášelo, že projednou zase disponoval odznakem ministerstva spravedlnosti Spojených států. Kývl na jednorázovou misi, aby vytěsnil z hlavy, co se odehrálo v Kodani, a trochu si přivydělal, jelikož špiónům se dneska slušně platí.\nVe zbraních má protivník převahu, v uvažování ne.\nKontroluj okolí a máš pod kontrolou výsledek.\nVysprintoval po terrazzové podlaze v chodbě doleva přesně v okamžiku, kdy další salva konečně prorazila skleněnou přepážku. Minul výklenek s dvojími protilehlými dveřmi k toaletám a hnal se dál. Opodál zahlédl úklidový vozík. Pootevřené dveře nejbližší kanceláře byly zablokované, aby se nezavřely, a v šeru se krčila žena v pracovních šatech.\nItalsky zašeptal: „Vlezte si pod stůl a ani nedutejte.“\nS tou civilistkou může nastat problém. V hlášeních Magellan Billetu se jim říkalo vedlejší škody. To označení se mu\npříčilo. Vždyť to byl něčí otec, matka, bratr, sestra. Nevinné\noběti, které se přichomýtly do palebné linie.\nKaždou chvíli se vynoří ten Asiat.\nSpatřil další dveře a vtrhl do tmavé místnosti. Porůznu\nv ní postávalo obvyklé úřednické vybavení. Z přilehlé kan\nceláře sem pootevřenými dveřmi padal pruh světla. Malone\ndo ní rychle nahlédl a ověřil si, že se odtamtud dá vyjít na\nDo nosu ho udeřil odér čistidla z otevřeného několikalitrového kanystru opodál. A zároveň uviděl na úklidovém vozíku u dveří pohozený balíček cigaret a zapalovač.\nHmátl po cigaretách a zapalovači a pak převrhl kanystr s čistidlem.\nNa podlahu chodby vybublala čirá tekutina a proměnila se v říčku plynoucí směrem, odkud přiběhne Asiat.\nPár vteřin poté se zpoza rohu vysunula automatická puška a za ní vykoukl útočník, určitě udivený, kam se vypařila jeho kořist.\nMalone počkal ještě chvilku, až ho příchozí zaregistruje.\nPuška se zvedla.\nMalone uskočil do kanceláře. Do uklízecího vozíku s ohlušujícím břinkotem třeskly kulky. Škrtl zapalovačem pod balíčkem cigaret. Celofán, papír a tabák vzplály. Jedna. Dvě. Vyhodil hořící balíček ze dveří přímo do kaluže na chodbě.\nZahučelo to a čistidlo chytilo plamenem.\nPohyb v sousední místnosti mu potvrdil očekávané – Asiat tam prchl před ohněm. Než se mu rozbřesklo, že vletěl do pasti, vpadl dovnitř Malone a srazil ho na zem.\nPuška odletěla, až to zařinčelo.\nMalone stiskl Asiata pravačkou pod krkem.\nJeho protivník byl ale silný.\nOdkutáleli se a narazili do psacího stolu.\nMalone si hlídal, aby nepovolil sevření. Jenže Asiat sebou\nsmýkl a odkopl ho, až Maloneovi vyletěly nohy do vzduchu. Dopadl celým tělem protivníkovi na hlavu. Asiat ho ze sebe shodil a vymrštil se na nohy. Malone se připravil ke rvačce, ale „hlídač z ostrahy“ vyběhl z místnosti.\nMalone vytasil zbraň a popošel ke dveřím. Byl udýchaný a srdce mu bušilo. Na podlaze dohořívaly zbytky čistidla. Chodba zela prázdnotou, až na řádku šlépějí vedoucích pryč. Malone přeběhl k výtahům a zkontroloval ukazatele polohy. Na obou svítila osmička – tohle podlaží. Stiskl přivolávač a s připravenou pistolí uskočil.\nDveře obou výtahů se okamžitě otevřely.\nKabina napravo byla prázdná. V levé ležela zkrvavená mrtvola, oblečená jen ve spodním prádle. Pravý hlídač, pomyslel si Malone. Pohlédl na mužův zkřivený obličej zohavený dvěma vstřely. V plánu zřejmě bylo nejen zlikvidovat všechny účastníky schůzky, ale také nenechat naživu žádné svědky. Nakoukl do kabiny a spatřil rozbitý ovládací panel. Zkontroloval druhý výtah a zjistil, že je také poškozený a mimo provoz. Jediná cesta ven vede po schodech.\nVešel na schodiště a zaposlouchal se. Kdosi tamtudy vybíhal nahoru. Rozběhl se za ním, jak nejrychleji mu opatrnost a maximální střeh dovolovaly.\nNahoře klaply otevírané a zavírané dveře.\nNa konci schodů objevil východ na střechu. Zpoza něj se ozýval nezřetelný rachot startující helikoptéry.\nMalone pootevřel dveře.\nHelikoptéra stála natočená zadkem k němu, její ocas měl prakticky na dosah. Čumák kabiny trčel do noci. Rotory nabíraly rychlost. Asiat hodil do kabiny oba pytle s penězi a naskočil.\nListy rotorů vířily čím dál rychleji a ližiny se odlepily od střechy.\nMalone vyrazil ze dveří.\nOkamžitě se do něj opřel ledový vichr.\nMá vystřelit? Ne. Nechat helikoptéru odletět? Sice ho sem vyslali jen jako pozorovatele, ale akce se nečekaně zvrtla, takže by si asi měl zasloužit svůj honorář. Zastrčil si pistoli do zadní kapsy a tu zapnul. Rozběhl se. Jediný skok, a zachytil se stoupající ližiny.\nHelikoptéra se vznesla k temné obloze.\nByl to zvláštní pocit, letět nechráněn nocí. Oběma rukama svíral kovovou ližinu, ale s rostoucí rychlostí vrtulníku bylo čím dál těžší se udržet.\nMířili na východ, pryč od pevniny směrem k moři a ostrovům. K vraždám došlo několik set metrů od vody, v nudné kancelářské budově nedaleko mezinárodního letiště Marca Pola. Lagunu lemovaly úzké pásy světel, které vyznačovaly široký oblouk pobřeží. Uprostřed ležely Benátky.\nHelikoptéra se naklonila na pravý bok a zvýšila rychlost.\nMalone se zahákoval o ližinu předloktím, aby se snáz udržel.\nPřed sebou viděl Benátky s jejich zářícími věžemi a vížkami. Za nimi se rozprostírala černá temnota signalizující otevřené moře. Dál na východ se na úzké písčině nacházelo Lido a za ním vody Jadranu. Rychle si zrekapituloval, co má pod sebou. Světla na severu prozrazovala polohu Murana, Burana a nejvzdálenějšího Torcella. Ostrovy trůnily v laguně jako rozházené blyštivé tretky. Obtočil ližinu oběma pažemi, vytáhl se výš a vůbec poprvé nakoukl do kabiny.\nFalešný hlídač ho pozoroval.\nVrtulník se zhoupl doleva, zřejmě ve snaze setřást nevítaného pasažéra. Maloneovo tělo zavlálo ve vzduchu a smýklo sebou zpět, ale udržel se a znovu pohlédl do mužových mrazivých očí. Spatřil, že Asiat otevírá levou rukou dvířka a v pravé třímá pušku. Těsně předtím než ližinu, na které visel, zasypaly střely, se pod břichem helikoptéry přehoupl na tu druhou.\nO levou ližinu zarachotily kulky a odlétly kamsi do tmy. Malone teď visel v bezpečí na pravé, ale ruce ho od souboje s gravitací bolely. Helikoptéra se znovu rozhoupala a vysávala z něj poslední zbytky sil. Zahákoval se za ližinu levou nohou. Ledový vítr mu vysušoval hrdlo, takže se mu špatně dýchalo. Snažil se nasbírat v ústech sliny, aby si od toho pálení ulevil.\nMusí něco udělat, a to rychle.\nSledoval listy rotoru vířící vzduchem, ušní bubínky mu div nepraskly ohlušujícím staccatem turbíny. Prve na střeše váhal, jestli se pouštět do akce, ale teď neměl na vybranou. Pevně zahákován oběma nohama a levou paží sáhl druhou rukou za sebe a rozepnul si zadní kapsu kalhot. Hmátl do ní a vytáhl berettu.\nZbývá mu jen jedna možnost, jak helikoptéru donutit, aby se snesla k zemi.\nVypálil tři rány do řvoucí turbíny těsně pod hnací hřídelí.\nZe sacího potrubí i z výfuku vyšlehly plameny. Helikoptéra zpomalila. Zvedla nos ve snaze udržet se ve vzduchu.\nMalone pohlédl dolů.\nPořád ještě letěli zhruba tři sta metrů nad zemí, ale rychle ztráceli výšku v jakžtakž řízeném sestupu.\nVpředu, jen kousíček na sever od Benátek, uviděl ostrov. Rozptýlená světélka naznačovala jeho obdélníkový tvar. Malone to místo znal. Isola di San Michele. Nic než hrstka kostelů a obrovský hřbitov, kam se pohřbívá už od napoleonských časů.\nPrudký výšleh plamene.\nZ výfuku se vyvalil hustý kouř páchnoucí sírou a hořící naftou, z něhož se obracel žaludek. Pilot se zřejmě pokoušel ustálit klesání, ale stroj namáhavě poskakoval a zmítal sebou.\nPřelétali ostrov těsně vedle kupole hlavního kostela.\nŠest metrů nad zemí se zdálo, že pilot má úspěch na dosah. Helikoptéra vyrovnala let a chystala se znovu vznést. Dole se rýsoval temný plácek, ale Malonea mrazilo při pomyšlení, kolik kamenných náhrobků tam asi číhá. Tma byla hustá, že by se dala krájet. Osazenstvo vrtulníku dobře vědělo, že má ještě pořád společnost. Tak proč by přistávali? Radši se vyšplhají zpátky nahoru a setřepou černého pasažéra z výšky.\nMěl do turbíny nasázet pár střel navíc.\nTeď neměl na vybranou.\nA tak se pustil ližiny.\nZdálo se mu, že se řítí k zemi nekonečně dlouho, i když mu paměť promptně posloužila informací, že vzhledem k rychlosti volného pádu to nemůže trvat déle než vteřinu. Jen doufal, že přistane do měkkého a nestrefí se do žádného kamene.\nDopadl na nohy a ztlumil náraz pokrčením kolen, ale stejně upadl a odkutálel se jako hrouda. V levém stehnu ho ostře zabolelo. Bůhvíjak se mu podařilo neupustit zbraň.\nKdyž zastavil pád, zvedl oči. Pilot už získal nad helikoptérou plnou kontrolu. Nabrala mezitím výšku a blížila se zpátky k němu. Nakláněla se na pravý bok, takže Asiatovi nic nezaclánělo ve výhledu dolů. Malone by asi dokázal kousek odpajdat, ale neměl kde se krýt. Nacházel se mezi hroby, v otevřeném prostoru. Asiatovi jeho svízelná situace neunikla. Vrtulník se vznášel necelých třicet metrů od něj, listy rotoru zvedaly hlínu a prach. Dvířka se otevřela a Asiat jednou rukou zvedl pušku.\nMalone se mu postavil čelem a obouruč zamířil. V zásobníku beretty mu zbyly nanejvýš čtyři náboje.\nTak ať každý z nich zaboduje.\nZamířil na motor.\nAsiat zuřivě mávl na pilota, ať odletí.\nJenže to už Malone střílel. Jednu, dvě, tři, čtyři rány.\nTěžko říci, který výstřel se o to zasloužil, ale turbína explodovala. Oblohu rozzářila oslepující ohnivá koule a opodál se snesl k zemi jiskřivý déšť hořících trosek. V tom náhlém světle Malone spatřil stovky náhrobků v natěsnaných řadách. Plácl sebou na zem a pažemi si zakryl hlavu, protože exploze neustávaly, kousek od něj se škvařila halda zkrouceného kovu a lidského masa a vybuchovalo hořící palivo.\nPodíval se na ten obraz zkázy.\nHelikoptéru, její osazenstvo a dvacet miliónů dolarů\nv hotovosti pohltily praskající plameny.\nNěkdo bude mít vztek.\nKim Jong-čin stál u lůžka s infuzním vakem v ruce. Z protější strany přihlížela jeho dcera Hana.\n„Tohle asi nevidíš poprvé,“ šeptl jí korejsky.\nSlovem tohle mínil utvrzení převahy silného nad naprosto bezmocným. A dobře věděl, že to viděla a zažila nesčetněkrát.\n„Bez komentáře?“ zeptal se.\nUpřela na něj oči.\n„Takže asi ano. Ušetřil by si potíže, kdyby mlčel jako ryba. Mám pravdu?“\nOcenil její chápavost úsměvem a znovu se otočil k lůžku. „Máte dost pohodlí?“\nStarý muž ležící před nimi neodpovídal. Jak by taky mohl? Droga mu ochromila všechny svaly do posledního, otupila nervy, rozmazala myšlenky. Hadička od vaku s infuzí, který Kim držel v ruce, se plazila do mužovy žíly. Kim\novládal přívod tekutiny pomocí záklopky. Nehrozilo, že by se na injekční zákrok později přišlo, protože zajatec byl diabetik. Jednoho vpichu navíc si nikdo nevšimne.\n„Na jeho pohodlí beztak nezáleží,“ řekl Kim. „Byla to hloupá otázka. Nikam se odtud nechystá.“\nSamozřejmé přijímání dominance zdědil po otci – společně s řídkými vlasy, nadváhou, baňatou hlavou a tajenou vášní pro úpadkovou zábavu. Avšak na rozdíl od otce, jenž převzal dědičnou funkci a vládl Severní Koreji téměř čtvrt století, Kim tuto šanci nedostal.\nJen proto, že chtěl navštívit tokijský Disneyland?\nChtěly tam jet dvě z jeho devíti dětí. A tak si opatřil falešné portugalské pasy a pokusil se proniknout do Japonska. Jenže pozornému úředníkovi pasové kontroly na mezinárodním letišti Narita podvod neunikl a Kima zatkli. Aby ho propustili, musel otec osobně intervenovat u japonské vlády.\nA Kim za to draze zaplatil.\nByl vyděděn, vypuštěn z nástupnické linie.\nPředtím byl nejstarší syn předurčený převzít otěže vlády, od té doby zdiskreditovaný nýmand. A když otec před dvanácti lety konečně zemřel, získal všechno Kimův nelegitimní nevlastní bratr: zaujal místo v čele armády, převzal post předsedy Komise národní obrany a lídra Dělnické strany a ujal se neomezené vlády nad Korejskou lidově demokratickou republikou.\nJen špatný rolník se hádá se svým volem.\nKim se rozhlédl po kajutě.\nNebyla tak luxusní jako jeho apartmá o dvě paluby výš,\nale přesto nadprůměrně pohodlná. Kim s Hanou už deset dní brázdili Jadran a Středozemní moře na okružní výletní plavbě se zastávkami v Chorvatsku, Černé Hoře, na Sicílii a v Itálii a čekali, kdy stařec, který tu teď ležel před nimi, podnikne nějakou akci.\nNic podstatného se však nedělo.\nA tak teď, poslední večer plavby, kdy loď zakotvila v Benátkách a několik tisíc pasažérů vyrazilo na břeh prohlédnout si místní pamětihodnosti, zašli za Paulem Larksem na návštěvu. Stačilo zaklepat a Larkse snadno přemohli.\n„Pane Larksi,“ oslovil ho Kim vlídně. „Proč jste se vydal na tenhle výlet?“\n„Abych napravil křivdu.“\nLarks odpověděl napjatě, ale bez zaváhání. To byl klad oné drogy. Mozek nedokázal produkovat nic než pravdu. Schopnost lhát vymizela.\n„Křivdu, které se dopustila moje země.“\nOtravné ovšem bylo, že tázaný obvykle odpovídal přesně na položenou otázku a nedoplnil z vlastní vůle nic navíc.\n„Jak dlouho vlastníte dokumenty, které tu křivdu napraví?“\n„Od doby, kdy jsem pracoval pro vládu. Tehdy jsem je našel.“\nTenhle muž dříve pracoval jako náměstek amerického ministra financí a před necelými třemi měsíci byl ve vší tichosti odstraněn z funkce.\nKim se otázal: „Bylo to předtím, anebo potom, co jste četl tu knihu?“\nI Kim četl Hrozbu patriotů od Anana Waynea Howella. Autor ji vydal vlastním nákladem přede dvěma lety a vyšla bez jakýchkoli fanfár a ohlasu. „Má Howell pravdu?“\n„Sejdu se s ním zítra.“\n„Prý mě vyhledá, až opustím loď.“\n„Copak jste se nevypravil na tuhle plavbu právě proto, abyste se na ní s Howellem sešel?“\n„Tak zněl původní plán.“\nZvláštní odpověď. „Měl jste se sejít ještě s někým?“\n„S tím Korejcem. Ale rozmysleli jsme si to.“\n„Howell a já.“\nKima to zmátlo. „Proč?“\n„Ať to radši zůstane jen mezi Američany.“\nKima se zmocnilo vzrušení. Tím Korejcem byl on. „Kde jsou ty dokumenty napravující křivdu?“\nOd vyplutí s sebou Larks všude vláčel velkou černou brašnu. Na palubě. V jídelně. Ani na vteřinu se od ní neodloučil. A přesto teď v kajutě nebyla. Hana už to tu prohledala.\n„Dal jsem je Jeleně. Uvedla správné heslo.“\nTo jméno Kimovi nic neříkalo. Na scéně se objevil nový aktér. Ale napřed požádal: „Řekněte mi to heslo.“\n„Meloun? Jako to ovoce?“\n„Ne. Andrew Mellon.“\nKimovi neunikla ta ironie, ale přesto se zeptal, proč si vybrali zrovna jeho.\n„Byl strážcem pravdy.“\nTo konstatování mohl pochopit jen ten, kdo četl Howellovu knihu.\n„Kdy jste Jeleně ty dokumenty předal?“\n„Před pár hodinami.“\nByla to komplikace, samozřejmě – vždyť Kim tu byl především kvůli nim. Před několika týdny se je pokoušel vylákat z Larkse na dálku, ale nepochodil. Tak se zrodil nápad setkat se s ním v zámoří. Tohle dostaveníčko mu mělo poskytnout písemný důkaz, po němž se pídil, a navíc ho zavést k původci toho všeho. K Ananu Wayneu Howellovi. Autorovi Hrozby patriotů.\n„Zná se Jelena s Howellem?“ zeptal se Larkse.\n„A jak mu ty dokumenty předá?“\n„Sejde se s ním zítra, po odchodu z lodi.“\nVěci očividně neběžely podle plánu. Ale Kim očekával, že se na téhle zrádné cestě vyskytne nejeden výmol. Jednat s podivíny a zoufalci s sebou přináší riziko.\n„Kdo jste?“ zeptal se ho zčistajasna Larks.\nKim shlédl na lůžko.\nÚčinek drogy pomíjel rychleji, než předpokládal, ale aplikoval Larksovi jen slabou dávku, aby mu nebránila hladce komunikovat.\n„Jsem váš donátor,“ odpověděl. „Ten Korejec,“ dodal, aniž se namáhal zakrýt opovržení.\nLarks se pokusil zvednout, ale Hana ho zadržela. Nedalo jí to moc práce.\n„Zklamal jsem se ve vás,“ řekl Kim.\n„Nemám se s vámi o čem bavit. Tohle je americký problém. Nepotřebujeme do něj zatahovat takové, jako jste vy.“\n„Mých peněz jste se ale neštítil. Na tuhle plavbu jste se vydal víc než ochotně.“\nKim upravil nastavení infuze a zvýšil dávku drogy. Do Larksových hnědých očí se vrátil rozmlžený pohled.\n„Proč jste se obrátil proti tomu Korejci?“ zeptal se Kim.\n„Chtěl to Howell. Podezíral ho.“\n„Z čeho? Copak ten Korejec nebyl váš přítel?“\n„Cizinců se křivdy netýkají.“\n„Ty, které utrpěl Salomon, Mellon, Howell, všichni ti lidé. Je na nás, abychom je napravili. Bohužel je to všechno pravda.“\nKim znovu zvýšil dávku, aby Larksovu mysl úplně zbavil vlastní vůle.\n„Co všechno je pravda?“ zeptal se.\nKim znal ten pojem z knihy, ale otázka nad otázky zněla, jestli jde o skutečnost, nebo o bohapustý výmysl třetiřadého pisálka posedlého konspiračními teoriemi. Na existenci té hrozby vsadil doslova svůj život.\nV kapse se mu rozvibroval telefon.\nPodal vak s infuzí přes postel Haně a sáhl po mobilu.\n„Helikoptéra nad lagunou explodovala,“ oznámil mužský hlas. „Byli jsme příliš daleko, takže nevíme, jak k tomu došlo, ale zato jsme viděli, že když startovala, pověsil se na podvozek nějaký chlap. Teď se plavíme na člunu k místu, kde vybuchla.“\n„Dvacet miliónů dolarů shořelo?“ zeptal se Kim.\n„Nám to nemusíte vykládat. Z našeho honoráře je popel.“\nNajal si tu partu za padesátiprocentní podíl.\n„Zjistěte, co se stalo,“ přikázal.\n„Už jsme na cestě.“\nDalší potíže. O ty se vážně neprosil. Ukončil hovor, zadíval se na lůžko a zamyslel se nad kurýrkou, o které mluvil Larks.\n„Možná tu ženu dokážeme najít,“ otočil se k Haně. „Tu Jelenu.“\nPodala mu zpátky infuzi.\n„Zítra,“ utrousil koutkem úst. „Až se objeví Howell.“\nCož znamenalo, že Paula Larkse už k ničemu nepotřebují.\nA tak zvýšil průtok v infuzi na maximum.\nStephanie Nelleová vkráčela do obchodního domu a zamířila rovnou do oddělení dámských oděvů. Nákupní centrum se nacházelo v severní části města, nedaleko od ústředí Magellan Billetu. Stephanie si na nakupování nijak zvlášť nepotrpěla, ale o večerech nebo v sobotu odpoledne ji občas popadla chuť potulovat se mezi regály a okukovat zboží, aby na chvíli zapomněla na práci. Vedla Magellan Billet šestnáct let. To ona tuhle zpravodajskou jednotku vybudovala – tým dvanácti agentů zaměstnávaných ministerstvem spravedlnosti, kteří se ujímali nejchoulostivějších vyšetřování.\nSamí skvělí lidé.\nJenže teď něco drhlo.\nA byl nejvyšší čas zjistit co a proč.\nNa druhé straně prodejny zahlédla Terru Lucentovou a vykročila nejbližší uličkou k ní. Terra byla drobounká žena se zrzavými vlasy, jedna ze čtyř administrativních asistentek pracujících v Billetu.\n„Doufám, že mi vysvětlíte, proč jste mě sem vylákala,“ řekla Stephanie, když ke své zaměstnankyni došla. „A vůbec, neměla byste radši spát?“\n„Vážím si toho, že jste se se mnou sešla. Opravdu moc. Vím, že je to neobvyklé.“\nStephanie našla na stole lístek s prosbou, aby v půl šesté odpoledne přišla do obchodního domu a nikomu o tom neříkala. Terra pro ni pracovala už léta; vzhledem k její rozvaze a spolehlivosti ji přidělovali na noční služby.\n„Je to důležité, madam.“\nStephanii neuniklo, že Terra vypadá ustaraně. Nedávno se rozvedla, už počtvrté. V lásce měla smůlu, ale práci odváděla skvělou.\n„Musím vám něco ohlásit. To, co se děje, není správné. Ani trochu.“\nVšimla si, že Terra těká očima nalevo napravo. Po prodejně ale bloumalo jen pár prodavaček a hrstka zákazníků.\nTerra na ni pohlédla a olízla si rty. „Jen jsem se chtěla ujistit, že jsme samy. Proto jsem vás požádala, ať přijdete sem.“\n„Proč ten lístek? Nemohla jste mi zatelefonovat? Anebo si se mnou promluvit v kanceláři? Proč ty tajnosti?“\n„Jinak to nešlo.“\nZ Teřina tónu čišely obavy.\n„Terro, co se děje?“\n„Jednou v noci, asi tak před deseti dny, jsem si zašla do jídelního kouta pro pití. V kanceláři nikdo další nebyl, tak jsem si s sebou vzala mobil, kdyby někdo volal. A taky jsem si přitom odskočila na cigárko. Vím, že na našem patře by se\nkouřit nemělo, jenže když sloužím sama, nemůžu vypadnout\nna dlouho a jít ven. Nechávám dveře k nám otevřené, abych\nslyšela cinknout vstupní zvonek, kdyby někdo šel, a jdu si za\npálit o kus dál do chodby.“\nPravidla Billetu vyžadovala, aby kanceláře byly pod usta\nvičným dohledem. Agenti měli speciálně zabezpečené lapto\npy a iPhony, protože šifrované e-maily a textové zprávy před\nstavovaly nejrychlejší a nejbezpečnější způsob komunikace.\n„Proč nekouříte přímo v kanceláři?“\nTerra zavrtěla hlavou. „Poznala byste to po čichu. Nepři\npadá v úvahu.“\nStephaniin vztah k tabáku nebyl žádným tajemstvím a kouření v budově ostatně zakazoval i federální zákon. „Zapomeňte na cigarety a přejděte k věci.“\n„Jak jsem říkala, před deseti dny jsem byla ve výklenku na konci chodby. Pootevřela jsem okno, aby kouř utíkal ven. Když jsem dokouřila, vrátila jsem se do kanceláře. A tam jsem na něj narazila. Ukázal mi odznak a pohrozil mi. Prý je z ministerstva financí.“\n„Jak se dostal do budovy?“\n„Druhý den jsem zkontrolovala elektronické záznamy. Podle nich v tu dobu nikdo dovnitř nevešel.“\nVšechny dveře byly zajištěny zámkem, do kterého se musela vložit karta. Takže ať to byl, kdo to byl, musel mít přátele na správných místech.\n„Dožadoval se přístupu k počítačům.“\n„A vy jste mu ho umožnila?“\n„Jak dlouho zůstal v kanceláři?“\n„Půl hodiny. Použil počítač v zasedačce. Když odešel, hledala jsem, co si prohlížel, ale všechny stopy kompletně vymazal.“\n„A to mi říkáte až dnes?“\n„Nezlobte se. Myslela jsem, že řešil něco naléhavého.“\n„Nevěřím vlastním uším, co jste provedla.“\nTerra se zatvářila sklíčeně. „Já vím. Ale... donutil mě mlčet.“\nTo vůbec neznělo dobře.\n„Vypsala jsem nekrytý šek, madam. Stalo se to, když jsem se naposledy rozvedla. Obchod mě zažaloval. Okamžitě jsem dluh vyrovnala, ale stejně mě zatkli. Ten člověk z financí o tom věděl úplně všechno. Prohlásil, že když o něm ani nepípnu, bude všechno v pořádku. Chtěla jsem si udržet práci. Kdyby se provalilo to zatčení, přišla bych o bezpečnostní prověrku. Ten šek přesáhl částku pět set padesát dolarů. To už je trestný čin. Obchod sice žalobu stáhl, ale já radši nechtěla nic riskovat. Moje děti potřebují jíst. A tak jsem udělala, co jsem musela, jenomže pak to zašlo příliš daleko.“\nStephanie soustředěně poslouchala.\n„Za pár dní se vrátil a znova chtěl přístup k počítačům – tentokrát pod mojí identifikací.“ Terra se odmlčela. „Vyhověla jsem mu. Neměla jsem to dělat. A dneska večer chce přístup zas.“\nStephanie se nad tím chvíli zamyslela a pak se zeptala: „Je to všechno?“\nTerra přitakala. „Hrozně mě to mrzí, opravdu moc. Ze všech sil jsem se snažila odvádět perfektní práci. Vím, že mi důvěřujete...“\n„Porušila jste všechny možné předpisy.“\nTerra měla slzy na krajíčku.\nStephanie ji potřebovala jako spojenkyni, a tak dodala: „Přimhouříme oko – aspoň prozatím –, pokud uděláte tři věci.“\n„Nikomu se nesvěříte s tím, co jste mi řekla. Dnes večer mu umožníte přístup. A budete mě informovat o všem, co od téhle chvíle řekne nebo udělá.“\nTerra se rozzářila. „Samozřejmě. Spolehněte se.“\n„A teď běžte. Jděte domů a prospěte se. Za pár hodin vám začíná směna.“\nTerra ještě jednou poděkovala a odešla.\nVšechno je někdy poprvé. Zabezpečení Billetu ještě nikdy nikdo neprolomil. Stephaniino oddělení drželo partu, nikdy se nevyskytl žádný incident, seznam úspěchů byl sáhodlouhý, selhání minimum. Kolegové Stephanii vysoké procento úspěšnosti záviděli. Ale ministerstvo financí? Co ze spisů Billetu tak naléhavě chtějí, aby kvůli tomu vydírali její zaměstnankyni?\nAť už jde o cokoli, potřebuje to zjistit.\nPomalu mířila k východu z obchodního centra, asi třicet metrů za Terrou. Došly do atria se skleněnou věžovitou střechou, z něhož se čtyřmi směry rozbíhaly dvojúrovňové nákupní galerie.\nVtom Stephanie zpozorovala ve vyšším podlaží muže.\nŠtíhlého, s řídkými vlasy, v tmavém obleku a bílé košili. Opíral se o zábradlí. Teď se od něj odlepil a vykročil v horním patře paralelně s nimi. Terra chvátala mezi poloprázdnými obchody k dalšímu atriu, kde se shlukly stolky restaurací. Vycházelo se z něj na zadní parkoviště. Stephanie zalétla\npohledem nahoru a zjistila, že muž je jim pořád v patách. Když došly do atria, Terra zabočila doleva k východu a muž začal sbíhat po půlkruhovém schodišti. Ve chvíli, kdy užuž seskakoval ze schodů do přízemí, vylovila Stephanie z kapsy telefon.\nMuž zrovna došlapoval na poslední schod.\nStephanie na něj namířila mobil, vyfotila si ho a zase ruku hbitě spustila. Muž doskočil na dlaždice v přízemí a chvátal k zadnímu východu. Nemohlo být pochyb. Přilepil se na Terru. U jednoho stolku zahlédla pracovníka ostrahy usrkávajícího z hrnku kávy.\nVtom ji do žeber dloublo cosi tvrdého.\n„Ani muk, jinak vaše podřízená dneska na směnu nedorazí.“\nTerra vyšla z nákupního centra ven.\nMuž, který ji do té doby sledoval, se zastavil a otočil se. Zeširoka se usmál. Stephanie stále ještě držela ve spuštěné ruce telefon. Muž k ní zvolna došel a sáhl po něm.\n„Myslím, že ho nebudete potřebovat.“\nMalone se vymrštil z trávníku. Plíce ho bolely, jak v suchém nočním vzduchu lapal po dechu. Měl štěstí, že se při pádu vyhnul kamenným náhrobkům stojícím v pozoru všude kolem. Trosky helikoptéry dohořívaly, zbyla z ní jen hromada zčernalého kovu. Skomírající požár osvětloval cestu vinoucí se mezi hroby ke kostelu. Tam někde asi bude loděnice pro čluny a přístaviště; možná tu na ostrově mají i nočního hlídače. Ale kde vězí? Člověk by čekal, že havárie vyvolá rozruch. Určitě si jí všimli i za lagunou v Benátkách. Policie odtamtud vyrazí každou chvíli, pokud to už neudělala. Čekat na ni by nebyl nejlepší nápad. Potřebuje se dostat pryč. Měl za úkol prostě jen pozorovat a podávat hlášení. No potěš – že se to ale podělalo!\nJednou ročně, když Drahý vůdce slavil narozeniny, zasílali mu ředitelé severokorejských pojišťoven dar v podobě dvaceti miliónů v hotovosti. Byly to peníze z podvodů. Z dopravních nehod, požárů firem, záplav a jiných katastrof v Severní Koreji, které se většinou vůbec neodehrály anebo\nbyly zinscenovány. Pojišťovnictví včetně nastavování podmínek držela v rukou státem vlastněná Korejská národní pojišťovna KNIC. Aby rozložila rizika, hledala po celém světě zajišťovny ochotné převzít svůj díl výměnou za velkorysé odměny a nalezla je v Evropě, Indii a Egyptě. Dotyčné instituce samozřejmě předpokládaly, že KNIC rizika vyhodnotila a patřičně promítla do pojišťovacích podmínek, aby minimalizovala nebezpečí ztrát. Na tom koneckonců celý pojišťovací byznys stojí – hradit co nejméně škod. V tomto případě to však neplatilo. KNIC se místo toho postarala o vznik vysokých pojistných nároků, kterým zajistitelé budou muset dostát. Čím více pohrom, tím lépe pro ni. Aby nevyvolala nežádoucí pozornost, systematicky cílila pokaždé na jiného zajistitele. Jeden rok na pojišťovnu Lloyd’s, pak na Munich Re, poté na Swiss Re. Každý pojistný nárok byl pečlivě zdokumentován, načež ve zrychleném řízení prošel loutkovým soudem v Pchjongjangu, u něhož nebylo pochyb o výsledku. Výhodou byl i fakt, že severokorejské zákony zajistitelům nedovolují vyslat do země vlastní vyšetřovatele, aby údaje ověřili.\nCelkově vzato šlo o dokonalý švindl, který každoročně generoval příjmy přes padesát miliónů. Část z nich použila KNIC, aby podvody udržela v chodu, zbytek šel do kapsy Drahému vůdci.\nRok co rok dvacet miliónů, už čtyři roky za sebou.\nDo Pchjongjangu putovaly pytle s hotovostí ze Singapuru, Švýcarska, Francie, Rakouska a letos z Itálie. Mířily na adresu instituce zvané 39. komise ústředního výboru Korejské dělnické strany, která vznikla jen proto, aby shromažďovala tvrdé valuty a poskytovala Drahému vůdci fondy nezávislé na\nde facto neexistující národní ekonomice. Hlášení zpravodajských služeb naznačovala, že se z těch peněz financují mimo jiné nákupy luxusního zboží pro elitu, součástky vojenských raket a dokonce i výroba jaderných zbraní. Všechno, co se může činorodému mladému diktátorovi hodit.\nStephanie chtěla, aby letošní transfer proběhl před očima svědků, což se nikdy předtím nepodařilo. Američtí zpravodajci zjistili přesné místo – v Benátkách –, a tak Maloneovi nařídila, ať si z okružní plavby odskočí na pevninu.\nTa shoda okolností ho zarážela.\nJak to, že předávka vyšla zrovna na dobu, kdy je on náhodou v Benátkách?\nOdpověď mu nepřipadala bůhvíjak důležitá až do okamžiku, kdy se strhla přestřelka. Teď se však z balíku peněz stala hromada popela a všichni účastníci transferu byli bradou vzhůru. Takže by ho to zajímalo.\nPátral v paměti po všem, co ví o místě, kde se nachází.\nIsolu di San Michele kdysi tvořily dva ostrovy, ale kanál mezi nimi už dávno zasypali. Napoleon tu roku 1807 založil hřbitov a Benátčanům nařídil, aby přestali pohřbívat své mrtvé na území města. Z oněch časů se dochoval neorenesanční kostel a někdejší klášter. Břehy ostrova chrání vysoká cihlová zeď a nad ní se zvedá tmavá hráz cypřišů. Vzpomněl si na ještě jednu zvláštnost. Pohřby se konají v těsném sledu a mrtví mají zaručeno jen několik let poklidného spočinutí. Po deseti letech se ostatky exhumují a ukládají v kostnicích, aby uvolnily místo dalším zesnulým. Na vývěsce napravo od Malonea visel rozvrh exhumací.\nVycvakl z beretty zásobník a nahradil ho plným z kapsy. Pak vykročil ke kostelu a ani se nenamáhal jít potichu. Cestu\ndlážděnou kameny lemovaly záhony osázené cypřiši a řady náhrobků. Některé hroby na sebe upozorňovaly kupolemi, sochami a výzdobou z krouceného železa. Jiné byly naskládané na stupňovitých terasách, takže připomínaly otevřenou kartotéku. Když jde o smrt, lidská vynalézavost nezná mezí.\nDo nohy ho začínala brát křeč. Na skákání z helikoptér je už sakra přestárlý. Údajně odpočíval ve výslužbě – poté, co udělal kariéru u námořnictva, vystudoval práva a dvanáct let pracoval pro Stephanii Nelleovou v Magellan Billetu. Před třemi lety odtamtud odešel a nyní vlastnil antikvariát v Kodani. Ale různé patálie si ho nacházely i tam. Tentokrát si je ovšem vykoledoval sám, když dobrovolně kývl na externí kontrakt, který mu Stephanie nabídla. Několik posledních týdnů rozhodně neprožil příjemně. Cassiopeia Vittová se mu neozývala. Loni spolu chodili, ale před měsícem se rozešli, když zase jednou oba řešili maléry, tentokrát v Utahu. Věřil, že až v ní vychladnou emoce, mohli by se usmířit. Dokonce jí i zavolal, ale nevzala mu telefon. Zato od ní dostal e-mail. Kratičký, a něha sama:\nHořkost v ní očividně dál plála vysokým plamenem.\nA tak jí vyhověl. Potulovat se za peníze americké vlády deset dní po Jadranu a Středozemním moři se mu zdálo jako šikovný způsob, jak zabít čas. Jediné, co měl na práci, bylo pozorovat bývalého úředníka ministerstva financí Paula Larkse, který ho snad zavede k muži jménem Anan Wayne Howell, toho času na útěku před americkou justicí. Ministerstvo spravedlnosti po Howellovi prahlo. A tak se Malone\npoflakoval v Larksově blízkosti. Larks byl sedmdesátník a při chůzi pokulhával, čímž Maloneovi připomínal jeho dávného přítele Henrika Thorvaldsena. Během plavby se s nikým nedružil a Malone nakonec usoudil, že ať už má dojít k čemukoli, stane se to v Benátkách. A potom ho Stephanie odvelela na italskou pevninu.\nNačež následovala pohroma.\nDošel k nasvětlenému kostelu, jehož bělostné průčelí shlíželo na lagunu. Byl zamčený na sedm západů. Obešel kostel z boku a spatřil loděnici. Jakžtakž se tam svítilo. V mdlém světle slabé žárovky se rýsoval jeden z těch štíhlých, nízkých člunů, jimiž jsou Benátky proslulé.\n„Stát, ani hnout,“ poručil mužský hlas italsky.\nMalone se otočil a spatřil, jak se ze tmy vyloupl mohutný chlap v uniformě. Pořád ještě držel ve spuštěné ruce berettu, a tak ji pohotově schoval za stehno.\n„Držíte tady službu?“ zeptal se také italsky.\nJazyky se učil snadno, těžil z výhody, kterou mu poskytoval


Společnost pro kulturní dějiny » Vydavatelé » Levné učebnice\nNacházíte se: Levné učebnice → Vydavatelé → Společnost pro kulturní dějiny\nV blízkosti třeboňského rybníka Svět stojí pozoruhodná stavba. Ukrývá se mezi lesními velikány. Dýchá melancholií, vznešeností, tajemstvím. Je to chrám smrti, v němž mrtví Schwarzenbergové sní svůj věčný sen. Přitahuje naši pozornost jako vše, co nedokážeme racionálně vysvětlit a přesně pojmenovat. Co se skrývá pod závojem smuteční fasády? Co znamenala smrt pro představitele\nKniha pojednává o poválečné umělecké a politické kariéře uznávaných avantgardních divadelníků J. Honzla, J. Frejky a E. F. Buriana. Autorka se vedle sledování proměn osobních postojů a kariérních strategií zaměřuje i na proměny stranickým aparátem řízené kulturní politiky v letech 1945-1959 a jejich dopad na divadelní oblast. Součástí publikace je několik obrazových příloh přejatých z archivních\nNestor moskevské bohemistiky S. V. Nikolskij se studiem Haškova života a díla zabývá dlouhodobě. Předkládaná kniha je shrnutím jeho výzkumů i představením jeho osobité interpretace, odlišné od tradičního českého výkladu. V devadesátých letech 20. století byl prvním badatelelem, který ve Vojenském historickém archivu v Praze objevil archivní složku reálného vojáka Josefa Švejka. S tímto materiálem\nV útlé knížce autor shromáždil své dojmy z cesty do Sovětského svazu, kde se zúčastnil oslav 10.výročí Velké říjnové socialistické revoluce. Nebyla to jediná kniha, která se na konci dvacátých let pokoušela československé veřejnosti přinést reálný obraz sovětské současnosti; její tón se však výrazně lišil. Tille do této knihy nevložil ani politický rozměr, ani kritiku, ba ani literární ambice -\nPo otevření vatikánských archivů na počátku osmdesátých let 19. století se stal Řím vyhledávaným centrem archivního výzkumu. Čeští badatelé začali do “věčného města” zajíždět již od roku 1887, samostatný Československý historický ústav v Římě byl však zřízen až po vzniku samostatného Československa. Jeho činnost byla přerušena až druhou světovou válkou, definitivně uzavřen pak byl v létě roku


Úloha 4.u3: Lezoucí brouci (3 b) – Korespondenční seminář M&M\nÚloha 4.u3: Lezoucí brouci (3 b)\nZadáno v čísle 23.4.\nŘešeno v čísle 23.6.\nMějme rovnostranný trojúhelník s délkou strany 1. Na každém z jeho vrcholů stojí brouk, na vrcholu $A$ stojí brouk $B_ A$, na vrcholu $B$ brouk $B_ B$ a na vrcholu $C$ brouk $B_ C$. Brouk $B_ A$ leze tak, že neustále míří za broukem $B_ B$, stejným způsobem leze brouk $B_ B$ za broukem $B_ C$ a brouk $B_ C$ za broukem $B_ A$.\nVšichni brouci lezou jednotkovou rychlostí. Jak dlouho bude trvat, než se všichni brouci potkají?\nObrázek 1: Rozložení směrového vektoru brouka $B_ B$ na složky.\nÚlohu budeme řešit tak, že si spočítáme okamžitou rychlost, kterou se dva brouci přibližují. Brouk $B_ A$ leze za broukem $B_ B$, což do okamžité rychlosti, kterou se přibližují, přispěje $1$. Současně se ale brouk $B_ B$ pohybuje rychlostí $1$ za broukem $B_ C$. Zde je potřeba si uvědomit, že celá situace byla na začátku symetrická a symetrickou tedy i zůstane – v každé chvíli tedy budou brouci tvořit rovnostranný trojúhelník. Nyní rozložíme pohyb brouka $B_ B$ do dvou složek. Rychlost brouka $B_ B$ si rozložíme na pohyb směrem k broukovi $B_ A$ a pohyb k tomuto pohybu kolmý. Můžeme si uvědomit, že tento kolmý pohyb nijak neovlivní okamžitou rychlost přibližování se brouků $B_ A$ a $B_ B$. To můžeme nahlédnout následovně – uvažme dva body, z nichž jeden stojí na místě a ten druhý se hýbe tak, že je nenulová pouze složka kolmá k přímce definované těmito dvěma body. V takovém případě není těžké nahlédnout, že to odpovídá pohybu po kružnici, kdy se rozhodně vzdálenost těchto dvou bodů nemění, a okamžitá rychlost přibližování se těchto dvou bodů je tedy nulová. Nás bude zajímat pouze složka vedoucí za broukem $B_ A$.\nK rozložení pohybu na složky nám bude stačit použít sinus a cosinus. My chceme znát délku hrany $c’$ (viz Obrázek 1). Ta se rovná $\_cos 60^\_circ = 1/2$.\nTento argument můžeme opakovat pro všechny tři dvojice brouků. Tím zjistíme, že se všichni brouci navzájem přibližují rychlostí $1+1/2 = 3/2$ a celkově jim tedy bude trvat se potkat $2/3$ časové jednotky.


Vsakovací systém dešťové vody Stormbox od Pipelife Czech | iMaterialy\niMaterialy > Informace výrobců > Vsakovací systém dešťové vody Stormbox od Pipelife Czech\nVsakovací systém dešťové vody Stormbox od Pipelife Czech\nJiž delší dobu odborníci mluví o probíhajících změnách klimatu. Také letošní rok potvrdil stávající obavy a v České republice – a nejen v ní – došlo k dalšímu poklesu hladiny podzemních vod. Jednotlivce i celé obce trápí vyschlé studny, schnou stromy. Je jasné, že skutečně došlo ke změně koloběhu vody v přírodě. Příčin je zřejmě více a jednou z nich (doufejme, že ne tou skutečně jedinou) je působení člověka. Pokles schopnosti krajiny zadržovat vodu způsobuje neustálé hutnění zemědělské půdy zemědělskými stroji, pěstování „erozních“ plodin, přidává se kůrovec likvidující lesy, přirozenou zásobárnu pitné vody, někde dosud fungují kdysi potřebná, ale dnes spíše škodící meliorační zařízení...\nTisíce let se srážková voda vsakovala v místě dopadu nebo v jeho blízkosti. Nové budovy, dopravní trasy, parkoviště a další zpevněné plochy ale ukrajují kilometry plochy, vhodné pro přirozený vsak. Na nich se menší deštík/deštíky jednoduše odpaří, větší srážky přímou cestou vedeme do potoků, řek nebo až do moře. A aby velké množství odváděné vody „po cestě“ příliš neškodilo, musí se vytvořit podmínky, což opět znamená zásahy do přírody. Ta nám oplácí teplotními rekordy a nedostatkem podzemní vody, ale i stále častějšími přívalovými dešti a povodněmi. Voda chybí, je nenahraditelná, a zvláště voda pitná se brzy se zřejmě stane strategickou surovinou. Konečně si začínáme uvědomovat důsledky našeho moderního způsobu života a začínáme je (i když po letech) i řešit.\nJiž od roku 1968 totiž shrnuje Rada Evropy v takzvané Evropské vodní chartě význam vody pro člověka a životní prostředí a upozorňuje na závažnost problému hospodaření s vodou. V České republice hospodaření se základním zdrojem vody, tj. s dešťovými srážkami, řeší vyhláška 501/2006 Sb., o obecných požadavcích na využívání území, která říká v § 20, odst. 5 mimo jiné, že:\n...vsakování nebo odvádění srážkových vod ze zastavěných ploch nebo zpevněných ploch, pokud se neplánuje jejich jiné využití, přitom musí být řešeno:\n3. není-li možné oddělené odvádění do vod povrchových, pak jejich regulované vypouštění do jednotné kanalizace.\nVodu dopadající na dům, parkoviště obchodního centra, ale také tovární halu je tedy nutno přednostně vsáknout. Vyhláška je relativně jasná, na její plnění dohlíží různě přísní a různě znalí úředníci. Občas to ale vypadá, že někteří z nich nevědí, že vsakovat se v České republice dá jen někde. Část státu totiž kryjí hlíny a jílovité zeminy, do nichž vsakovat nelze nebo lze jen velmi obtížně, jinde leží vrstvy, vhodné pro vsakování až ve velkých hloubkách, případně je hladina podzemní vody příliš vysoko. Pokud dotyčný staví nemovitost právě tam, a navíc narazí na neznalého úředníka, mívá o zábavu postaráno. Postaráno o ni má také, pokud má špatný projekt.\nZákladní přístup ke vsakování\nSrážkové vody (a voda z komunikací opatřených technickým řešením) jsou vodami povrchovými, které lze vypouštět přes půdní vrstvy, tj. vsakovat. Povrchové vsakování potřebuje plochu, která v řadě případů není k dispozici, proto je dnes preferováno použití podzemních vsakovacích zařízení. Problémové zeminy místo plného vsaku dovolí jen vsak částečný, a musí se sáhnout k řízenému odtoku do kanalizace (povolené množství je stanoveno správcem kanalizace). Někdy jsou stěny takového zařízení provedeny jako nepropustné, a majitel má možnost využít shromážděnou vodu pro zavlažování, případně pro domácnost. Uspoří tak přinejmenším dvakrát – za vodu neodebranou z vodovodu a za vodu neodvedenou do kanalizace.\nVsakování pod zemí dnes využívá vsakovací jednotky různého typu, velikosti a nosnosti. Jde většinou o stavebnicové systémy, využívající prakticky neomezenou životnost technických plastů. Ty v zemi nekorodují, nerozkládají se ani netrpí inkrustací. Pokud nejsou nadměrně mechanicky namáhány, zachovají si vysokou pevnost po desítky, případně stovky let. Jsou-li vsaky dobře navrženy, zachytí běžné i přívalové deště a zpožděným sakováním, tj. v době do další srážky, se spolehlivě vyprázdní. Akumulaci ocení především majitelé pozemků na méně vhodných zeminách. Tato zařízení mají obvykle vysoký účinný objem (přes 90 % celkového objemu), proto snižují prostorové nároky a výrazně šetří náklady na výkop. Aby nedocházelo k průniku okolní zeminy, obaluje se celé zařízení geotextilií. Pokud se během provozu přesto zanese, lze některé typy jednoduše vyčistit pomocí tlakové vody. Dříve používané trativody, u nichž 2/3 objemu tvořil štěrk (ten je samozřejmě nečistitelný), jsou dnes již jen řídkou výjimkou.\nJak se vsakování projektuje?\nVsakování není jen pouhé „zatečení“ vody během srážky a chvíli po ní do země, jak se někteří lidé stále ještě domnívají. Pro řešení vsaků platí od roku 2012 ČSN 75 9010. Vychází z předpisů používaných jinde v Evropě, kvůli složitějším vsakovacím poměrům naší republiky se však od nich poněkud liší. Při návrhu je potřeba znát velikost plochy (střechy, parkoviště), z níž má být voda vsakována. Je to lehce měřitelné, stejně jako sklon plochy a druh povrchu, který také ovlivňuje rychlost odtoku do vsakovacího zařízení.\nSrážkové hodnoty jsou v normě udávány statisticky, s určitou pravděpodobností, která ve skutečnosti může být i daleko nepříznivější (dnešní srážky jsou často intenzivnější). Proto se podle důležitosti objektu volí interval možného „přetečení“. Zvláště v problémových zeminách se zvýšená bezpečnost (tj. větší akumulovaný objem) může výrazně projevit v konečné ceně!\nA jak se hodnotí vsakovací schopnosti zeminy? Musím předeslat, že dosti obtížně. Charakteristikou je takzvaný koeficient vsaku (kv). Udává se v jednotce metry za sekundu [m/s] a nabývá hodnot ve velmi širokém rozmezí (pro písčité zeminy řádu 10–², pro jíly jen 10–9). Samotný výpočet je poměrně jednoduchý a svádí k dosazení „nějakého koeficientu“. Při možných rozdílech – vidíte, že jsou v rozsahu sedmi řádů –, však může být výpočet ošidný a vést od naprosté nefunkčnosti po zbytečné náklady na vsakovací zařízení. Ale i při probíhajícím, ovšem velmi pomalém vsakování by se mohlo stát, že ještě než se vsakovací galerie vyprázdní, spadne na pozemek další srážka. Majitel, v horším případě i jeho sousedé, jsou vyplaveni a je tu otázka, kdo to zaplatí, protože pojišťovna bude požadovat doklady o kvalifikovaném projektu. V husté zástavbě se například někdy musí brát ohled i na příliš blízký sousedův vsak!\nNorma při výpočtu vsaků vyžaduje spolupráci hydrogeologa, který kv pro danou lokalitu zná, případně zjistí z dostupných dokladů. ČSN 75 9010 upozorňuje na odlišnost hodnoty kv od řady hodnot stanovených v minulosti. Nejsprávnější postup je proto provedení vsakovací zkoušky dle normy přímo na daném pozemku.\n• Máte zákonnou povinnost vsakovat na vlastním pozemku.\n• Norma požaduje odborný posudek vsakování. Někdy je vsakování nemožné.\n• Voda ze špatného vsaku může zničit majetek váš i cizí. Chcete šetřit i za tuto cenu?\n• Požadujte záruku kvalitního projektu, výrobku i kvalitní instalaci, nakupujte u spolehlivých dodavatelů.\n• Pamatujte i na to, že vsakování není zcela bezúdržbová záležitost!\nŘešením je Stormbox Pipelife\nPipelife Czech, s. r. o., nabízí na trhu v ČR komplexní systém pro hospodaření s dešťovou vodou s názvem Raineo. Raineo zahrnuje produkty vhodné pro zachycování, bezpečné skladování, transport, čištění a úpravu vody, rovněž produkty umožňující kontrolu a přístup do těchto zařízení. Funkci zadržení a vsakování vody zajišťuje vsakovací systém Stormbox, jehož dva typy pokrývají celé rozpětí požadavků běžné praxe. Staticky promyšlená konstrukce, dokonale zvládnutá výroba a použití kvalitního materiálu řadí Stormboxy mezi nejlepší vsakovací systémy na tuzemském trhu. Jsou horkými kandidáty na získání vysoké obliby uživatelů, neboť při jejich vývoji byly prostudovány problémy řady starších konkurenčních produktů a systém je konstruován tak, aby k nim nemohlo dojít. Velmi důležitá vertikální i horizontální pevnost byla prověřena četnými laboratorními a náročnými instalačními zkouškami.\nStormbox I tvoří vsakovací jednotka (box) z houževnatého polypropylenu o objemu 216 l, s využitelným objemem 206 l. Rozměry jsou 60x120x30 cm. Výška boxu pouhých 30 cm dovolí použití i v místech s dosti vysokou hladinou podzemní vody (vzdálenost dna galerie a maximální hladiny podzemní vody musí být 1 metr). Zeminy s nízkým kv vyžadují velkou vsakovací plochu, přičemž ve vsakovací galerii je jen nízká hladina vody. Vysoké boxy, použité na této ploše, znamenají, že se pod zem dá zbytečně velký, přitom ale nepotřebný objem zařízení. Naopak nízký Stormbox I nepotřebný objem redukuje, čímž zaručuje příznivou cenu zařízení. Připojovací rozměry potrubí jsou 110 až 160 mm, větší s adaptéry (velké DN až při dvou boxech nad sebou). Boxy se spojují pomocí klipů.\nStormbox II je tvořen nosnou konstrukcí s masivními nosnými sloupky, která se při montáži opatří bočními panely s velkou vsakovací plochou. Při rozměrech 120x60x60 cm má jeden box větší objem než u typu I – celkový 432 l, užitný 412,6 l, výhodou je proto rychlejší montáž a jednoduché připojení trubek do DN 400 přes připojovací panel.\nBoxy obou typů se dají skládat na sebe i vedle sebe. Nejspodnější z nich uzavírá vždy podkladová deska. Kvůli stabilitě se používá vazba jako u cihlových staveb (lze je také jednoduše řezat). Tak vzniká pevná prostorová struktura (vsakovací galerie). Při montáži se celá konstrukce obalí geotextilií, tj. filtračním materiálem ze syntetických vláken, který brání znečištění vnitřního prostoru zeminou. Pro vytvoření (staticky velmi stabilního!) zemního zásobníku se obalí nepropustnou fólií. K systému jsou nabízeny i potřebné kontrolní a usazovací šachty a čisticí prvky, samozřejmostí jsou tvarovky pro odvětrání. Stavebnicový systém je vhodný pro vytvoření vsaku u rodinného domu, stejně jako pro malou firmu nebo velkou výrobní halu.\nPříprava na instalaci je jednoduchá – vyhloubí se jáma, dokonale vodorovně se upraví podloží a instalují se vhodné šachty na vstupu, případně na výstupu do kanalizace. Samotná montáž je hračkou a nevyžaduje techniku. Ani vyprojektování skutečně funkčního a dlouhodobě spolehlivého systému v závislosti na zemině, druhu a velikosti odvodňované plochy není pro Pipelife Czech problémem. Nabízí zpracování projektu výpočtovým programem podle ČSN 75 9010. Program v základním modu stanoví minimální rozměry, tedy nízké pořizovací náklady vypočtené vsakovací galerie. Další výpočtový modul zase prověřuje statiku celé konstrukce.\nSoučástí systému Raineo jsou i odlučovače lehkých kapalin. Pro zajištění ekologické bezpečnosti jsou tyto vyžadovány pro čištění dešťových vod (dešťového odtoku) znečištěných olejem z nepropustných ploch jako parkovišť, pozemních komunikací nebo volných ploch ve výrobních závodech. V této souvislosti se zmíníme pouze o odlučovačích typu I pro maximální odtokovou koncentraci uhlovodíků 5 mg/l. Jsou vybaveny koalescenčním a absorpčním filtrem, automatickým uzavíracím zařízením nebo elektronickým systémem varování. Pipelife dodává 16 velikostí těchto odlučovačů, a to od objemu 2200 l až po 50 000 l. Rovněž s jejich návrhem vám pracovníci Pipelife Czech ochotně pomohou.\nJosef Jonášek, Pipelife Czech, s. r. o.


Základní škola - Oficiální stránky obce Práče\nDnes je pondělí, 13. 7. 2020, 14:26:19\nDobrý den vážení návštěvníci školy, rodiče, žáci,\nvítám Vás na odkazu Základní školy, Práče, okres Znojmo - příspěvkové organizace.\nVýuka na ZŠ Práče\nVýuka probíhá dle Školní vzdělávací program „Škola dětem”, který byl vytvořen dle Rámcového vzdělávacího programu pro základní vzdělávání ( RVP ZV)\nCo vlastně Rámcový vzdělávací program pro základní vzdělávání je a proč vznikl?\nRámcový vzdělávací program základního školství (RVP ZV) vymezuje charakter a obsah vzdělávání. Nahradil známé osnovy, ale podstatně se od nich liší. Jeho úkolem už není vyjmenovávat všechny nepostradatelné znalosti, které se každý žák musí naučit, ale obecně formuluje cíle a stanovuje tzv. kompetence, dovednosti, které má žák získat.\nHlavní změnou je to, že dříve byly cílem vzdělávání izolované vědomosti, které ve většině případů neuměli žáci v praxi použít. Nyní jsou cílem vzdělávání kompetence tj. dovednosti, připravenost žáka něco vykonávat. Jedná se například o schopnosti jako je ochota a dovednost stále se učit, tvůrčí přístup, komunikační a prezentační dovednosti (včetně komunikace v cizích jazycích), schopnost spolupracovat, jednat s lidmi, nést odpovědnost, řešit problémy, dovednost práce v týmu, schopnost sebevzdělávání.\n„Škola dětem” - školní vzdělávací program pro základní vzdělávání (ŠVP ZV) je „spuštěn”od září školního roku 2007/2008. Od té doby prošel několika úpravami.\nZV školy vychází z aktuálních potřeb našich žáků a měnících se společenských podmínek. Smyslem ŠVP ZV je vybavit žáky nejen vědomostmi, ale především vyvolat a rozvíjet schopnosti a dovednosti, které jim pomohou uplatnit se ve společnosti – tj. umění učit se, řešit problémy, komunikovat s ostatními, rozvíjet sociální vztahy, uvědomovat si globálnost jevů na Zemi atd. Převedeno do naší praxe to znamená vzdělávat a vychovávat naše žáky tak, aby byli připraveni pro běžnou realitu všedního života. Velký důraz klademe na aktivní výuku a činnost dětí. Dáváme velký důraz na jazykové vzdělání, především cizích jazyků. Angličtinu vyučujeme již od 2. ročníku. Informatiku v 5. ročníku. Dbáme, aby všichni žáci prošli výukou na počítači (text, tabulky, grafika, pošta, internet). V jednotlivých vyučovacích hodinách probíhají tématické bloky o nebezpečí drog a sociálně patologických jevů.\nZákladní prioritou školního vzdělávacího programu je vytvoření podnětného a tvůrčího školního prostředí pro všechny děti bez rozdílů.\n- chceme učit žáky takové znalosti a dovednosti, které budou dobře uplatnitelné v životě, tzn. méně encyklopedických poznatků a více se zaměřit na činnostní učení se zaměřením na rozvoj individuálních schopností dětí;\n- zavádět do výuky efektivní metody výuky, jako je skupinové a projektové vyučování, kterými vedeme žáky k týmové práci, k vzájemné pomoci, sounáležitosti a vzájemnému respektu;\n- pro budoucí život v EU je nezbytné výrazně posílit výuku cizích jazyků s důrazempředevším na jazyk anglický;\n- vést žáky k využívání komunikačních a informačních technologií, podporovat zavádění a využívání výpočetní techniky do všech předmětů, podporovat výuku na počítačích a jejich využívání;\n- vést žáky k dodržování stanovených pravidel, zejména pravidel školního řádu. Naučit žáky zásadě, že pravidla jsou od toho, aby se dodržovala, nikoliv od toho, aby se porušovala (někdy vidí žáci kolem sebe opak, viz pravidla silničního provozu, pravidla vzájemného soužití mezi lidmi apod.)\nZávěrem Vás chci ubezpečit, že pokud nenajdete potřebné informace, jsem Vám já i všichni pedagogičtí pracovníci k dispozici pro jejich získání.\nMgr. Kamila Dvořáková


Nůžkové stany - profesionalita především | Pěkné-sochy.cz\nÚvodní strana › Články o nábytku › Nůžkové stany - profesionalita především\nNení nic neobvyklého spatřit na zahradě nůžkový stan, který slouží jako dočasné skladiště pro různé věci nebo jej hospodyňky používají jako přístřešek na dosušení svého prádla, které jim visí na kovovém mobilním sušáku.\nNůžkové stany jsou odolné vůči extrémním klimatickým podmínkám\nNůžkové stany postavíte jediným pohybem bez nářadí. Tento výrobek je velmi skladný a můžete ho přenášet ve složeném stavu i ve větší kabele. Pokud je toto téma u vás aktuální a rozhodujete se pro nákup nůžkového stanu, tak pečlivě si rozvažte jeho velikost. Naše stany jsou vyrobené dle platných standardů a směrnic. Jsou vyrobené z pevné polyesterové tkaniny, kde nechybí na odnímatelných bočních stěnách okno. Máte možnost volit nejen tvar a rozměr, ale i barvu. Široká škála barev vás mile překvapí jako jedinečné ceny. Dále oceníte snadnou údržbu, dlouhou trvanlivost a stabilitu. A to je důvod, proč nedoporučujeme nákup levných nůžkových stanů v supermarketech. Sériově vyráběné výrobky ztrácejí na kvalitě.\nNůžkové stany – praktický a estetický přístřešek\nZahradní slavnosti neodmyslitelně patří k létu. Kdysi jsme sedávali pod slunečníkem, který jsme si pořídili na první dovolené u moře. O nůžkovém stanu jsme si mohli nechat jen zdát, neboť byly příliš drahé. Dnes je všechno jiné. Dnes si v našem internetovém obchodě můžete vybrat nůžkový stan ve vhodné velikosti a barvě za velmi příznivou cenu. Využití stanů je obrovské. Zastřešit jimi můžete různé konference, koncerty, oslavy, svatby, veletrhy, výstavy a workshopy. Taktéž nabízíme vhodný zahradní nábytek, podlahy, topná tělesa a osvětlení, které se dají instalovat do jakéhokoliv nůžkového stanu.