Komentáře – Uživatel kristmeister – Databáze-her.cz\nLuk Kristmeister • 27 let • Necrum (ČR - kraj Plzeňský)\nProfil Hry 620 Komentáře 82 Přátelé 48 Achievementy 33 Aktivita\nReflect Studios umí bezvadně jednu věc. Umí udělat neskutečně děsivé hry, ale ne jen tak obyčejné...umí hráče vyděsit, aniž by museli použít monstra nebo nadpřirozeno. Umí vyděsit pomocí obyčejných lidí. Bohužel umí to až tak dobře, že se rozhodli na hororovky vykašlat, jelikož nikdo to již nekupuje a radši se koukne na youtube. Lze to třeba vypozorovat v nastavení, kde lze nastavit IGN mód, v překladu: Můžete si vypnout jumpscary. Je to škoda, protože jejich poslední počin Scrutinized mi opět způsobil podobné mrazení jako u předchozí Welcome to the Game.\nProstor je zde tentokrát o něco menší, ale o trochu děsivější. Máte k dispozici pouze svůj bejvák, ale s mnoha místnostmi. A tyto místnosti musíte neustále kontrolovat, protože....musí být rozsvíceno! Hra je hodně podobná populární Indie hře Papers Please. Ovládáme ženu jménem Luna a naším úkolem je procházet hlášení a zjistit, zda se jedná o platné nebo falešné. K tomu máme počítač a různé policejní aplikace, jako vyhledávač IMEI čísel, databázi občanek, historii nákupů z kreditních karet a další. Pomocí těchto aplikací hledáme stopy či nějakou spojitost s popisem případu. Nejvíc psycho jsou například fotky mučených žen, jež se dají nalézt v galerii hříšníků. Pokud najdete důkazy, přiložíte je ke spisu společně s ID kartou a odešlete. Každou noc musíte splnit určitý počet hlášení, jinak hra končí.\nA zatímco si tak prohledáváte databáze, k vašemu bejváku se nenápadně přibližují neznámí lidé. Jeden z nich je ruský únosce, který velice rád vyřezává zámky u oken. On je právě ten důvod, proč musíte nechat všude svítit. Jakmile je v nějaké místnosti delší dobu tma, je veliká pravděpodobnost, že se již dobývá dovnitř. Vám nezbývá nic jiného než pravidelně kontrolovat světla, případně pokud ho uvidíte, jak se dobývá dovnitř, tak ho osvítit baterkou. V horším případě najdete okno do kořán a vlající záclony, v tu chvíli doporučuji alt+f4 pro klid na duši. Tenhle Comrade také rád unáší ze spánku, což je zde trochu debilně udělané. Jakmile totiž padne čtvrtá ráno a máte splněná hlášení, Luna automaticky ulehne a vy si nemůžete zkontrolovat, zda se všude svítí. Je třeba si tedy vymezit čas a před koncem noci si ještě projít celý dům.\nJako druhá hrozba je zde týpek jménem Tanner. K domu máte k dispozici také tři bezpečností kamery, které musíte kontrolovat. Občas totiž na nich jde spatřit, jak se plíží kolem. Abyste ho zahnali, musíte na kamerách zapnout světla, aby se lekl a utekl pryč. Jenže...dlouhodobé svícení kamerami vyhazuje jistič a když vylítne musíte ho jít zase nahodit do kumbálu. V tuto chvíli vám hrozí dvojitý útok a je třeba jednat rychle. Může se stát, že se Tanner dostane do domu a schová se. Pokud o něm nevíte - upřímnou soustrast, pokud ano - předstírejte, že ne a on odejde i když chápu, že v tu chvíli je to asi těžké.\nPokud máte rádi Papers Please a máte koule, rozhodně do toho.\nJakožto velký milovník gore, brutality a nechutností mi samozřejmě neunikla hra Agony. Říkal jsem si v té době, že konečně vyjde hra, co by mohla uspokojit moje choutky a ukázat nám, jaký zvrácený svět dneska je....tedy vlastně on byl takový už od počátků a zvrácený ještě bude. Celá kontroverze kolem Agony, kdy nakonec tvůrci museli hru ořezat, aby náhodou někdo nepřišel k újmě jí málem zničila. Na steam se totiž dostala narychlo dodělaná syrová verze, která bohužel díru do světa neudělala i když tam potenciálu bylo neskutečné množství. Ve výsledku jsem odehrál nějaký dvě hodiny a pak to vypnul s tím, že se k tomu vrátím. Ale už jsem se nevrátil. Násilí bylo fajn, ale to, co mělo dělat hru hrou postě nějak nefungovalo. Nekonečné bloudění, kde vám cestu ukazovaly pouze omezená světýlka z vašich rukou způsobovalo akorát frustraci, protože trajektorie světýlek si dělala co chtěla a dost často vás posílala tam, kam neměla. Hide 'n' Seek prvek mi ani nevadil, ale údajně slepí Onoskelisové neboli vaginaheadi jak jsem jim říkal já byli neskutečně OP a skoro se kolem nich nedalo proklouznout aniž by nenásledoval instakill. Po smrti vaše duše opustí tělesnou schránku a v časovém limitu musíte najít jiného hostitele, protože jinak jdete od checkpointu. Jako jo v pohodě mechanika, nicméně ten limit si mohli Poláci odpustit, protože ovládání duše bylo tak neskutečně zkurvený, že jsem to radši vzdal a šel od checkpointu. Škoda...\nPak ale Steam dostal rozum a dovolil vydat Unrated verzi, která měla jít původně ven a konečně se to dalo hrát a začalo to být zábavné. Nejen, že to hře dalo znovuhratelnost v podobě Succubus módu, ale přidalo to......M I N I M A P U. Jo přesně minimapu, konec frustrujícího bloudění a zbytečných smrtí. Už se nemusíš bát jestli ta díra pod tebou je cesta dál anebo je to prostě game over. No ale postupně. Příběh zůstal stejný a prakticky mě ani nějak moc nezajímal, cut-scény vám toho moc neřeknou a číst poznámky mě nějak těžce nebavilo, jde si ale spoustu věcí domyslet. Ovšem jednotlivé konce stojí za to. Je jich celkem 8 a povedly se všechny a není podmínkou hrát pokaždé od začátku do konce. Hra totiž ukládá progress a po prvním dohrání můžete vycestovat na libovolný chechpoint ve hře, abyste mohli něco dosbírat nebo splnit vedlejšák.\nHra jako taková není zrovna extra dlouhá, dá se dohrát za jeden večer. Já jí dokonce dohrál třikrát během jednoho víkendu. Tvůrci do hry totiž přidali sbírání nepovinných collectibles, které natáhnou dobu hraní minimálně dvakrát. Jsou dokonce zvýrazněné na minimapce, ale to ještě neznamená, že stačí dojít tam, kde svítí symbol předmětu. Většinou je totiž v cestě nějaká překážka, která nelze jen tak obejít a musíte tedy najít způsob, jak se tam dostat. Pokud vás sbírání collectiblů a hledání secretů nebaví, stačí prostě jít dál. Trochu debilní je ale to, že jsou zde secrety, kam se dostanete jen se Succubou anebo naopak jen s Martyrem a hra vám to neřekne. Dost často se mi stalo, že po půlhodinovém hledání způsobu, jak se dostat dovnitř jsem si pak na netu našel, že se tam prostě nedostanu. A nenasere nic víc, než když vaší Succubu, která kuchá srdce z těla zaživa, zastaví debilní křoví. Protože křoví musíte zapálit pochodní, když hrajete za člověka, aby zmizelo, to dá rozum....v pekle. Ovládání není nejhorší, ale chtělo by to dopilovat. V levelech je spousta neviditelných zdí, protože nesmíte zkoušet udělat něco jinak. Za odměnu se buď zaseknete nebo zemřete. Dost často se taky nevejdete do futer a musíte se jimi proplížit, aby týpkovi nedrhla pleška o horní část. Succuba má aspoň tu výhodu, že při plížení je rychlejší než v běhu a dá se dostat skoro všude. Jo a tu pasáž na ledu si studio mohlo odpustit, protože horší pohyb snad ve hře ještě nikdy nebyl. Připadal jsem si jak kámen v Curlingu nebo jako kulička v Pinballu.\nVizuál je ovšem provedený přímo excelentně. Atmosféra pekla je jedinečná, level-desing velice uspokojivý. Všudypřítomné mučení, šťavnatý gore, prcání a lesbické orgie, krvavé lázně, pavoučí porody....prostě poklona Polákům, že měli koule to tam dát. Akorát u zabíjení nemluvňat jsem se docela styděl za to, že jsem to dělal. Sice jsou téměř všechna různě znetvořená, ale jednoho ďáblíka mám taky doma. Hudební složka hry doprovázená různými skřeky a sténáním nebožtíků se celkem taky povedla, song při titulkách je skvělej!\nUnrated verze hru naštěstí vyšvihla nad průměr. Takže pokud někomu nesedla adventurní složka hry ve story mode a chce jen kochat vnitřnostma a kozama, stačí navolit Succubus mode a kuchat vše živé/mrtvé.\nKaždý, kdo někdy kolem roku 2001 chodíval na stránku 1000her se s touhle gameskou musel setkat. Stránka nabízela demo o dvou levelech, přičemž full hra stála asi 40 babek, co si tak pamatuju. Je škoda, že hra je kraťoučká, ale zato naprosto pohodová jednohubka na ty chvíle, kdy nechcete hrát něco většího a jen potřebujete zabít na chvíli čas. Dneska už bohužel sehnat legálně nejde, takže člověk musí po netu lovit serial keys.\nV čem hra rozhodně exceluje je tam správný nádech Mexika. Člověk má u hraní chuť vytáhnout pytlík nachoz a k tomu pořádnou salsu. Hrou nás provázejí roztomilé animované filmečky, které jakoby vypadly z éry kreslených grotesek. Však taky hádám, že inspirací byl právě Speedy Gonzales a další postavičky ze série Looney Tunes. Celou hru vás doprovází naprosto geniální soundtrack a rovněž i zdařilý hlas myšáka, který často pomocí zvuků nebo jednoduchých slov komentuje dění. Kromě vašeho primárního úkolu dostat se nakonec levelu ještě cestou sbíráte ingredience na burrito pro fotříka, přičemž Tamale právě sděluje co sebral a v případě bonusových ingrediencí se ozve například fotříkovo: Hmmm....strawberyyy. Kromě klasického skákání na hlavu pro eliminaci potrhlých nepřátel je lze ještě zlikvidovat pomocí zbraní, které nacházíte. S těmi je to už malinko těžší, protože myšák je jakoby hází obloukem (když nepočítáme šurikeny), takže to chce odhadnout vzdálenost. A rozhodně přijdou vhod u nepřátel, kteří buď lítají nebo se schovávají v popelnicích. Ovládá se to vcelku obstojně, akorát jsou zde těžkopádnější skoky, což je problém v určitých pasážích, kde potřebujete sebrat určité věci nebo se vyhnout vodě/dírám.\nTamale Loco je podařená jednohubka, která umí vyvolat tu správnou nostalgii, pokud vám vstoupila do dětství. Jen je škoda, že Skunk studios značku odložili k ledu.\nA ta hudba je fakt cool.\nProti: Krátkost, nejde sehnat legálně.\n25.09.2021 16:26 (poslední úprava 25.09.2021 16:27)\nNemohu si dovolit se k téhle spíše pánské záležitosti nevyjádřit. Je asi jasné, jaký je primární účel téhle hry. Ano je to sice RPGčko, ale takový detailní editor postav může závidět leckterá hra. Já sám mám jisté úchylky na Succuby, takže tohle jsem prostě nemohl odmítnout. Hra je sice v EA verzi, ale těch 13 euro se oželet dá. Bohužel na to, že je hra ve verzi 0.8, tak toho contentu ještě není tolik, aby to byla nějaká delší záležitost. V pohodě se dá celá hra projít za jeden večer, přičemž pak jediné, čím naháníte hodiny je buď podařený fotomód anebo krátké výpravičky, které jsou ale někdy zabugované.\nNa začátku si tedy vytvoříte vlastní Succubu, upravíte přednosti, pozadí, křídla, rohy a nějaké ty šminky. Je zde docela dost možností, za to chválím, takže se tu nějaká ta půlhodinka strávit dá ani nevíte jak. Hra vás poté hodí do vašeho paláce, kde se nachází obchodníci, ale také různé místnosti s nábytkem u kterého lze pózovat. Po dostatečném očumování a zkoumání spodního prádla se vydáte na první výpravu. Nutno zde podotknout, že mi tyhle výpravy připomínaly trochu Souls hry, jak prostředím, tak i stylem boje. Boj je takový pomalejší hack 'n' slash, ale je velmi omezený staminou, která se rychle vyčerpává. Pro obranu lze využívat blokování anebo ještě lépe kotouly. Ale ono to funguje dobře a je to zábavné. Není to tak, že naběhnete do houfu enemáků a naděláte z nich sekanou. Enemáci mají docela damage, takže je nutno přistupovat k bojům trochu opatrněji. Doporučuji ukládat před každou výpravou, hra nemá autosave, musí se ukládat manuálně. Ještě totiž není vychytaný loading screen bug, kde totiž musíte hru zavřít s alt+f4.\nZ enemáků a výprav máte expy, takže levelujete. Po každé úrovni si dáte bod do jednoho z hlavních statů a dva body do perků. Perky jsou vesměs jen o procentech, ale zlepšení je znát u každého bodu. Jsou zde ale i celkem užitečné perky, třeba pro větší drop zlata nebo lepšího gearu, což je docela důležité. Celá hra je totiž postavená hodně na penězích a ze začátku jich budete potřebovat hodně, abyste mohli nějak fungovat. Lepší gear totiž padá většinou jen ze zlatých beden, kde je jedna v každé lokaci nebo až v pozdějších levelech. Proto je důležité ze začátku něco investovat do vybavení a klíčů. Ale ono zase aby to nebylo tak jednoduché, tak máte velmi omezený inventář, kde si gear a poklady musíte naskládat (Podobně jako v Resident Evil 4). A dost často se vám pak bude stávat, že budete hodně přemýšlet, co sebou vzít a co ne, protože jakmile z lokace odejdete, itemy na zemi zmizí. Postupem času si budete osvobozovat nové "kolegyně", které tu spíš hrají roli dalšího inventáře k dobru než nějakou reálnou pomoc. Je samozřejmě taky musíte vybavovat, protože dost často se samy vrhají do přesilovek a je jim fuk, že vy jste úplně jinde. No ale co si budem, grind je tu fajn, armor na succubách vypadá dobře i když by v reálů toho moc nevykryl a dokonce je už i možnost transmogu. Ta natěšenost, jak bude postava vypadat až jí nasadíte nějakou legendárku je super. Navíc pro milovníky nahotinek, jde armor skrýt a běhat jen v tangáčích, přičemž jdou navolit třeba úplně průhledné a tenké.\nJsem zvědavej jakým stylem se hra bude ubírat dál, protože kombinace erotiky a RPG funguje skvěle a hra fakt dokáže zabavit jak ty, co mají rádi grind anebo ty, co radši očumují výstřihy.\nSvět Oddworldu, který nám Inhabitants představili již v roce 1997 je pro mě neskutečně smutné místo. Abyste rozuměli, zde nejde ani tak o kvalitu her jako spíš o jejich poslání. Zlotřilé korporáty, otroctví, vydělávání peněz na úkor lidských potřeb a hlavně nehumánní experimenty opět za účelem zisku. Vše utváří jednotný celek, kde i člověk hlavou prohodí pár myšlenek o dnešním světě. A právě díky těmto prvkům se série Oddworld řadí mezi mojí nejoblíbenější herní sérii ze všech. Začalo to již v dětství, kdy jsem sice tomuto poslání samozřejmě moc nerozuměl, ale hlavní prvek hry a sice záchrana svého druhu před velice ošklivou smrtí ve mě zanechalo jisté pocity, které se časem prohlubovaly a rozhodně nemůžu upřít, že by mi tyto hry do budoucna nic nedaly. Připadá mi, jakoby to bylo včera, kdy se na oficiální Oddworld FB stránce v roce 2017 objevil příspěvek, který odkazoval na jejich stránky, kde mě nejvíce zaujalo slovo....Soulstorm.\nTakové nadšení jako jsem tehdy měl se nedá ani slovy popsat. Následně ještě v témže roce vystoupil sám ředitel Lorne Lanning v Berlíně na EGX, kde nám zveřejnil první cut-scénu, charaktery a UI. Během jeho přednášky jsem ale nikde nezaslechl, že to bude opět plošinovka, ale byly zmíněny RPG prvky a crafting. V tomhle ohledu jsem měl obavy, jelikož jsem si nedokázal představit můj milovaný Exoddus jako RPG. Naštěstí postupem času a roků byly zveřejňovány už i samotné gameplaye a vypadalo to, že Soulstorm poběží stejně jako jeho předchůdce New 'n' Tasty. Jak to tedy dopadlo a vyplatil se tento dlouhý vývoj?\nNejprve je nutné se smířit s faktem, že Soulstorm nikdy neměl být pouhý remake Exodduse. Soulstorm totiž je přímo Exoddus, ale ve formě v jaké již měl být v 98 z Lorneho myšlenek. Příběh hry se tímto ubírá trochu jiným směrem a servíruje nám nové, temné a lehce depresivní dobrodružství. Samotný základ příběhu ale zůstal nezměněn, v roli Mudokonního mesiáše Abrahama "Abeho" Lure se po napadení vašeho dočasného útočiště vydáváte vstříc dokončení svého poslání jako osvoboditele, ale hlavně také po stopách tajemného nápoje Soulstorm Brew. Příběh nám vypráví nádherné cut-scény ukazujíc, že právě v tomto bodě Inhabitants přímo excelují. Cut-scény umí být velmi emotivní a svojí délkou už skoro dosahují stopáže klasického TV filmu. Co trochu ubylo jen ten klasický Oddworldovský černý humor, který nám býval dávkován v rozumných dávkách, aby to nesklouzlo k trapnosti. To ovšem neznamená, že by se zde nenašel. Samozřejmě ho najdeme i zde, ale ne již v takovém množství, protože dle slov Lorneho: Abe se musí vyvíjet. Hra je tedy o něco vážnější než její předchůdci, což nemusí sednout úplně všem, jelikož všichni si Oddworld představovali jako uprděného mimozemšťana, který hází granáty po Mudokonech a říká HEWO. Konec příběhu je ovlivněn vaší karmou, kde poté dostanete k dispozici jeden ze čtyř konců. Já jsem dosáhl toho nejlepšího, ale zde jsem musel malinko přimhouřit oči, jelikož jsem ho čekal trochu velkolepější, nicméně bych ale řekl, že tvůrci si tím dávali prostor pro pokračování.\nJednotlivé úrovně fungují klasicky, tak jak je známe. Z bodu A do bodu B, cestou překážky, pasti, Sligové a jiná havěť, ale také samozřejmě secrety a hlavně Mudokoni. Tradiční gamespeak byl trochu ochuzen a stačí vám dva příkazy: Let's go a stůj (zdravím Exoddus a jeho 8 příkazů). Příkazy zde fungují tak, že po stisknutí Abe promluví k nejbližšímu Mudokonovi a po podržení rovnou ke všem. Je tedy třeba si na toto dávat pozor, protože se může stát, že pozdravíte 3 Mudokony před sebou a pak vidíte, jak se z kouře pod vámi zvedne Mudokon a běží k vám přes rotující drtič kamení. Příkazy je také možno vydávat potichu držením sneak tlačítka, abyste nevzbudili Sligy nebo nespustili poplach. Gamespeak Sligů zůstal zachován, ale bohužel pro něj není využití. Již zde nejsou hlasové brány ani pasáže, kde jste museli používat příkaz Look Out. Jediné situace jsou zde akorát, když si potřebujete přivolat Sloga, ale to je vše. Nicméně i přesto gamespeak je alespoň bohatý na hlášky a žvatlání Mudokonů vás bude provázet celou cestu až k portálům, kde je pošlete do bezpečí. Četl jsem názory, že Soulstorm je více založený na akci a ne na stealthu. Osobně si myslím, že poměr stealthu a akce je velice vydařený. Jsou zde pasáže, kdy nepustíte prst ze sneaku, ale také pasáže, kde se bráníte nájezdům Sligů, utíkáte před různými sekáči a podobně. Zde jsem ale také musel přivřít oko, ale to nelze považovat za problém. Chybělo mi totiž více pasáží, kde jste si se Sligem mohli vydatně zastřílet. Přibylo totiž více drůhů podle zbraní. Máme tu Sliga s brokovnicí, s kterým je střílení hodně cool, dále Sliga s rotačním kulometem, Sliga s mortarem nebo i Sliga s plamenometem.\nTímto se ale dostávám k hlavní problematice Soulstormu, která se řeší ze všeho úplně nejvíce a to jest obtížnost. Myslím si, že většina z nás si představovala obtížnost alá New n Tasty, kde byly checkpointy na každém rohu plus samozřejmě možnost quicksavu. Ale to jsme se hluboce mýlili, obtížností se Soulstorm vrací ke kořenům série čili k Oddysee a mohl bych říci, že hra v určitých směrech dokonce přitvrdila a rozhodně vám nedá nic zdarma. Checkpointů ubylo a ze hry zmizel quicksave. Budete umírat, budete umírat často. Hra je dokonce tak i vytvořená, abyste se svými úmrtími zdokonalovali. Můj osobní verdikt k obtížnosti bych definoval takto: "Hra není těžká, jelikož má svůj systém. Vaším úkolem je na tento systém přijít a řídit se jím. Quicksave by odstranil kouzlo tohoto systému a hra by se stala nudnou bez sebevětší výzvy." Zde to stačí doložit jednoduchým příkladem. První průchod úrovně číslo 3 mi zabral přes 45 minut a ani jsem neměl kladnou karmu. Při druhém průchodu jsem ho stihl zandat za 13 minut, plus jsem měl karmu kladnou. Jak říkám, jde jen o to se naučit systém (a taky trochu se sžít s ovládáním). Nebudu lhát, u hry jsem křičel zoufalstvím, nadával do pí*viny, zku*vený hry, největší sra*ky na světě. Avšak po zdolání náročných pasáží (Molluckova vzducholoď, obrana šplhajících Mudokonů, výtahy s dělem, snipeři, Slig Mama) se dostavil tak neuvěřitelný pocit vítězství, který mě hnal dále (dokud nezačalo ječet dítě). Systém checkpointů lze trochu obelstít, jelikož pokud nechcete přijít o nějaký postup od aktivace kontrolního bodu (například rozestavění Mudokonů na obranné pozice), lze se vrátit zpátky k tomu předchozímu a následně zpátky k tomu poslednímu, který se přepíše a ušetří vám to moře času. Ale radši bych viděl možnost přepisu bez tohoto backtrackingu.\nS craftingem jsem měl hodně velké obavy, jelikož nejsem jeho zastánce ani v jiných hrách. Nicméně zde je udělaný velmi přehledně a prakticky díky němu se nám otevírají různé možnosti, jak jednotlivý puzzle nebo úsek projít. Chci toho Sliga omráčit a zapáskovat nebo radši pro jistotu po něm hodím dvě plechovky bublinkové limčy mixnuté s Mentosem a pořádně zatřepané? Volba je jen na vás. Ono zpočátku toho na crafting moc nebude, ale postupem už si budete craftit zajímavé kousky jako molotovy, dýmovnice, LED výbušniny či třeba rovnou plamenomet. V žádných částech hry vás tvůrci nenutí používat úplně všechny předměty, jejich užívání je čistě na vás, jak moc vám budou dané předměty vyhovovat. Přidáním dvojitého skoku jsem měl také trochu obavy, zda ve hře nebude až moc přehršel skákacích pasáží, kde bude nutnost double-jump využívat (zdravím Doom Ethernal). Víceméně jsem ale došel k tomu názoru, že se jedná o featuru, která vám má usnadnit pohyb a zdolávání překážek. A navíc, pokud spadnete z velké výšky, double-jump vám může zachránit život.\nHra běží na enginu Unity a musím říci, že z něj ždíme vše, co se dá. Hra mi běžela plynule na 60fps při nejvyšším nastavení i se zapnutým OBSkem, ale bylo znát že PC se musel přemáhat, jelikož do 10 minut dokázal vytopit celou místnost. To ovšem na cenu nádherných scenérií, s kterými tvůrci rozhodně nešetřili. Miloval jsem ty pasáže, kde se vám oddálí či lehce přesune kamera a odhalujete bravurní design jednotlivých úrovních. Hra dle slov tvůrců je 2.9D, což byl podle mě skvělý nápad, sice pořád používáte pro pohyb jen levou a pravou, ale Abe nyní chodí do všech směrů. A díky tomu se právě můžete kochat krajinami nebo monumenty. Design a zpracování interiérů navrací ten správný nostalgický Exoddus Feel a střídání přírodních a industriálních zón probíhá s rozumem. Celý tento skvost doprovází super hudba, kterou složil ten samý člověk jako k prvním dvěma dílům a její klasická dynamičnost rozhodně uvaluje úrovním tu správnou Oddworld atmosféru.\nZa své stovkové hodnocení jsem již byl kritizován ve skupinách na FB. Proč tedy hře uvaluji stovku? Důvod je prostý, tahle hra nikdy plné hodnocení od nikoho nedostane, jelikož měla nepříliš úspěšný launch kvůli bugům na konzolích a kvůli frustrujícím pasážím. Nicméně jsem prostě fanboy a v případě Soulstormu jsem na spoustou případů buď...mávl rukou nebo přimhouřil oko. Tu hru jsem si prostě zamiloval.\n"If you have any further questions, please feel free to pull the lever to your right."\nProti: Oni prostě nemohli nechat vyvolání Shrykulla na tlačítku pro chant. Ale radši to dali na čudlík pro používání itemů.\n02.01.2021 23:58 (poslední úprava 03.01.2021 03:12)\nPo 91 hodinách můžu s klidem prohlásit, že Cyberpunk 2077 mám oficiálně dohrán. Mám dokončené vše, co dokončit jde, achievementy, zakázky, koupená auta, level, reputaci a další. Jdeme se tedy podívat na to, proč hře uděluji 90%. Předem upozorňuji, že hru nebudu vůbec hanit až na pár prohřešků, co mi hnuly žlučí, ale o tom dále.\nNa Cyberpunk jsem se velmi těšil, protože existuje strašně málo her, která splňují moje kritéria mé ideální first-person RPG. Především si vážím možnosti si vytvořit vlastní postavu a ještě více volbu pohlaví. Vždy rád hraji ve hrách za ženské pohlaví, protože mám rád badass girls, ale hlavně tvorba vlastní postavy dopomáhá k tomu se s postavou více sžít, jelikož je to váš vlastní výtvor. Další věc, která mě potěší je, když hlavní postava umí otevřít pusu a prohodit nějaká ta slova, protože němost častokrát umí zkazit zážitek (škoda, že u Borderlands na to přišli až u třetího dílu). Následně pak stačí postavu voháknout do cool hadrů nebo armoru a vyrazit grindit do open-worldu, který mě musí něčím upoutat. A přesně tato kritéria hra splňuje a proto budu mít hodně dlouho v hlavě tento impozantní zážitek.\nNight City je prostě neskutečně krásné místo vyladěné do detailů. Nechce se mi ani věřit jak si s tím musel dát někdo pořádnou práci, protože ta infrastruktura působí tak strašně živě, že několikrát se mi vybavily vzpomínky, když jsem se procházel nočním Berlínem nebo Vídní. Bylo to, jakoby mě to tam vtáhlo a já si užíval ten průzkum. Ve hře není místo, které by bylo nějak prázdné (krom pustin samozřejmě, ale od toho je název pustiny). v téhle uličce se povalují bezďáci mající radost z nalezené samohonky, tuhle je tržnice plná stánků a krámků, pod dálnicí jakási základna banditů popravujíc důstojníka NCPD, kousek od dálnice opuštěný motel plný švábů, kde by ani zadarmo člověk nepřespal, čtvrť buranů, kde už chybí jen pálení korporátních vlajek a mnohem více. Rozhodně dobrý tah kombinovat prvky Cyberpunku a stylu, který bych já nazval: "Mad Max styl". Střídání těchto stylů mi přišlo rozhodně k duhu, protože i já kolikrát potřeboval klid od ruchu velkoměsta a jen tak se projíždět pouští v nadupané káře.\nPřed vydáním hry jsem si často říkal, zda trhnu svůj nový rekord ve hraní v kuse. Ten držel Zaklínač 3, který mě v té době uzemnil na prdeli na neskutečných 16 hodin od zapnutí k vypnutí. Rekord se nestal, Cyberpunk zvládnul jen 14. Ovšem nebylo to tím, že by mě to tolik nebavilo, naopak, příběh mě chytnul natolik, že jsem toužil po odpovědích jako ještě nikdy. Jen jsem si ho dávkoval v malých kouscích, jelikož jsem si ho šetřil a hojně se spíše věnoval vedlejšákům, zakázkám a NCPD odměnám. Příběh postupem času neuvěřitelně nabíral na síle a po řekněme slabším prologu Night City ukázalo svojí temnou tvář a dostáváme kvalitní filmový zážitek plný akce, zvratů, humoru a hlavně emocí. Jestli emoce byly prioritou příběhu, tak mojí občas šíleně bezemoční schránku se jim podařilo prolomit. K zážitku rozhodně pomáhají skvěle napsané vedlejší postavy, kde rozhodně kraluje Keanu Reeves alias Johnny, sexy Judy, ale také i takovou Rogue, kterou jsem měl nakonec radši než Panam, protože mi víc seděla k mé povaze. Toto vše doprovází kvalitní voice-acting, díky kterému rozhodně o jejich představitelích ještě uslyšíme.\nUživatelské rozhraní je zprvu hodně matoucí a chce to čas, než si to člověk osvojí. Hlavně po rozkliknutí dovedností na vás vybafne halda perků. Není na škodu si je trochu nastudovat a podle nich určit, jakým stylem byste se asi tak chtěli vydat. Já zprvu jel hodně hacking, který se ukáže být velice efektivní, když víte co a jak, ovšem poté jsem se vydal cestou vědy a techniky, jelikož crafting je moje parketa. Hraní si se statistikami a všeobecně čísly mě velice baví a tak jsem velkou část hry sháněl různé blueprinty a součástky pro craftění legendárek. Po vycraftění těch správných zbraní se totiž z gunplaye stává neskutečná akční řežba, která v sobě nese ten správný feel. Ať už je to velice uspokojivými zvuky zbraní, animacemi přebíjení anebo "rozsračkováním" nepřátel pomocí brokovnic. Je tedy docela škoda, že hra má omezený level cap, jelikož postupem času máte chuť zkoušet jiné zbraně a styly, přičemž vše najednou skloubit nejde bez ztráty efektivnosti. K vybavení patří ještě takzvaný cyberware, což jsou umělé implantáty dávající nové schopnosti nebo vylepšení těch současných. Z těch nejlepších vyjmenuji charged jump, kterým se dá dostat téměř všude nebo si tvořit zkratky, second heart (v případě smrti doplní full HP), gorilí pěsti (velmi užitečný pomocník při pěstních soubojích) anebo OS potřebný k hackingu.\nNa vaší pouti vás provázejí samozřejmě také vozidla, která se dělí to jednotlivých tříd. Najdeme zde limuzíny, káry jak z post-apo světů vytvořené primárně do pustin, žihadla inspirovaná Bugatti Chironem, obyčejné plechovky, které jsou rády, že vůbec jezdí ale hlavně i motorky, které já jako zarytý motorkář velmi oceňuji. Spousta lidí nadává na jízdní model a nereálné chování aut. Můj názor je ten, že ano, sice vypadá dost blbě když moje postava na motorce odpálí limuzínu při silnějším nárazu a takový Caliburn se ovládá hůř, než když jsem naposledy zkoušel bruslit na ledě. Nicméně po cca 20 hodinách jsem pochopil princip tohoto jízdního modelu a ke konci jsem už valil do zatáček přes ručku, na motorkách jsem si vyhledával různé rampy pro skákání a s Caliburnem jsem si vždy dojel k východním hranicím Night City, načež jsem zkoušel, za jak dlouho se dostanu k těm severním. Fast travel jsem víceméně používal jen minimálně, jelikož mě bavilo ježdění a celkově jsem si herní dobu chtěl natáhnout na maximum. Co se týče rádiových stanic při jízdě, tak CD Project hudbu přizpůsobil na nejposlouchanější styly a každý si vybere to svoje. Na každé stanici jsem si našel svůj oblíbený track i když jsem nejvíce poslouchal Morro Rock Radio kvůli Samurai a The Dirge, které mi do atmosféry města sedlo nejvíce i když jsem zarytý metalista (Rap si občas poslechnu). Zvuková stránka hry ždíme maximum co se dá, chválím využití Dolby Atmos, dává hře neskutečný doprovod. Ruchy na ulicích umocňují představy, že se hráč nachází na skutečném místě a hudba při soubojích dodává skvělý adrenalin.\nPoslední odstavec věnuji věcem, co mě vytočily do běla. Nebyly to bugy ani grafické glitche, ty jsem buď neviděl, přehlížel anebo se mi nestávaly. Ta první a nejzávažnější je debilní auto-save. Nechápu, proč se třeba hra sama neuloží po splněné zakázce či zločinu. Jasný, je tu quicksave feature, jenže....splníte nějakou aktivitu a jedete dále, cestou přejedete nebožtíka, spawnou se NCPD a při neúspěšném útěku zdechnete a voalá, hra vás šoupne na poslední auto-save, který může být i 10 minut zpět, během kterých jste splnili 2 crimes report, prodali junk a vycraftili zbraň. Postupem času jsem se naučil mačkat F5 co nejčastěji, ale ne vždy jsem na to myslel. Jsou hry, které uloží postup i po sebrání nábojů nebo aspoň pravidelně ukládají staty a level. Druhá věc, systém policie, kdy se vám před xicht spawnou drony a cajti jsem neřešil, zas tak často se mi nestávalo, že bych zabil civilistu. Nicméně, ke konci hry jsem NCPD využíval pro expení brokovnic a pokud vystřílíte všechny policajty, co se přihrnou, hra na vás už další nepošle. Zapne se systém prevence proti zločinu, kde civilisté vydrží 5 headshotů a po celém městě se aktivují turrety. Možná to byl záměr proti tomuhle expení, ale postrádá to logiku. Poslední věc je práce s inventářem, konkrétně například při výrobě consumables nebo upgradů. Craftit můžete jen po jednom a když potřebujete 100 součástek, tak musíte 100x kliknout držet čudlík vyrobit. Hra se prostě nezeptá, kolik toho chci vyrobit. Taktéž při rozkládání nebo prodeji 10 flašek kvalitní tequilly v kanystru by mohla být klávesa na prodat vše a nemusela by vyskočit tabulka, kolik toho chci prodat. A questlinka s Peralezovými by mohla mít lepší zakončení anebo přidat pár questů. Přišla mi totiž utnutá v tom nejlepším.\nPotápění s Judy a následná kopulace\nKoncert s Kerrym\nPátrání v bytě manželů Peralezových\nQuest s psychopatem a farmou\nSecret Ending pouze s Johnnym\nRuské kolo s Johnnym\nAutokino s Rogue\nPrůvod s hologramy\nOpilá střelba s burany\nPsychokonec na vesmírné základně Arasaky\nWake the fuck up Samurai, we have city to burn!!\nFar Cry 2 ode mě dostal celkem 4 šance, dohrát se ale podařilo až na tu pátou a musím říct, že těch dohrání bude ještě rozhodně několik. Hra je neskutečně rozporuplná a hráči se dělí na dvě skupiny, jedni hru nenávidí a druzí zbožňují. Já hru nejdříve nesnášel pro její debilní respawn enemáků a to ježdění přes celou mapu mě celkem slušně otravovalo, ale nyní téměř po 6 letech od posledního hraní jsem se přehoupl do druhé skupiny a ta hra je pro mě tak trochu klenot. Čím to? Úplně jednoduše, krása téhle hry tkví především v grafice, která i po 12 letech vypadá stále překrásně, ale hlavně HLAVNĚ v detailech (budou rozebrány níže).\nPříběh bohužel v téhle hře moc neoslní, což hlavně způsobuje jeho špatné vyprávění. Prakticky se celá hra odehrává ve first-personu a váš hrdina má klasický Gordon Freeman syndrom, takže vcítit se do něj je velice obtížné. Naštěstí to dle mého názoru zachraňuje veškerá interakce, kdy vaše postava daný pohyb skutečně vykoná (otevírání dveří, telefonování, oprava auta apod). Jinak je ale příběh jakýsi maglajs, kde se prostě banda černochů navzájem vraždí a vy se k nim přidáte, protože máte za úkol odstranit záporáka, který jim zajišťuje kvéry. Šakal ale moc prostoru nedostal, vlastně vůbec žádný, jsou s ním pouze 3 cut-scény, takže vlastně ani nemáte důvod ho nahánět nebo tak. Kupodivu ale na konci, kdy už se začne objevovat v záběru jsem s ním i celkem sympatizoval a neměl jsem s ním problém. Ale další bohužel, ten konec je neskutečně odfláklý a nedával ani smysl, což mě hodně zamrzelo.\nHru jsem spíš dohrál na základě její výtečné střelby, která se mi zalíbila natolik, že odpadla frustrace z respawnujících enemáků a hlídkách v džípech. Zbraně jsou skvěle udělané, skvěle se z nich střílí, mají takový ten správný feel, že v ruce třímáte něco co dokáže udělat bordel. Trošičku to jen kazí ten fakt, že zbraně se opotřebovávají, načež se i rozpadnou. Nebo spíš takto, kazí to ten fakt, že se opotřebovávají příliš rychle a vy si pak musíte pro nové do skladiště, která jsou po mapě jako šafránu. Oblíbil jsem si kombinaci Eagla, FAL a Dart Rifle. Eagle a FAL vydržely celkem i dlouho, ale bohužel uspávačka se začala zasekávat již po nějakých 10 šipkách? K smíchu. Docela taky jsem nechápal, že si nemůžu vzít zároveň Dragunova a FAL, jelikož obě dvě zbraně patří do kategorie Primary Weapons. Tudíž půlku hry jsem na odstřelování dlabal, FAL jsem si až příliš oblíbil než abych ho nechal ležet ve skladu. Taky vtipné je, že nepřátelům se zbraně nezaseknou nikdy a vám prakticky ihned.\nMise jsou všechny na jedno brdo, originalitu zde nečekejte, tahle hra je určená prostě pro hráče, co si chtějí jen zastřílet a vypnout. Jdou ale řešit i jinými způsoby, který po vás chce parťák. Vždy když tu byla tato možnost, tak jsem tak učinil. Jako bonus se vám pak upgradují safehousy, které spíš než jako ukládací stanice (hra lze uložit kdykoliv a kdekoliv) slouží jako noclehárna, případně doplnění munice cestou anebo výměna zbraní z beden. Co se mi hodně líbilo, tak hra vás nevede za ručičku, jak jsme již dnes zvyklí. Přijmete misi a hraj si jak chceš. Neexistuje žádná neviditelná bariéra, která ukončí misi, protože se moc vzdálíte, žádná minimapa, žádná značka, která navádí k cíli, žádný autoheal, prostě hrajete svobodně sami za sebe. Fyzika je též skvělá, ten pohled, když odpálíte auto s RPG je prostě tak neskutečně uspokojivý, tráva se vlní ve větru, když prolejzáte křoví, tak se pod vámi podlamuje a mnoho dalších.\nNakonec si nechám ty luxusní detaily, které moc her nemá. Far Cry 2 má dokonce i některé jedinečné. Stojíte-li ve vodě a střílíte, slyšíte jak nábojnice žbluňkne do vody a udělá takovéto TSSSSS. Když střelíte do krabic s náboji, explodují a kulky začnou lítat všemi směry. Když založíte oheň, rozšiřuje se, ba dokonce na stromech shoří listí a jsou holé. U keřů a stromů můžete odstřelovat jednotlivé větvičky. Když vystřelíte z raketometu, tráva za vámi začne hořet. Když máte poslední políčko zdraví, vaše postava na sobě provede heal na základě toho, co vás jako poslední zranilo. Můžete si vytáhnout kulku z těla, uhasit doutnající rukáv, vytáhnout větvičku z nohy anebo i střep. Za jedoucím autem se práší a ten prach poté začne letět směrem, kterým jde vítr. Pokud autem srazíte zvíře nebo člověka, upadne nárazník. Když z RPG střelíte do objektu, který je moc blízko, tak hlavice nevybuchne, někdy dokonce se na zemi začne točit a až poté někam odletí. A mnoho dalších. Jediná věc, co je škoda, tak postava zbraň při přebíjení pokaždé natáhne, což je trochu pěst na oko, když se to snaží být realistické.\nTěším se až zase budu moct navštívit Afriku znovu a Ubisoft by se měl podívat, jaké hry dělal a jaké dělá teď. Z prvků, které nabízí Far Cry 2 se dá vytřískat maximum.\nPo roce a pár měsících jsem dostal odvahu opět zapnout Resiho dvóju. Zprvu jsem dal akorát průchod za Leona a jaksi mi to stačilo. Zlom nastal, když vyšel remake trojky, měl jsem ho prakticky sfouknutý ihned, ale neměl jsem dost. Zapnul jsem tedy opět dvojku a za tento víkend jsem ho dohrál dvakrát (sice nedobrovolně, ale co už).\nVůbec nemám páru, kde začít a co vše sepsat. Vraťme se tedy rok zpět a začněme zde. Jakožto velký fanoušek Residenta jsem se na tenhle Remake těšil jak malé dítě. Abych si nic nespoileroval, viděl jsem pouze jedno gameplay video, které mě tehdy dost navnadilo a zároveň jsem si při něm nadělal do kalhot. Nastal osudný den vydání a PPL mi samozřejmě hned zkazilo radost, jelikož můj balíček z Xzonu odeslali kamsi do Liberce. Měl jsem dvě možnosti: Buď strávím celý víkend čuměním do zdi a okusováním nehtů a záděr anebo....se vyseru na nějaký PPLko a vydám se do kamenného obchodu a koupím to tam. Samozřejmě, že moje finanční situace druhou možnost nepovolila, takže jsem se vydal do obchodu hru koupit, že radši budu týden o rohlíkách. Poctivě instaluji a přesně ve 21:36 zapínám to, na co jsem dlouho čekal. Uvítalo mě celkem i pěkné menu a potěšil přechod na nový RE engine. V tu ránu jsem ale byl nehorázně zklamán, jak do prdele mohli zapomenout na ten vážný hlas, který pokaždé hrdě a nestoudně zahlásil: REZIDENT ÍVL TŮŮ??? No nevadí, zhlasl jsem světla, vybral si Leona, protože je to prostě Leon a odstartoval svůj uklidňovač tepu. Po celkem svižné cutscéně mě hra vtělila do nažehleného blonďáka a vyslala mě na benzínku. No a co si budem, uvítal mě nádherný leveldesing, suprová grafika a atmosféra, která by se nemusela stydět vyzvat P.T. Suprová hra světel a stínů, zvukové efekty nahánějící hrůzu, pistolka s minimem nábojů. Byl jsem ohromen, vážně ohromen. První výzva se zombákem vyšla docela dobře, sice potřeboval 6-7 kulek do hlavy, ale budiž. Nastal čas se vrátit k autu a zde Japonci ukázali, proč oni ty horory umí nejlépe. Než jsem se vymotal z benzínky, káknul jsem si tak 3x.\nNásledující řádky budu psát, jako bych dvojku nikdy nehrál, protože nechci psát neustále, co je jiné, co je stejné a tak. Uvítala mě stará známá policejní stanice a jeden suprový prvek a sice, že hra není lineární. Cest je zde mnoho, ale i zavřených dveří. Vývojáři rozhodně nešetřili na násilí, spousta krve, spousta mrtvol, zombíkům jdou odstřelit končetiny a pokud se vám podaří rozstříknout jeho hlavu na sračku, vydá to ještě velmi uspokojivý čvachtavý zvuk, přesně jak to mám rád. Libí se mi, jak je hra nepředvídatelná, nikdy nevíte, jaká mrtvola vstane, jestli za dveřmi nečeká sráč a radostí vás neobejme nebo z kterého stropu spadne Licker. Tak trošku vás upozorní hudba, která je v tomhle ohledu dynamická, ale strach taky dokáže nahnat. Hodně zde pomáhá mapa, která ukazuje, kde jste na něco zapomněli nebo kde již nic není. Nebýt jí, asi by mi trvalo neskutečně dlouho, než bych se vymotal ven. Taky se mi líbí, jak vám hra nedá nic zadarmo, nutí vás přemýšlet, plánovat trasu a taktizovat ohledně inventáře. Není totiž nic horšího než když potřebujete sebrat něco důležitého a nemáte místo. Nebo naopak něco potřebujete použít a leží to v bedně, která je nejbližší 20 minut od vás a cestu stráží dva lickeři a pár dalších potácivých pobudů. Puzzly jsou skvěle udělané, nejsou těžké, tudíž se nedá u nich zaseknout, ale za 5 vteřin je mít taky nebudete. Docela i bylo fajn, že hned všechna tajemství RPD neodhalíte ihned, takže člověk, když se dostal ven se akorát chvíli vztekal, že nemá všechno a nemůže se vrátit. Backtraking tu je, je ho tu hodně. Někomu se to může zdát otravné, ale odměny stojí za to. Jedna z odměn je, že se s vámi pokusí skamarádit pan X a jeho stalking je při prvním hraní dost depresivní a nepříjemný. Jeho dunivé kroky vám znějí v hlavě po celou dobu a nikdy nevíte, kdy se rozrazí dveře a bude se po vás sápat. Backtracking tu dosahuje takových hodnot, že se prakticky z konce hry můžete vrátit zpět na začátek, naštěstí je to už libovolné, takže speedrunneři a lineární kňouralové si mohou oddychnout. Hra si svojí atmosféru nechává po celou dobu hraní a když si myslíte, že horší už to být nemůže, tak bohužel...může. Po RPD přichází na řadu stoky. Ano každá správná hororovka má stoky, ale ne všechny jsou tak děsivé jako tu. Jistě za to může ten fakt, že zde už nemůžete používat sluch na detekci nepřátel, jelikož hučení vody ho anuluje a navíc....monstra zde si "zpívají"? Po stokách přichází samotný Nest. Krásně osvětlené laborky, co tu může být tak děsivého? Hmmm, co takhle nesmrtelné křoví alias trnitý Regenerados ze čtverky? Herní tempo nezpomaluje a klacky pod nohy hází neustále. Tímto bych uzavřel první dohrání a zmínil ještě pár věcí. Gunplay je zde hodně zábavný i když ho trochu brzdí nedostatek munice (jasný je to survival horor, takže to není výtka). Rozhodně ho i podporuje upgrade zbraní, s kterým je to pak ještě zábavnější. Lekačky jsou výborně udělané a nečekané. Dokonce i když o všech vím, tak jsem se zesral i tak (mrtvola ve skříňce, licker za zrcadlem..). Řev probouzejících zombíků ve mě neustále vyvolával husí kůži. Znovuhratelnost??? ROZHODNĚ!!!\nI když mi to trvalo přes rok, nakonec jsem to přeci jen zapnul znovu. Tentokrát za Claire a....možná mi ujel prst, ale na HARDCORE. A bylo to Hardcore, víc nepřátel, méně nábojů, větší odolnost. Ale hlavně jeden masivní upgrade: V nastavení jsem si zvuk přepnul na DOLBY ATMOS a díky mému 9.1 domácímu kinu byl zážitek o 100% záživnější. V tento moment se teprve dá hodnotit zvuková složka hry. Ozvěna výstřelů, která se nese po celém pokoji, slintající lickeři, kteří mi funěli za zády, dokonce když se mi u nohou ozval zvuk vřískajícího zombáka, měl jsem totálně sevřené půlky a ve hře sprintoval jak o závod. To vše doplněné luxusní dynamickou hudbou, která v jednu chvíli v sobě nese temné a strašidelné tóny a po chvíli způsobuje nával adrenalinu. Za ten rok jsem spoustu věcí pozapomněl, ale v průběhy hry jsem pomaloučku polehoučku si začínal rozvzpomínat, kam jít, co udělat a tak. Tato HARDCORE záležitost mi zabrala 4 a půl hodiny. První průchod za Leona něco kolem šesti. Celkem zvláštní, jelikož jsem vymetl všechny možné kouty, dokonce jsem objevil i třetí backtrack na RPD. Herní dobu hlavně zkracuje segment se Sherry, s Adou se mi zdál o dost delší. Ale rozhodně jsem si druhý průchod užil o dost více než ten první. Přemýšlím teď, který průchod byl těžší, když nebudu hledět na zvolenou obtížnost. Claire má ze začátku blbou bambitku, která se přebíjí pomalu a damage o moc větší není než Leonova Matilda. Rozhodně i broka mi přišla lepší než granátomet, jelikož než zombák uhořel nebo se rozpustil, tak to také chvíli trvalo. Za to ale segment se Sherry je primitivní než ten s Adou. Asi tak či onak, je to vyrovnané, jedno má lepší to, druhé to.\nPo dohrání jsem se rozhodl pro Second run neboli Scenario B. Ehm...no...vybral jsem si opět Claire, jelikož jsem si myslel, že to bude jen takový dodatek na chvíli. Po chvíli mi začalo docházet, že second run opravdu bude znamenat second run. Kupodivu jsem nijak frustrovaný nebyl, rozhodl jsem se pro achiev hunting a byl jsem zvědavej, co vše bude jinak. Chtěl jsem to mít dohrané co nejdříve, takže jsem nastolil neuvěřitelné tempo. Hesla od zámků a kombinace trezorů zůstaly nezměněné, víceméně jsem RPD proběhl na jeden dech a sbíral jen nejnutnější věci. To samé bylo i dále a second run mi zabral nějakých dvě a půl hodinky, čímž jsem si vysloužil eSkové hodnocení a achievementy za dohrání pod 4 hodiny, za neotevření bedny, za nepoužití healu a za dohrání s méně než 14000 kroky. Čas by byl kratší, kdybych nepoužíval inventář pro zastavení hry :D.\nJak se říká "za málo peněz, hodně muziky" a Resi dvojka je ukázkový příklad. Po dohrání second Runu jsem rozehrál Ghost Survivor mode. Tyto módy ukazují: co by, kdyby. Takže špetka příběhu v tom je, ale více se zaměřuje na rychlý průběh a hodně střílení, podobně jako Mercenaries v předchozích dílech. Runaway jsem proběhl s prstem v nose, je nejjednodušší, ale za to nejstrašidelnější. Může za to hlavně nová potvůrka, která nevypadá zrovna dvakrát atraktivně. Scénář za Kenda považuji za nejtěžší, jelikož cestu vám znepříjemňují jedovatí zombáci. Jejich dosah výparů je až neuvěřitelný, tudíž s brokou se na ně musí hodně opatrně. Forgotten Soldier je nejvíce akční a atmosféra se z něj úplně vytratila, což mě osobně nevadilo, protože se zde dá vyřádit na tom skvělém gunplayi. Po dohrání těchto 3 se vám odemkne ještě čtvrtý a sice No Way Out, který teprve otestuje váš skill. Celou dobu jste totiž zavření na benzínce ze začátku hry a váš úkol je zabít 100 zombáků, kteří se hrnou ze tří směrů. Je to nervy drásající a pěkně scary, ruce se mi klepaly ještě půl hodiny poté. Po dohrání Scenaria B se vám odemkne ještě 4th survivor a ten bych řekl, že byl pro mě nejzábavnější, jelikož měl suprovou atmosféru, člověk si pořádně zastřílel, luxusní hudbu a průchod všemi částmi hry s tunou monster za prdelí. Ale to ještě není všechno, po dohrání i tohohle scenaria se odemkl takzvaný TOFU mód, kde prostě hrajete za TOFU a máte jistý handicap. Máte jen nožíky. Toto je už čirá frustrace a vlastně jen spoléháte na to, že to proběhnete aniž by vás něco chytlo kulky. A ještě to není všechno, po dohrání se vám odemknou další druhy TOFU, kde jeden má jen granáty, druhý plamenomet atd. Pokud to člověk bere jako vtip, tak ok. Japonské nadávky pana TOFU jsou vážně k pousmání a music, která hraje při tomto módu je pro mě zdaleka nejlepší z celého soundtracku. Toto vše v jedné hře, hra nabízí desítky hodin i bez mulťáku nebo nutnosti připlatit si za obsah. Poklona Capcomu za tento kousek, nezklamali.\n"You said the virus turn people into monsters, not reptiles!".\nAni jsem nevěřil, že bude existovat hra, která se svou děsivostí vyrovná mé top scary hře P.T od Kojimy. U téhle hry jsem byl fakt zesranej od začátku do konce, na vydechnutí tu není nikdy chvíle. Možná si říkáte po přečtení popisku hry, co na tom tak děsivého je....jsou to dvě naprosto primitivní věci, které autoři zvládli. Ta první je všudypřítomná paranoia. V té hře není místo, kde jste chránění, kde si můžete hodit nohy na stůl a zapálit Kubána....dokonce i když se schováváte před Lucasem, musíte pozorně naslouchat zvukům a přemýšlet jako v reálu, protože i tenhle virtuální zabiják dostal od vývojářů schopnost: Dělám, že odcházím, takže třísknu s dveřmi a počkám si jestli vylezeš zmetku....\n...což mě přivádí k bodu dva a to jest: Tohle není nic nereálného, žádná fantasmagoria, žádný výplody lidské mysli. Tohle se může stát komukoliv na světě a věřím tomu, že se to pár lidem možná i stalo. Sám jsem před pár lety Dark Net navštěvoval a nebylo mi tam vůbec příjemně. Nehledě na to, že vím o případu, kdy se jednomu uživateli sám od sebe otevřel poznámkový blok a začal mu tam psát výhružné vzkazy i s jeho aktuální adresou. Díky tomuhle faktu, že takoví lidé vážně existují, ta hra graduje strach na maximum.\nRozhodně klobouk dolů za celkové zpracování a vizuál. Těžba cryptoměny, nákup různých udělátek pro zmírnění utrpení a k ulehčení pátrání po klíčích, hackování wifin, antihack minihry a celkové vzhledy stránek jsou krásné propracované a mají hlavu i patu. Eventové hrozby jako vypadnutí pojistek, houkání detektoru pohybu či jen obyčejný průchod domem do uličky pro balík, kde na vás čeká ten odporný Breather, přivádí výborné mrazení v zádech a pokud to přežijete, tak si strašně ulevíte jako když si stihnete pípnout příchod do práce minutu před začátkem.\nK této hře se dá napsat vážně hodně, ale nebudu spoilovat úplně všechno, protože kouzlo té hry je v tom, že na všechno musíte přijít sami a je to fakt kurevsky těžké dohrát. Za tenhle kousek vývojářům fakt poklona.\nPozn. Jedničku jsem nehrál.\nPro: Atmosféra, paranoia, promyšlenost, celkové zpracování, hrozby a Doll Maker\nProti: Místy až odporná obtížnost, odporná hra a neuspokojivý konec.\nOpravdu nikdy bych neřekl, že se mi vytvoří závislost na nějakou hru (Oddworld sérii nepočítám, protože to beru jako kus mojí duše :D). První díl jsem snad zapnul jen jednou a nějak mě to ani nebavilo. Poté před rokem jsem viděl trailer na dvojku a dost se mi zalíbil, zvlášt ta brutalita, protože jsem zarytý masochista a gore zbožňuji. Tehdy jsem to docela vychytal a pořídil si beta verzi KF2 asi za 12 éček. Nadšeně jsem nainstaloval a zapnul, ale v té chvíli moje nadšení odpadlo. Lagy, lagy a dokonce i, tomu ani nebudete věřit, lagy jak kráva. Notebook mi to prostě neutáhl ani na nejnižší. Ovšem poté, co jsem si složil PC jsem se už pak ani nedivil. Ta grafika je naprosto boží a vypiplaná do nejmenších detailů. Vše je suprově nasvíceno, stíny jsou velice realistické a co se mi nejvíce líbí jsou odlesky od světel na zbraních. Mapy jsou též kvalitně do detailu zpracované a všude skoro najdete nějaké věci, jež ukazují, že to tu kdysi bylo obydlené lidmi. Neuvěřitelné co Tripwire dokázal na Unreal Enginu.\nNyní bych popsal asi tu pro mě nejdůležitější věc ve hře a sice GORE!!! Skoro nikdy ve svém životě jsem necítil takové zadosti učinění a hřejivý pocit uvnitř, než když střelíte granát do houfu Clotů a oni se rozprsknou na sračky do všech stran. A to ještě v bullet-time, který je zde nastaven přesně do těchto momentů. Dále musím zmínit to fantastické porcování hlav. Pro mě je to i fajnová kravinka, když se čeká na další vlnu. Prostě si najdu mrtvolu nějakého Zeda, kterému zůstala makovice na krku, vytáhnu bouchačku a postupně odhaluju, co se nachází uvnitř. Jinými slovy, nejdříve se ukáže lebka, poté se udělá do lebky díra no a poté se můžete těšit z pohledu na mozek. Funguje to i když jsou Zedi na živu, jen už se moc nemůžete kochat z blízka. Jinak též dobře zpracované jsou i vnitřnosti Bloata a je zábavné mu střelit do panděra. Následuje sprška jeho žluči (nebo kyseliny), nějaké to střevo a samozřejmě krev.\nVýběr z perků a jejich levelování zde samozřejmě zastává funkci antistereotypu. Každý z perků totiž disponuje různými taktikami pro boj, ale také pro obranu. Tudíž, pokud se stává, že vás KF 2 trošku již omrzuje, stačí změnit perk a hned je to o něčem jiném. Každý z perků má také předem doporučené druhy Zedů, které může masakrovat s prstem v nose nebo u kterých by se měl radši zakousnout do stromu a hrát suchou větev. Osobně jako nejtěžší považuji perk Medic, jelikož tento perk se musí také starat o healování ostatních, což někdy není nejlehčí a občas to může i znamenat kick ze serveru, pokud to jaksepatří podělá. Pro mě nejoblíbenější je perk Berserker, jelikož s ním to jsou ty pořádný jatka (jak jinak u mě že?). Člověk s ním má takovou větší jistotu, jelikož mezi jeho schopnosti si můžete navolit rychlejší běh, heal pomocí Horzine nanobotů nebo i větší odolnost.\nRovněž oceňuji a i pestrou nabídku zbraní. Najdeme tu vše, co si může každý správný maniak jako jsem já přát. Od brokovnic, přes SMG a sniperky až po útočné pušky. Mezi zajímavější kousky zmíním Microwave gun, která se hodí na nepřátelé nesoucí na sobě nějaký kov. Tahle mašinka je totiž dokáže zevnitř nažhavit až pak doslova explodují. Za další jmenuji zápalnou brokovnici, která zvládne i trochu těžší nepřátelé a dokáže na dálku zapálit jakékoliv Zedy. Dále třeba Railgun, která je výborná na ty nejtvrdší Zedy, které můžete sejmout i na jeden úder, pokud se trefíte do toho správného bodu. Nakonec zmíním mou nejoblíbenější zbraň neboli Eviscerator. Tato zbraň určená pro Berserkera totiž v sobě ukrývá výhodu útoku na blízko i na dálku. Na blízko se mezi vás a Zeda postaví roztočená kotoučová pila, což je ideální na kuchání slabších Zedů a na ty tvrdší je tu zásobník s pěti menšími kotouči, které jdou vystřelit za pomocí laserového zaměřovače. Ovšem tato střelba potřebuje i trochu umu, jelikož míření je dosti kolísavé a navíc kotouči trochu trvá než doletí určenému Zedovi na jeho ksicht. Naštěstí lze ovšem vystřelené kotouče znovu sebrat.\nCo se Zedů týče, tak je zde vidět že vývojáři doslova sypali esa z rukávu. Jejich odpornost doslova nezná mezí. Následující část textu bude je schována pod spoiler z důvodu možného spoileru, nudného čtení, redukce délky komentu nebo mého možného názoru, že toto v komentu být nemá, na který jsem přišel až po dopsání. Z těch slabších tu máme rodinku Clotů, kteří neoplývají žádnými extra schopnostmi až na nemotornost. Jediný jejich účinný tah, je spawnování kdekoliv je to možné a pokud je máte za zády, tak vás drapnou a vy je musíte odstrčit (nebo zastřelit). Dále tu je Crawler, což je takový napůl člověk napůl hmyz. Dokáže potrápit v tmavých mapách, kde není skoro vidět, navíc na nejtěžší obtížnost je rychlý a mrštný. Stalker, mutant, jež dokáže být neviditelný, umí docela zadělat na teplo ve spodkách, jelikož je docela těžké je spatřit. Bloat, nemotorný tlustoprd, jež je sice pomalý, ale jeho počet HP mu to dokonale vynahrazuje. Siren, křehká babča, která svým řevem dokáže zničit hozené granáty. Ovšem jejich její napůl kovové tělo jí zajišťuje větší odolnost. Husk, ohnivý týpek s plamenometem v ruce, který jako jediný Zed může útočit z dálky, což je někdy dost nepříjemné. Nakonec z těch pohodovejch tu máme Gorefasta, který si dokáže chránit hlavu pomocí mačety, kterou tahá po zemi. Dále už začíná jen a jen peklo. V průběhu vln na vás hra vyšle dokonce takové menší bosse, aby prověřila vaší schopnost týmové práce. Začneme s tím jednodušším. Scrake, kolosální monstrum třímající motorovou pilu místo ruky, dokáže velmi snadno ovlivnit morálku týmu. Scrake velmi vyžaduje kooperaci, jelikož má odolnost vůči výbušninám a obrovské množství života. Navíc pokud mu klesne život pod půlku nasadí permanentní rage a motorovka se rozjede na plné obrátky. Aby toho nebylo málo, tvůrci do hry nasadili ještě horší bestii a sice stvůru jménem Fleshpound. osobně FP považuju za nejhorší a nejděsivějšího Zeda z celé hry. FP má totiž taky svůj rage, ale narozdíl od SC se nasere kdy chce a většinou když se to vážně nehodí. Navíc strašně rád napadá zezadu a není to příjemný pohled. Nejhorší je ale jeho rychlost, jelikož jemu neuteče nic. Co se skvěle hláškujících bossů v závěrečné vlně týče, tak v životě mi nic nedalo takto zabrat. Už se mi i stalo, že jsme Bosse zabíjeli přes 50 minut, načež zůstal pouze jeden člověk.\nPředposlední odstavec věnuji skvělým vychytávkám, které nenajdete skoro v žádné hře. Například, pokud přebíjíte poloprázdný zásobník, vaše postava vytáhne nový a vymění za starý, načež ten starý si schová. V případě prázdného, ho postava rovnou zahodí na zem. Váš arzenál má určenou váhu, čím více váhy máte, tak je postava pomalejší. Další vychytávkou je sprint pozadu. Jo jasně zní to dost debilně, ale zde to kolikrát i může zachránit život. Další věc, pokud máte přebito a mačkáte R, tak si vaše postava se zbraní hraje. Například vytáhne zásobník a koukne se jestli je plný, zkontroluje náboj v komoře, povolí palivo u plamenometu a pokud máte zasraný nůž od krve, postava si ho otře do rukávu. Nakonec zmíním, že Zedi mohou zabít i sami sebe a když máte kliku můžete je vidět i mezi sebou bojovat. Jsem takhle jednou viděl dva Husky, jak se mlátí a k mému překvapení jeden toho druhého fakt zabil. Tyhle blbůstky hře vážně dodávají grády.\nNakonec vyzdvihnu perfektní metalový soundtrack, který mi dodává tu správnou krvežíznivost během vln. A hra má dokonce v nastavení zapnutí a vypnutí vokálů. Tudíž je i vhodný pro ty, kteří nemusí growling.\nPro: Gore, obtížnost, Zedi, grafika, soundtrack, různorodé mapy, důraz na kooperaci, vychytávky v předposledním odstavci, perky, cena.\nProti: Chybějící čárky v mém komentáři a použitá sprostá slova. (Omlouvám se, bez nich to nešlo)\nJe to se mnou špatné. Dohraji svojí nejvtipnější hru, co jsem kdy dohrál a neudělám si čas na její zhodnocení?? Ještě ke všemu teď, kdy k ní vyšel velice povedený film? To se musí napravit....\nS Deadpoolem to bylo zpočátku velice špatné. Strašně moc jsem jí chtěl mít, ale prostě byla nad moje možnosti. Poté, co jsem již začal vydělávat dost peněz byla hra ze Steamu stažena a sehnat v té době platný steam-key byl vskutku nadlidský úkol. Těch pár klíčů, které zůstaly neaktivovány, lidé až přímo nadměrně vyčíslili ve stovkách dolarů, tudíž měl člověk před sebou velké dilema, zda zakoupit hru za tři tisíce, která má takovou cenu jen proto, že je nesehnatelná. Jsem nakonec strašně rád, že jsem do toho nešel a hru zakoupil ofiko na Steamu za 30 babek. Bránice se mohla začít trhat smíchy...\nPříběh rozhodně nemá chybu a docela svižně utíká podle Deadpoolova proškrtaného scénáře, kde si samozřejmě musel připsat všelijaké různé hovadinky a následující kroky řeší po telefonu s tím Nolanem Northonem, který mu dal i jeho úžasně ujetý hlas. Přítomnost dalších postav z Marvelovského Univerza tomu rozhodně dodává šťávu, zvlášť pasáže s Cablem. A pokud se například objeví postava, kterou neznáte nebo si nemůžete vzpomenout, Deadpool vám ji rád připomene.\nHumor je ve hře všude. Hra si dokáže udělat srandu i ze sebe a velmi se jí to daří. Deadpool vás provází hláškami takřka na každém kroku a co je nejlepší: komunikuje přímo s vámi. Hlášky se neopakují a pokaždé se vytasí s nějakou novou. Např. pokud pokazíte stealth pasáž, Deadpool vám při respawnu řekne: Dobře, teď bys to mohl zkusit zase potichu. Podruhé už řekne třeba: Co kdybys třeba přestal střílet?\nDalším hlavním prvkem hry, krom humoru je boj s nepřáteli. Většinou jsou v podstatě to samé a nebýt upgradů, rozhodně by v pozdějších fázích upadly do stereotypu. Pro boj zblízka rozhodně nesmí chybět tradiční Deadpoolovi katany, ale využít můžete i třeba meče Sai, který disponují rychlostí anebo kladiva, které figurují zase především v síle. Osobně jsem si nejvíce oblíbil Sai, protože ke konci hry svou rychlostí dávají hráči výhodu v závěrečných bojích. Komb je ve hře neuvěřitelné množství a nejen, že se dají odemykat, Deadpool se je i učí sám. Komba také mohou šplhat i do neuvěřitelných čísel, čímž si i odemknete pár achievementů. Střelné zbraně jsem zpočátku nevyužíval, jelikož se hra víceméně odehrává v koridorech, tudíž je rychlejší k nepřátelům doběhnout (popřípadě se teleportovat) a rozsekat je na kaši. Později už jsou lokace ale více otevřené a tudíž například dvojitá Uzi přijde vhod.\nHra je sice docela krátká, ale rozhodně ji trochu protahuje průzkum okolí, jelikož Deadpoolovská měna je dobrou motivací a její utrácení za upgrady ještě větší. Měna se rozhodně nesbírá pomalu jak v některých hrách. Většinou stačí nějaká větší bitka a můžeme se těšit z dalšího upgradu. Navíc Deadpool disponuje především obrovskou znovuhratelností, což je také velké plus.\nGrafická stránka hry vůbec není špatná. U postav je rozhodně skvělá, u prostředí už tak ne, ale i přesto se to dá skousnout. Rozhodně nejlepší po grafické stránky jsou cut-scény, které jsou obohaceny různými efekty a u kterých se člověk popadá za břicho ještě tak 5 minut poté.\nZato zvuková stránka, patří k těm nejlepším, co jsem kdy měl tu čest poznat. Dabing je přímo špičkový a Nolan si to vyloženě užíval. Tolik intonací hlasů jsem slyšel snad jen u českého Stiflera. Hudební doprovod je určitě zajímavý, ale málo výrazný. Rozhodně ale slušně doplňuje některé momenty (oldschool část, plošinovková část, Deadpoolovo selfie na soc. síti aj.).\nKrutá pravda ovšem je, že Deadpool nejspíše zaujme jen tu hráčskou komunitu, která ho zná anebo má fakt ujetý smysl pro humor :D\nPro: Deadpool, humor, Marvel Universe, prvotřídní dabing, ujetost a bláznivost\nProti: krátké ale rozhodně znovuhratelné; málo stealth killů; pár částí jsem doslova profuněl, tudíž ani nechci vědět jak moc hard je ultra-violence obtížnost\nDle mého názoru jeden z kvalitních remasterů poslední doby. K původní hře jsem si dá se říci jen přičuchnul, tudíž jsem byl tuto novou verzi hodně zvědav, jelikož Skrblík patřil k mým nejoblíbenějším seriálům, co dávali o víkendu ráno. Co ze začátku zmíním, je zdařilá retro hudba v hlavním menu, která do člověka vžene pocit, že už chce prostě začít hrát za svého oblíbeného kačera. Hře rozhodně nechybí humor, to už dokazuje hned první úroveň ve Skrblíkově trezoru, který se pokouší uchránit před Rafany. Skrblík rozhodně nešetří sarkasmem a s chutí shazuje i ty nejtvrdší protivníky, co ve hře jsou. Nejednou jsem se pousmál nad jeho výstředností a smyslu pro humor. Rozhodně za to může i kvalitní dabing, který obsahuje velice výbornou výslovnost, tudíž i laik na angličtinu prostě musí rozumět.\nOvládání je vskutku dobré. Není zde to žádné přecitlivělé, jak je u plošinovek zvykem. Skrbla reaguje na mačkání kláves naprosto přesně a to je ten důvod, proč se to tak skvěle hraje. Oproti tomu je zde i docela vyvážená obtížnost (až na poslední pasáž, u které jsem začal docela i nadávat, jak si do psího zadku mohou dovolit, tohle dávat do hry pro děti) a rozmanitost prostředí rozhodně nezaostává. Probádáme džungli, Drákulův hrad anebo i pro někoho velice známé podzemí alias Střed Země. Poslední zmiňované mě přivádí k velmi mnoho narážkám k seriálu. Je jich spousta a každý správný nostalgik by si jich měl všimnout.\nV předposledním bodě stojí za zmínku náplně úrovní. Teoreticky to je v podstatě to samé: dojdi z bodu A do bodu B (co jiného taky v plošinovkách čekat). Ovšem zde je to okořeněno takovými miniquestíky, které musíte cestou splnit, abyste se do bodu B vůbec dostali. Zmíním například hledání mincí, zprovoznění výtahu, vypnutí bezpečnostního systému apod. Cestou sbíráme drahokamy a hledáme tajné místnosti, ve kterých jsou také většinou drahokamy. Ovšem při poctivém sbírání si v trezoru můžeme koupit různé bonusy ve formě skečů a dalších zajímavých blbůstek.\nJako poslední bod si nechám vizuální stránku hry. Grafika hry je 2,5D, což znamená 2D postavy, ale ostatní 3D a je to naprosto boží kombinace v tomto světě od Disneyho. Ovšem nejlepší na tom jsou ty perfektní animace postav. To když Skrblík hopsá na pogo tyči, to když golfovým švihem trefí něco tvrdého, to když se vynořuje z té hromady zlaťáků a plive je.\nDuckTales je slušná oddychová plošinovka, která pobaví bez ohledu na věk.\nPro: Je to prostě Skrblík, grafika, animace, dabing\nProti: Poslední pasáž je fakt k nasráníhodná\nTak a je to!!! Jeden z mých největších herních restů konečně spatřil světlo závěrečných titulek. Čtyřce jsem se z určitých důvodů vyhýbal, nevím proč jsem udělal takovou obrovskou chybu, ale prostě to tak bylo. Měl jsem dohrané skoro všechny díly co doposud vyšly, tak proč čtyřku ne? Sám nevím, nejspíše kvůli tomu nepovedenému portu. To ovšem změnila HD edice, který vyblýskla grafiku plus do hry zapojila hlodavce. Hru jsem samozřejmě ihned na steamu zakoupil, ovšem k hraní jsem se pořád neměl, měl jsem ji spíše jako okrasu v knihovničce. Ovšem s nástupem na univerzitu, jsem začal mít nějak více času a tak tedy proběhla instalace. Ale...prvotní dojmy byly fakt strašné. Hra běžela v bulletime a co víc, to adventurní ovládání mi vážně nesedlo. Hru jsem vypl a dál ji měl jako ozdobu. Poté jsem se začal více zajímat o technickou stránku hry a zjistil jsem, že stačí dát framerate lock na 30 fps a hle...šlapalo to v poho a měl jsem tedy větší šanci zvyknout si na to adventurní ovládání. Začalo se dařit a hra mě začínala až ukrutně chytat.\nTo samozřejmě měla na svědomí možnost ovládat nejspíše nejsympatičtější postavu z celého universa a sice Leona Kennedyho, kterého si prostě ve dvojce musel zamilovat každý. Leon dostal od čtvrtého dílu svůj jedinečný vzhled naprostého pohodáře obšťastnit hráče hláškami i v těch nejméně vhodných situacích. Díky tomu se do mě vryl přesně jako parazit Las Plagas. Příběh hry rozhodně nastavil nejvyšší laťku v celé RE sérii a Capcom se bude muset hodně snažit aby vytvořil ještě lepší díl. Doslova jsem ho hltal a kolikrát už na mě vytáhl ty své známé zvraty u kterých mi emoce tekly proudem. Konec hry se rozhodně povedl a byl vytvořen jak jinak zase zvratem.\nO ovládání jsem se již zmínil a nakonec jsem usoudil, že to byl vlastně výborný tah, protože to z hry nedělá obyčejnou tpsku, kterou si proběhnete s prstem v nose. To ani náhodou. V určitých pasážích jsem doslova promýšlel každý krok, který jsem udělal. Vracel se na již prošlá místa a prolejzal každou skulinku, abych náhodou někde nenechal nějaký lejstra či drahocennou munici, kterou člověk neochotný se zvyknout na ovládání bude hooodně moc potřebovat. Mimo likvidace hru zpestří pár hádanek, které alespoň trošku donutí hráče zachovat chladnou hlavu. Rozhodně potěšil starý dobrý inventář s klasickou combine položkou. Tudíž o mixování kytek jsem připraveni nebyli a dokonce máme tu možnost si prodloužit HP pomocí žluté kytky. Další věc co se mi na inventáři líbí je možnost si věci pěkně naskládat (tak trochu tetris), což je ke konci vážně potřeba, protože jej zabírají z 80% zbraně.\nKdyž už zmiňuji zbraně, tak musím zmínit jejich velice povedený upgrade, který mi jistě kolikrát už zachránil zadek. Větší zásobník, rychlost přebíjení a další věcičky jistě stojí za útratu u velice povedeného obchodníka, který pro mě měl velice příjemný hlas. Ale zpátky ke zbraním, rozhodně tu najdeme velice zajímavé kousky z nichž rozhodně zmíním známého thompsona a brokovnici striker, která se ve hrách moc nevidí. Za další zmiňuji velice známé capcomácké Unlockables, které dají Leonovi např velice stylový mafia kostým.\nKlasické zombie byly nahrazeny posedlými vesničany s parazitem uvnitř. Ubralo to tedy na strašidelnosti? Já říkám že ne. I když již nemají ten svůj děsivý vzhled, stále umí velice nepříjemně překvapit. A co víc, umí také nepředvídatelní. To si třeba v klidu namiřujete na hlavičku a ten sráč k vám začne sprintovat což rozhodně hodí do ruky velké klepance. Tuhle zas mohou uhýbat, tudíž vaše kulka míří do skály. Ostatní potvůrky ale již nějaký ten odporný vzhled schytaly. Nadosmrti již nezapomenu na první setkání s renegados. Z této části jsem měl velice nepříjemné mrazení v zádech, které probíhalo pokaždé, co jsem zaslechl jejich chraptění. A opět mě zde dostala ta nepředvídatelnost. To si takhle procházím nějakou chodbou a najednou uslyším opět to odporné chraptění, okamžitě beru do ruky odstřelovačku a připravuji se na nejhorší. Ale ono nic, renekaďák mě asi čeká někde dál. Tak si hodím odbočku do místnosti kvůli zásobám, poctivě tam vše vybrakuju a chystám se k odchodu. Ale než stihnu vzít za kliku, tak se dveře rozrazí a rené se už na mě sápe. Horší přepadovku jsem fakt nezažil, ještě teď mi pulzuje krev. No nic, odbočím. Bossfighty jsou zde velice kvalitním zpestřením, protože všichni až na jednoho se nedá ustřílet, mají určité slabiny k odhalení následující k jejich okamžité likvidaci.\nGrafika hry je parádní, moc se mi líbí. Postavy a monstra pěkně vypadají. Rozhodně nejlepší pokoukání je, jak Leonovi vlaje ofinka při běhu nebo jak při míření dýchá. Interiéry budov jsou taktéž supr zpracované a okolí si rozhodně pochvalu zaslouží.\nZvuková stránka hry je zde na té nejvyšší úrovni na jaké vůbec může být. Dá se říci že polovinu atmosféry způsobuje právě hudba a zvukové efekty. Rozhodně škoda, že po vyvraždění nepřátel se hudba opět změní na poklidnou. Takhle by hráč byl alespoň neustále ve střehu a v nejistotě. Děsivé zvuky nepřátel vážně způsobují zimotrenkocvrnk. Dabing by si rozhodně zasloužil cenu Františka Filipovského, protože hlasy dabérů ty postavy dokonale oživují. Rozhodně neuškodí zkouknout Resiho 4 jako filmík pro (ne)klidné spaní.\nRE 4 je určitě jedna z těch nejlepších her, co jsem hrál a je pro mě čest jí mít v knihovničce. Neb tam zůstane navždy a nechť její soubory jsou připraveny na další návštěvu ponurého Španělska.\nPro: Naprosto vše\nProti: Nechám prázdné. (Ta věta se nepočítá), (Dobře, ta první věta a věty v závorce se nepočítají).\nOhodnotil Scrutinized na 85 % (7 dní).\nNapsal komentář k Scrutinized (7 dní).\nDiskutoval u hry Bloodborne (1 den).


Jitka Hosprová: První trénink na StarDance byl jako Labutí jezero s postřelenou labutí – Novinky.cz\nVýrazná, elegantní blondýnka budí na ulici pozornost. Hezký vzhled je pro naši první sólistku na violu, sedmatřicetiletou Jitku Hosprovou, cenným pomocníkem. Body pro klasickou hudbu sbírala s velkým nasazením i na parketu v taneční soutěži StarDance. Nestačí přitom vysvětlovat rozdíl mezi houslemi a violou, ale bere to s humorem.\nJeden z mnoha koncertů, kde Jitka zářila - Smetanova Litomyšl.\nFOTO: archív Jitky Hosprové\nsobota 23. listopadu 2013, 8:03\nStejně jako celý život. Je dokladem toho, že vážná hudba nemusí být vážná a její interpreti jsou ze stejného masa a kostí jako příznivci rocku nebo popmusic. V pubertě chodila na diskotéky, jejím vzorem byla extravagantní operní pěvkyně Dagmar Pecková, sbírá vtipy o viole a nemá problém slepit smyčec vteřinovým lepidlem.\n„Znáte fórek, jaký je rozdíl mezi violou a houslemi? Viola déle hoří!“ zaskočí mě na uvítanou.\nStále si lidi tyhle dva nástroje pletou?\nUž je to lepší, ale došlo k jinému fenoménu: píšou o mně jako o violoncellistce. Viola pořád není běžný nástroj. Zmatek působí možná to, že se původně všechny smyčcové nástroje jmenovaly violy, je tedy pramátí ostatních. Pozdější rozdělení vysvětluji na příkladu lidských hlasů: jako jsou soprán, alt, tenor a bas, jsou ve smyčcové sekci housle, viola, violoncello a kontrabas.\nViola je náročnější než housle, protože je větší a má hlubší struny, takže i vibrace je silnější a vyžaduje od hráče lepší fyzičku. Má dlouhé tělo pod krkem a veškerý pohyb se proto provádí s nataženou rukou. Violisté vypadají poněkud neohrabaně a ostatní muzikanti si z nich dělají srandu. To víte, jak vznikla viola? Opilý Stradivari začal opracovávat houslový futrál!\nJak jste k ní přišla vy?\nOd tří let jsem fidlala na plechové housličky, protože jsem se chtěla vyrovnat starší sestře a bratrovi. V sedmi jsem je vyměnila za opravdové, ale zrovna tak jsem ráda kreslila a cvičila, dělala jsem matematické olympiády, bavil mě přírodopis, prošla jsem úplně normálním zdravým vývojem.\nMaminka si přála, abych se stala zubařkou, protože jsem byla šikovná a zručná. Do hraní mě naštěstí moc nenutila, nebyla jsem geniální dítě, které zvládne těžké věci ve dvanácti letech. A já do poslední chvíle přemýšlela, zda si podám přihlášku na výtvarnou školu nebo na konzervatoř.\nTo už jste hrála na violu?\nKdepak, na housle. Ale protože bylo hodně uchazečů ke studiu houslí, nabídli mi violu. Což mi přišlo v pubertě zajímavé, že budu v něčem jiná. A bylo to moje nejlepší rozhodnutí. Hudební svět si mě zcela vtáhl a já začala pracovat na dvě stě procent. Navíc tehdy ve viole nebyla velká konkurence a měla jsem možnost vrhnout se jako první žena do volného prostoru. Nejvíc mě naučil italský virtuos Luigi Alberto Bianchi, díky němuž zahraji kdykoliv cokoliv. Je důležité znát pár fíglů a technik, které vás dovedou k virtuozitě. Nezastavíte se před ničím, protože si dovedete poradit.\nProzradíte některý z fíglů?\nHlavní je určitě princip, který funguje ve všech odvětvích, kde se něco učíte skrz tělo: je dobré postupovat hodně pomalu. V okamžiku, kdy se tak něco naučíte a pak opatrně zrychlujete tempo, je téměř stoprocentní, že to nakonec dokážete. Ale musíte mít trpělivost a systém.\nTakže se na koncert připravuju jako závodníci na olympiádu. Časuju všechno, celou formu včetně odpočinku. Samozřejmě pokud se nepřihodí spousta nepředvídaných věcí, což se často děje. Důležité je zachovat klid.\nŽivil se někdo ve vaší rodině muzikou?\nOba moji pradědečkové. Jeden byl venkovský učitel, hrál a učil hrát na všechny nástroje. Chodil k němu třeba dechovkový skladatel Václav Bláha. Druhý pradědeček hrál na baskřídlovku v cirkuse. Takže se ve mně asi srazily jejich geny.\nA co taneční geny? Váhala jste nad nabídkou do StarDance?\nBěhem puberty jsem chodila často na diskotéky a rockové zábavy, tím jsem odkojená. Všude jsem ráda tančila, ale z kroků jsem znala jen valčík a polku, nechodila jsem totiž do tanečních - neměla jsem peníze na šaty. Zní to jako z Popelky, ale tehdy jsem šla na konzervatoř a rodiče mi museli koupit nástroj, k tomu přestavovali dům… Když jsem chtěla nějaké lepší oblečení, sbírala jsem borůvky.\nMinulé díly StarDance jsem sledovala a věděla jsem, že by mě to bavilo. To, že mě oslovili, nebyla úplně náhoda. Manžel dostal k narozeninám dvě lekce u tanečního mistra Petra Čadka, kam šel přes velký odpor. Ale byly úžasné. Takže Petr o mně při hledání letošních tváří věděl. A jelikož jsem neplánovala na podzim velké turné, kývla jsem. Přišla šance se to konečně naučit.\nJaké byly vaše představy a jaká je realita?\nBála jsem se hlavně toho, abychom si s tanečníkem sedli. Ale mám sedm synovců ve věku Lukáše Bartůňka, a tak vím, jak s těmi kluky komunikovat, že mám některé věci vypouštět druhým uchem ven. Lukáš je báječný tanečník a velmi dobře učí. Samozřejmě když řeknete muzikantovi, že je něco na tři nebo čtyři doby, zorientuje se.\nRozuměli jsme si i v metodice. Náš první trénink byl jako Labutí jezero s postřelenou labutí, ale ve finále už to začalo vypadat k světu.\nLukáše Bartůňka, svého tanečníka ve StarDance, si nemohla vynachválit. První trénink sice přirovnala k Labutímu jezeru s postřelenou labutí, ale zvyk z hudby tvrdě drilovat každý detail udělal své…\nCo vám jde nejlíp? Latina?\nTa mě baví, je živější. Ale standard je mnohem jednodušší, protože vás partner vede, zatímco v latině musíte být samostatně činná, což je stres: Ježíš, teď se mám sama kroutit, vrtět zadkem. A budou na mě koukat lidi! Jenže ty tance o tom jsou, stud stranou. Pro mě je to pohyb na hraně.\nTaké jste zhubla?\nŘíkají, že jsem spadlejší v obličeji, ale na těle nic výrazného necítím, sukně ze mě zatím nepadá. S váhou jsem nikdy problém neměla, ale je fakt, že když jsem náhodou přibrala dvě kila, obtěžovalo mě to, protože jsem ztrácela lehkost. Diety jsem vždycky řešila jen přes kamarádky, které se jimi trápily. Znám jich spoustu. Mně stačí očistné kúry, týden s bylinkovými čaji a zeleninovými šťávami. A když cítím, že se potřebuji pročistit, nejím v den úplňku.\nNezanedbáváte teď hraní a koncerty?\nTo si nemohu dovolit. V září jsem dotočila desku s Lubomírem Brabcem plnou známých melodií pro violu a kytaru, takové vánoční pohlazení. Dva dny po startu StarDance jsem měla důležitý koncert, světovou premiéru skladby, kterou pro mě napsal jazzman Josef Vejvoda. Takže jsem opravdu i hodně cvičila na violu.\nKromě toho chystám recitál s pianistkou Jitkou Čechovou. A nebýt StarDance, točila bych další desku pro Supraphon ze skladeb Paula Hindemitha, kterou jsme posunuli na leden, po novoročních koncertech. Takže si vydechnu až někdy v únoru. Doufám, že ne naposledy. (směje se) Ostatně víte, co se stane, když zemře violista? Nic.\nZvolila jste náročnou sólovou dráhu. Není jednodušší být členkou orchestru?\nUrčitě ano. Ale v okamžiku, kdy si začnete tvořit svůj svět a nechcete se vzdát svobody, je volba jasná. V orchestru jsem hrála jen v rámci studií, také ve smyčcovém kvartetu, ale hned po absolutoriu jsem šla na volnou nohu, ač mě všichni měli za blázna. Ale já mám tvrdou hlavu, výsledky ze soutěží jsem měla výborné, věřila jsem si - a už třináct let se tak živím.\nVzpomínka na vystoupení s Rodem Stewartem (vpravo). „Je to velký sympaťák a profík,“ říká violistka.\nOznačují vás za razantní interpretku s vášnivým vztahem k viole. Co si pod tím představit?\nMým vzorem byla Dagmar Pecková. Když jsem jako holka šla na její koncert, šokovala mě, že měla na hlavě červeného ježka, na sobě úžasné šaty a v sobě ženskou dravost. Přitom byla fantastický umělec. To jsou impulzy, které vás ovlivní.\nJe fakt, že viola pro mě znamená hodně, je to věc, se kterou trávím nejvíc času, což mě jistě poznamenalo. A není to člověk, ale kus dřeva - o to je divnější, že s ní sdílím své emoce, nálady.\nJe to zkrátka moje holka. Po náročném hraní jí říkám: Byla jsi skvělá a vím, že si teď ode mne ráda odpočineš, já taky. Jsem na ní závislá i pracovně, protože když nemám nástroj, je veškerá virtuozita houby platná. Když mi ji ukradli, bylo to horší než rozchod s partnerem.\nViolu jsem si půjčila, ale to bych nebyla já, aby se něco nepřihodilo. Jsem známá tím, že dělám na pódiu neplechu, jsem živel. Takže jsem po odehrané frázi efektně odhodila smyčec, ten neplánovaně vyletěl do publika, vypadly z něj žíně - a já neměla náhradní. Kolega u piana zesinal a publikum napjatě čekalo, co bude. Napadlo mě, že by to šlo možná slepit, tak jsem se zeptala do sálu, zda nemá někdo vteřinové lepidlo. Přihlásil se pán, že zajede na kole domů. Lepidlo přivezl, já to slepila - a koncert jsme dokončili.\nKdyž pak houslař vysekával lepidlo ze smyčce, řekl: Kdybys nebyla v krizi, tak tě přerazím. Razím názor, že když se dostanu do průšvihu, musím se z něj taky vyvléct. Někteří interpreti si lepí vteřinovým lepidlem dokonce prsty, když si je prodřou a praskne jim mozol. Jsme blázni.\nA přitom dost lidí pokládá vážnou hudbu za nudu.\nZavádějící je už slovo vážná, lepší je říkat klasická. Když někdo řekne, že je klasika nuda, nevyvracím mu to, každý má nárok na osobní názor. Řeknu jen, že ji ještě asi nepochopil.\nJitka si u svého manžela cení nadhledu, s jakým bere její touhu uspět.\nPokud k ní není veden od dětství, je to těžké. Člověk si opravdu musí udělat čas, jít na koncert, sednout si do sálu s výbornou akustikou, vybrat si zpočátku přiměřeně náročný repertoár. A nechat vše na sebe bez předsudků působit. Kdo chce, uslyší… Začínat poslechem z cédéčka nejde. Ale časem třeba zjistíte, že na dálnici je báječné poslouchat Mahlerovu symfonii.\nLeckdo si pomáhá přesahy do jiných žánrů, zajímá vás crossover?\nAno, koncerty je třeba odkonzervovat, ale se vkusem a na úrovni. Takové ty přesahy, že hraje klasika a do toho se ozývá tuc, tuc, tuc… neberu jako hodnotný výtvor. Mě baví originální kvalitní věci. Odmítám elektrickou violu - nedám dopustit na dřevo, ani nehraju v džínách nebo v šátku. Ale nikoho neodsuzuju, některým kolegům se tak podařilo přilákat část publika.\nMůj zatím největší odvaz je zmíněná skladba Josefa Vejvody. Takový koncert pro violu ještě neexistuje. Housle i violoncello už crossover mají, ty proslavila Vanessa Mae a Apocalyptica. Kdysi jsem také hostovala na turné s Rodem Stewartem a v lednu budu hrát dvojkoncert krásné filmové hudby Jaze Colemana.\nNakolik ovlivňuje zájem publika váš vzhled?\nNepopírám, že hodně. Je to další dar shora, pokud můžete nabídnout vedle virtuozity i jistou auru osobnosti. Když na pódium přijde mladý, svěží člověk, který není akademický a strnulý, je to plus. Jinak jsme stejní služebníci jako číšník v kavárně, prostě děláme službu.\nV okamžiku, kdy to posluchači vycítí, si získáte jejich srdce. A je jedno, zda hrajete líp nebo hůř než kolega. Musíte je pohladit po duši. To je jediná taktika, ale musí být upřímná, lež se pozná. Takže nestačí jen krása, to vydrží dvě minuty. V popu ano, tam stačí vypadat krásně, a když ztratíte hlas, pustí playback.\nVelkou roli hrají také šaty…\nPotřebuju oblečení výrazné, s nápadem, ale jednoduché. Nesmí překážet žádné volány, nic škrtit nebo padat. Při hraní nelze použít ani bižuterii, protože cinká a zatěžuje. Šaty musí být samy o sobě ozdobou.\nZažila jsem pár trapasů. Jednou se mi v kostele uvolnilo ramínko a já cítila, jak se celý vršek sune dolů. Rychle jsem mrkla na kolegyni Englichovou a řekla jsem: Skáčeme na konec. Nahlásila jsem technickou pauzu a běžela se upravit do zákulisí. V Americe se mi zase těsně před nástupem na pódium zasekl zip, orchestr hrál už předehru. Tak jsem letěla na vrátnici s křikem, že mi musí pomoct. Ten chudák, co mi nakonec chvějící se rukou zip zapnul, asi vzpomíná dodnes.\nCo vám osobně klasická hudba přináší?\nPohled na život, hloubku, ze které vnímáte každý okamžik. Uvede mě do stavu, kdy nad věcmi přemýšlím jinak, než když frčím v běžném tempu a materiálním přístupu. Hudba člověka opravdu zastaví a podpoří fantazii. V době, kdy je v moderní muzice všechno dané, od interpreta po vizuální klip, je důležitým prvkem klasiky prostor pro vlastní příběh.\nKdyž připravuji nějakou skladbu, vytvářím si vždycky takový konkrétní příběh, který se snažím předávat dál. Je zajímavé, že lidi řeknou: Bylo to, jako když procházíme krajinou. Což je přesně moje představa. Anebo si vybaví něco úplně jiného - a to je taky v pořádku.\nS jednou z nejmilejších kolegyň, harfenistkou Kateřinou Englichovou, zažily bezpočet úspěchů a veselých historek.\nMáte oblíbenou skladbu, třeba při únavě?\nU mě je to ticho. Protože můj mozek funguje jako počítač a v okamžiku, kdy spustí hudba, začnu ji hned analyzovat. Takže si u ní moc neodpočinu. U populární muziky přemýšlím, co asi použili za efekty… Pro mě je opravdu nejmilejší ticho nebo zvuky přírody - ptáci, zurčení potůčků, vodopádů. Rodiče mají domek v Dolní Bělé, takže pokud to jde, jedu za nimi.\nPocházíte z krásného barokního Manětína. Tam na vás umění působilo ze všech stran.\nTo je přesně ono. Velký kus historie uprostřed krásné přírody, potkávaly se tam zajímavé umělecké osobnosti. Věřím, že v čem člověk vyrůstá, to ho formuje. Celý potenciál kraje mě inspiroval tak, že jsem tam v létě uskutečnila první ročník festivalu Procházky uměním. Hezky se povedl. Několik koncertů bylo výchovných, speciálně pro děti. Zavedla jsem je díky hudbě do kostela a už jen to s nimi jistě něco udělalo. Těším se, že příští rok budeme pokračovat.\nDělala jste i koncerty pro budoucí maminky, že?\nTo byl cyklus České filharmonie, velmi úspěšný, protože během něj nám otěhotněla i řada kolegyň a divaček. Těhulky se v něm učily, jak se uvolnit a uklidnit, aby hudba pronikla až k plodu. V té chvíli jsem si uvědomovala nitku spojení mezi mnou a budoucími miminky.\nKrása. A naopak jedna dvojice se mi svěřila, že byla po koncertě tak příjemně naladěná, že se ženě povedlo konečně otěhotnět a čekají dvojčátka. Přišli se pak pochlubit potomky. Škoda, že cyklus skončil.\nMáte při vašem tempu čas založit rodinu?\nTo jsou věci, které nenaplánujete, ale věřím, že se mi to povede. Pár kolegyň s dětmi kariéru zvládá celkem dobře. Já nevím, jaké má se mnou pánbůh plány, jaké to má být, takové to bude.\nNechávám osudu volný průběh. Důležité pro mě vždy bylo zázemí v partnerství. Mít dítě sama by mi přišlo nezodpovědné. Teď skvělé zázemí konečně mám, ale nejsem typ, který by stavěl svůj život jen na dítěti.\nJak jste vlastně tehdy vyřešila rozchod s partnerem?\nNo, byla jsem rok vdaná, rozvedla jsem se… A teď jsem vdaná znovu, takže nelením. Poznali jsme se na Pražském jaru. Můj muž je velmi inteligentní a nemusím mu vysvětlovat nic o svém poslání, kterému jsem obětovala velký kus života. Mám štěstí, že jsem si počkala na muže s nadhledem, který má z každého mého úspěchu radost. Stejně jako já z jeho, je úspěšný ekonom. Užíváme si to a doprovázíme se na našich aktivitách. Ale nekecáme si do nich.\nPříprava na StarDance obnášela i spolupráci na výsledné podobě kostýmů. To Jitku zajímá.\nFOTO: ČT Pavlína Černá\nMá již věk na to, aby pochopil ambiciózní partnerku, což mladým s nevybouřeným egem chybí. Jsme spolu dva roky a díky němu se doma nenořím do hlubinných debat o hudbě, ale funguju jako normální člověk.\nČím vyrovnáváte hektiku vašich dnů?\nMusím umět úplně vypnout. Stejně jako dovedu odstřihnout hraní od tancování, zabalím střevíčky a jdu hrát, tak jsem schopná zavřít dveře za veškerými povinnostmi a jdu na procházku. Prostě šetřím silami. A snažím se nezatěžovat se věcmi, které nevyřeším. Znám ve zjednodušené formě techniky východní filozofie, tak si třeba na pár minut sednu a soustředím se na dech. Jednou se možná vrátím k malování, ale teď se stává mým horkým koníčkem tanec. Jsem správně rozhýbaná a zdá se mi, že mám více energie než dřív.


Jooble upozorní vás e-mailem, jakmile se objeví nové nabídky práce "Mechanik, Rakvice, Jihomoravský kraj, od 13500 Kč, Plný úvazek" na email %EMAIL%\n...Informace 16.10.2019 - technik STK, mechanik SME. Osvědčení STK, SME výhodou, bez osvědčení musí uchazeč splňovat požadavek vyučení nebo maturita v oboru výroby nebo opravy vozidel + 3 roky praxe jako automechanik, ŘP sk. A, B. Možnost sjednat i zkrácený úvazek. KONTAKT...\nMontážní dělníci mechanických zařízení - MONTÁŽNÍ PRACOVNÍK - MONTÁŽ JEDNOÚČELOVÝCH STROJŮ\nPracoviště: Lipová alej 4456/2a, 695 01 Hodonín. Požadovaná praxe v oboru servis nákladních automobilů nebo VZV nebo zemědělských strojů. Placené stravování. Kontakt na tel. použijte odpovědní formulář, na mail: použijte odpovědní formulář a osobně\nDĚLNÍK DO VÝROBY / MECHANIK / Obsluha strojů a zařízení pro zpracování chemikálií drcením, mícháním,...\nObsluha strojů a zařízení pro zpracování chemikálií drcením, mícháním, teplem, filtrováním a destilací DĚLNÍK DO VÝROBY / MECHANIK. Požadované vzdělání: střední nebo střední odborné bez maturity a bez vyučení. Dvousměnný provoz, úvazek: . Mzda min. 27500 kč, mzda max....\n...Informace 9.9/8.8.2019 - mechanik měření a regulace, práce i v terénu. Min. vyučen, elektro obor, vhodné i pro absolventy. Jednosměnný provoz (7.00 - 15.00 + podle potřeby). KONTAKT: sjednat schůzku předem na tel.: (***) ***-****, (***) ***-****, e-mail: ****@*****.*** Místo...


Hraju si a bavím se Dinosauři - neuveden » Booktook.cz\nNacházíte se: Booktook.cz → Beletrie → Pro děti a mládež → Knihy se samolepkami → Hraju si a bavím se Dinosauři\nBavte se spolu s oblíbenými dinosaury. Přichystali pro vás mnoho aktivit. Najdete malému dinosaurovi rodinu? Pomůžete paleotologům? Nakreslíte zbytek dinosaura? Kniha obsahuje velké množství různých zábavných aktivit. Děti si pohrají, ale zároveň budou trénovat postřeh, ruku, tahy a čáry a mnoho dalšího. Kromě toho titul obsahuje také samolepky a mnoho dinosaurů, které lze postavit a hrát si s nimi.


Pracovat v kuse několik hodin vydrží málokdo. S dobře nastavenými přestávkami zvládne člověk mnohem víc – TECS\nPokud pracujete z domova, pak jste si zajisté všimli, že to není tak jednoduché, jak se může zdát. Dělejte si mezi prací pravidelné přestávky. Jednak tím zvýšíte svou produktivitu a jednak vaše tělo takové přestávky prostě potřebuje.\nPokud se nechcete upracovat k smrti nebo neplánujete do svého života přivítat syndrom vyhoření, pak byste měli věnovat tomuto článku pár minut. Přestávky jsou ve vašem pracovním životě opravdu důležité a je třeba se naučit je vhodně zakomponovat mezi vaši práci. Existuje spousta teorií, které tento předpoklad potvrzují, a lidé, kteří si v práci dělají pravidelné a dostatečně dlouhé přestávky, ve výsledku podávají mnohem lepší výkony.\nExistuje několik druhů přestávek\nPřestávka od práce by měla být rozhodně bez práce. To, že hned přiskočíte k vašemu e-mailu, opravdu není přestávka. Otázka ale je, jak dlouho a kolik takových přestávek bychom si měli během naší pracovní doby udělat, aby to pro nás byl přínos. Na tuto problematiku vznikalo mnoho studií. V jedné se uvádí, že ideální doba práce je 57 minut následovná 17minutovou přestávkou. Další zase uvádí, že nejideálnější je 12 procent pracovního dne, což odpovídá asi 5 pauzám po 12 minutách.\nS tímto nástrojem si uděláte přestávky chytřejší\nMezi jednu z nejoblíbenějších aplikací, které pomáhají s koncentrací a dodržováním přestávek, patří Strict Workflow. Jedná se o rozšíření do prohlížeče Google Chrome, které využívá techniku zvanou Pomodoro. Ta rozdělí čas na pracovní a oddychový. Díky tomuto rozšíření tedy před sebou neustále vidíte, kolik minut máte odpracováno a za jak dlouho byste si měli konečně udělat pauzu.\nPokud tedy chcete být ve své práci produktivnější, měli byste silně pouvažovat nad svým časovým rozvržením v práci, protože pokud si pauzy začnete dělat, jak máte, zvládnete ve výsledku mnohem více.


Zakloň hlavu | www.aventuro.cz\nJsou krásné věci, které se odehrávají vysoko nad našimi hlavami. Ve vzdálených vrstvách atmosféry nebo ještě mnohem dál. Někteří lidé necestují za místy, po kterých mohou šlapat. Cestují za místy, odkud pozorují kouzla noční oblohy.\nT: Lucie Trojanová F: Momme Nommensen, Stanislav Mitáč, Martin Koitmäe V: Jiří Kvita\nJe srpen, jedna hodina v noci. Písečnou pláž v západních fjordech konečně pohltila tma. Jsme na Islandu, docela nedaleko polárního kruhu. Noc tu touhle roční dobou trvá tak tři hodiny. V písku a v trávě na kraji pláže nás sedí kolem třiceti, pijeme pivo z plechovek a napjatě čekáme, jestli se dneska ukáže…\nLook at the sky, it´s aurora!\nV srpnu to není zcela běžné, ale včera v noci ji pár šťastlivců, kteří šli pozdě spát, vidělo, a předpověď nevypadá úplně beznadějně.\nPovídáme si o svých dojmech z prvního měsíce na Islandu, hojně diskutujeme pozitiva ohromující „velké nicoty,“ která, zvláště tady v málo obydlených fjordech, představuje nejsilnější vjem z islandské krajiny. Jsme pestrá parta studentů z celé Evropy. Utahujeme si ze sebe navzájem a porovnáváme kulturně podmíněné mentální odchylky, které občas činí naše dorozumívání složitějším. A taky zábavnějším. V rozhodující chvíli veškerý hovor přehluší silné „Ohh! Look at the sky. That´s it, that´s aurora!“\nJe silnější, než jsme čekali. Rychle se pohybuje a během chvíle už se klene přes značnou část nebe. Máme štěstí! Zářivě zelená je doplněná několika růžovými fleky. Do dnešního dne jsem netušila, že může mít i jinou barvu než zelenou. Sedíme přímo pod ní a máme pocit, jako by nám padala na hlavu.\nAurora borealis, aurora australis…\nPolární záře je atmosférický jev podmíněný zvýšenou sluneční aktivitou. Doputuje-li sluneční vítr tvořený protony, elektrony a alfa částicemi vymrštěnými sluneční erupcí až k magnetickému poli Země, část z nich se zachytí a zemské póly je k sobě po spirálovitých drahách přitáhnou. V ionosféře se díky tomu odehraje divadlo, za kterým stojí za to vyrazit k některému z polárních kruhů.\nSeverní záře má přídomek borealis, jižní australis a samotné slovo aurora je odkazem ke jménu římské bohyně úsvitu. Snad i proto si může dovolit být vrtkavá – pravděpodobnost jejího spatření není ani během týdenní dovolené na Islandu stoprocentní. Obecně platí, že ji lze vidět spíše v zimních měsících. Nápomocná je v tomto ohledu on-line předpověď. Spolehlivější ale není o nic víc než běžná předpověď počasí, a hodí se tak spíše jako ukazatel aktuálního stavu, který za vás rozhodne otázku, zda se vyplatí dlouze ponocovat, nebo můžete jít klidně spát.\nPolární záře, foto Momme Nommensen\nKouzlo hvězdné noci v temné rezervaci\nPokud v nejbližší době nechystáte cestu k žádnému z polárních kruhů, neklesejte na mysli. Romantika noční oblohy nemusí být nutně zelená. Právě teď, na přelomu července a srpna, budou padat perseidy. Skvělým pozorovacím místem se může stát jak osamocený bivak v Alpách, tak třeba „Jizerská oblast tmavé oblohy“. Milovníci jasných nocí ji založili v roce 2009 a kromě požitku z počítání padajících hvězd chce svým návštěvníkům nabídnout i pár varovných informací o negativním dopadu světelného znečištění na přírodu.\nSezónní záležitostí jsou kromě perseidů i takzvané svítící mraky, latinsky zvané noctilucenty (viz foto dole). Jsou to nejvýše se vyskytující mraky tvořené krystalky zmrzlé vody. Spatřit je lze pouze tehdy, když na ně Slunce svítí spoza horizontu. Nejlépe to jde v období kolem letního slunovratu a optimální pozorovací časy jsou večer mezi desátou a půlnocí a nad ránem mezi druhou a čtvrtou.\nSlunce v ohrádce s prasátky\nNe všechny nebeské krásy jsou k vidění v noci a ne za všemi je třeba cestovat. Někdy je všechno jen otázkou štěstí. O existenci duhy ví každý, v případě parhelia už tomu tak není. Poprvé jsem ho spatřila v Alpách – asi jsem tam měla víc času hledět do nebe – ale narazit se na něj dá kdekoli. Pracovně jsem ho tehdy zcela neodborně nazvala duhovým obláčkem. Tvoří se na stranách pomyslné kružnice okolo Slunce a vypadá jako duhové „prasátko“. Pokud vidíte celou kružnici, zahlédli jste odraz slunečních paprsků, které pronikají drobnými ledovými krystaly v atmosféře. Tomuto jevu se říká sluneční halo.\nKdyž zakloním hlavu v zaprášené pražské ulici a náhodou si všimnu barevného spektra vedle Slunce, zaleje mě blahý pocit spojený se vzpomínkou na alpskou turistiku.\nTIME LAPSE: “ZAŽÍVÁM KOUZLO PŘEKVAPENÍ A SPOJENÍ S MÍSTEM”\nKomu jsou statické záběry noční oblohy málo, určitě už slyšel o „time-lapse“. Hezky česky „časosběr“ se v posledních letech rychle rozšiřuje. Ne, že by předtím neexistoval, ale s dostupnější technikou si svůj vlastní záznam může pořídit větší množství nadšenců. Proč je to skvělé, kolik práce je za několika minutami výsledného materiálu a jak se vybavit na noční oblohu? Poví fotograf amatér a částicový fyzik Jirka Kvita.\nCo tě na pořizování time-lapsů tak baví? Proč to děláš?\nDo jisté míry jde o emoční návrat k staré filmové fotografii. Výsledek vidíš až s určitým časovým odstupem. Nechybí mu kouzlo překvapení. Nikdy dopředu nevíš, co a jak se na scéně v delším čase bude pohybovat – tančící lodě v přístavu, mraky, které se neposunují, ale „vaří se“ na jednom místě, Mléčná dráha, proti které druhým směrem letí mraky osvětlené městem pod nimi, dráhy tramvajových linek města pod horami… Komprese celé noci do několika sekund ukazuje pohyb hvězd a mraků, který nám jinak uniká. Zajímá mě, co dosud nepoznaného časosběr ukáže.\nCo máš na tom nejradši?\nÚplně nejraději mám možnost – či spíše nutnost – zůstat na jednom místě několik hodin. Náladu místa nasaješ jako houba a splyneš s ním. Na rozdíl od cvaknutí a dohánění výpravy někde na horské stezce. Pocit sounáležitosti s místem a vzpomínky na to, co člověku zrovna šlo hlavou oné noci, se mi vrací při zhlédnutí každé sekvence. Ve spacáku ve dvě ráno je mi Mléčná dráha nad hlavou katedrálou a filozofickým textem o světě a mém životě.\nV čem spočívají hlavní obtíže?\nČasto fotíš jen jednu sekvenci za noc. Jde o mravenčí práci, na jejímž konci je třeba jen 30 sekund videa, a jakákoli chyba znamená katastrofu. Je to stejné, jako kdybys měla vyfotit jen jeden snímek – záběr, expozice, všechno hraje roli. A navíc i to, kam se bude otáčet Mléčná dráha, kam půjdou mraky…\nJaká jsou další úskalí celonočního snímání?\nMezi rizikové faktory patří i skutečnost, že nikdy nevíš, zda po polňačce, kde máš stativ, nebude chtít projet traktor. Nebo zda v noci na horské pastvině nepřijde na návštěvu zvědavá kravka. Vítr může převrátit stativ, ranní chlad zase orosit objektiv.\nO kolik víc hvězd je ve výsledném díle k vidění ve srovnání s tím, co za stejných podmínek vidíme očima?\nJe jich tak moc, že sám nejsem schopen v té záplavě poznat souhvězdí, která jsem v noci viděl.\nMáš nějaká doporučení pro budoucí pokušitele time-lapsu?\nPodstatné je nepostrádat nadšení a zápal. Sám jsem taky amatér, nemám ještě ani pojízdnou kolejničku a otočnou hlavu, které celému videu dodají větší dynamiku. Pro hodně dobré noční fotky je bohužel zapotřebí kvalitního full-frame senzoru, ale pro denní světlo stačí i amatérská zrcadlovka. Rozhodně se vyplatí fotit i sekvence stovek snímků do RAW formátu. Vyšší požadavky na místo na kartě i výpočetní náročnost se totiž odrazí v kvalitě obrazu.\nA jaké jsou tvoje časosběrné sny?\nNad laboratoří CERN je hora vyšší než Sněžka, s vysokým ocelovým křížem. Rád bych měl time-lapse toho, jak se kolem něj točí hvězdy. Pak bych někdy rád zkusil „natočit“ večerní město s řekou v mlze, most, noc, vítr, světla, mraky… A to pro písničku od Stinga „All This Time,“ která je – i přes durovou tóninu – o noci, kdy jej opustil otec. Hned úvodní verše jsou silně imaginativní: „I looked out across / The river today / I saw a city in the fog and an old church tower / Where the seagulls play… And all this time / The river flowed Endlessly to the sea…“\nvideo PROSÍM DODĚLAT\n“Je jich tak moc, že sám nejsem schopen v té záplavě poznat souhvězdí, která jsem v noci viděl.”


Rusko zablokuje weby s bitcoiny a jinými kryptoměnami | Svět hardware\nRusko zablokuje weby s bitcoiny a jinými kryptoměnami\nKryptoměny to nemají jednoduché. Zažívají nebývalé otřesy hodnoty, díky čemuž jsou velmi populární u spekulantů. Nicméně i proto chce centrální banka v Rusku kryptoměny zakázat a zamezit přístupu na weby, které s nimi obchodují.\nRusko nemá ke kryptoměnám zrovna nejvřelejší vztah. Původně měly být plně zakázány, aby posléze změnilo Rusko názor. Kryptoměny sice měly být akceptovány, ale zároveň se počítalo se striktní regulací, což vzhledem k jejich charakteru není moc jednoduché. Guvernér Ruské centrální banky Sergej Švecov tak dnes prohlásil, že Rusko bude jednoduše blokovat přístup na stránky, které obchodují s bitcoiny nebo jinými kryptoměnami. Poněkud to tak připomíná čínský firewall, který rovněž blokuje nepohodlné weby.\nGuvernér označil kryptoměny za pochybné, vidí zde jejich potenciál ke praní peněz a obecně jsou státem nevydaná platidla považována za ilegální. Zároveň bylo také připomenuto, že kryptoměny se poslední dobou odvrátily od svého původního účelu pro placení a staly se především investičním artiklem spekulantů než platidlem. Jsou tak vysoce rizikové, což ukázal také nedávný propad hodnoty bitcoinu a Etherea o zhruba polovinu během jediného týdne. Stačilo, aby Čína oznámila, že zavře čínské burzy, na kterých se s kryptoměnami obchoduje.\nBitocin tak spadl z 5000 dolarů na pouhé 3000, nicméně od té doby zase leze nahoru a brzy možná překoná původní rekord. V době psaní tohoto článku byla hodnota 4900 dolarů za jeden bitcoin. Pokud jde o Ethereum, to se z pádu dosud pořád plně nevzpamatovalo. Z více než 400 dolarů spadlo ke 200 dolarům. Nemalou část sice nabralo zpět, ale k původní částce je nynějších 300 dolarů pořád dost daleko. Rusko tak chce investorům znemožnit obchodování s těmito dnes především spekulativními měnami, nicméně ti si cestičku jistě snadno najdou. Pokud jde o hodnotu kryptoměn, ruské prohlášení se na jejich cenách nijak nepodepsalo a vesele stoupají dál (jen za posledních pět hodin stoupla hodnota bitcoinu o dalších 100 dolarů).


Sokolská chata (Sokolka) - Horní Lomná :: Ubytování v Beskydech\n(Horská chata, chalupa)\nTyp zařízení: Horská chata, chalupa\nAdresa: Horní Lomná 139, 739 91 Horní Lomná\nKontaktní osoba: Lenka Iwaszková\nMobil: 773 976 979, 777 300 018\nOnline rezervace: www.facebook.com/sokolskachata.sokolskachata\nZobrazeno: 733 x\nChata Sokolka o kapacitě asi 32 míst se nachází v chráněné krajinné oblasti Beskyd v Horní Lomné, je vhodná pro rodinnou rekreaci, pro seniory, školy v přírodě, školky, školení, svatby, večírky, rodinné oslavy, firemní akce...\n2 lůžkových pokojích\n3 lůžkových pokojích\n4 lůžkových pokojích\nchatce (8 - 10 osob)\nChatka je plně vybavená\nkuchyňka s vařičem\nV areálu je volejbalové hřiště s pískem, venkovní otevřené ohniště, houpačka.\nlyžařský areál Přelač 2 km\nlyžařský areál Armáda 8 km\nNa výlet se můžete vydat např. do pralesa Mionší, vzdáleného od Sokolské chaty asi 4km, každoročně otevřeného od 1.6. do 15.9., dále je pod Sokolskou chatou rozcestník, odkud můžete provádět turistické tůry, popř. cykloturistiku, např. na Hotel Tetřev, Hotel Skalku, Hotel Visalaje, chatu Slavíč.\nV nedaleké obci Hrčava se nachází trojmezí, v Mostech u Jablunkova je tzv. centrum zábavy (bobová dráha, lanové centrum, lezecká stěna, čtyřkolky).\nCeny v pokojích\n195 Kč / os při pobytu více jak jedné noci\npříplatek za jednu noc 30 Kč\nCena v chatce\npři noclehu pouze na jednu noc příplatek 500 Kč\nHotel naleznete v klidném prostředí u lesa v Chráněné krajinné oblasti Beskyd, nedaleko přírodní památky Kyčmol...