JEZUITÉ ESEJEM. (J. S. Machar, Pět roků v kasárnách. Praha 1927, s ) Vybral, uspořádal a titulky opatřil Bohuslav Blažek. - PDF\nJEZUITÉ ESEJEM. (J. S. Machar, Pět roků v kasárnách. Praha 1927, s ) Vybral, uspořádal a titulky opatřil Bohuslav Blažek.\nDownload "JEZUITÉ ESEJEM. (J. S. Machar, Pět roků v kasárnách. Praha 1927, s. 51 52) Vybral, uspořádal a titulky opatřil Bohuslav Blažek."\n1 PŘED ZRCADLEM ZA ZRCADLEM JOSEF SVATOPLUK MACHAR JEZUITÉ ESEJEM tenkrát a je tak nyní. A milý opat se usmíval a mínil, abych se zeptal kolegy Kordače, ten že má o tom doktorát a zajisté to má srovnáno. Podíval jsem se na kolegu Kordače seděl jako mračný dominikán-inkvizitor, a mně se nechtělo jít k němu. A hle, tuto teologickou idylku pozoroval nějaký zapálený mládenec z galerie a za několik dní četl jsem v jednom studentském listu, jaké že jsou konce protiřímského bojovníka: autor Říma a Katolických povídek baví se ve sněmovně kordiálně s našimi klerikály. (J. S. Machar, Pět roků v kasárnách. Praha 1927, s ) Vybral, uspořádal a titulky opatřil Bohuslav Blažek. JEZUITÉ ESEJEM Okolo knihy Moc a tajemství jezuitů, kterou v českém překladu Vladimíra Čadského vydalo nakladatelství Rybka Publishers, čeští čtenáři a recenzenti nejsou ničím více nežli o něco pozornějšími čtenáři zatím trochu nejistě přešlapují. Důvod je nasnadě: odrazuje titul. Přečte-li si soudný čtenář prvá dvě slova ve spojení s jezuitstvím a přelétne-li očima tiráž s avízem německého originálu vydaného v Berlíně v době Hitlerova nástupu k moci, většinou knihu odloží bez pozornějšího nahlédnutí, domnívaje se, že jde zas jen o další z řady laciných efemerit, těžících ze zkratkovitých konstrukcí o všesvětových (tj. globalizačních ) spiknutích všeho druhu. Čtenář nesoudný a senzacíchtivý svazek sice otevře, ne však nadlouho: odradí jej jednak černobílé přetisky dobových gra k namísto akčních ilustrací a především více než šest set stran inteligentního textu. Čtenářům soudným se bohužel, přebohužel není co podivovat. Ne snad, že by v češtině neexistovala kvalitní díla pojednávající o Tovaryšstvu Ježíšovu (připomeňme alespoň odborné práce Ivany Čornejové a Anny Fechtnerové či edice misionářských textů od Zdeňka Kalisty a Josefa Kolmaše), nejsou však mediálně průrazná natolik, aby zakolísala vžitým pokrokářským spojením jezuita = tmář. Se stejnou lhostejností lid obecný pomíjí i tolik potřebné snahy současných římsko-velehradských jezuitů o západo-východní dýchání oběma plícemi. Nakonec to dopadá tak, že zkusíte-li si zadat do zdejších nejužívanějších internetových vyhledávačů heslo jezuité, jako první na vás vypadne mnohasvazkový patologický výplod Jiřího Novotného a Františka Poláka nazvaný Tajné dějiny Jezuitů, na jehož obálce do dáli září symbol IHS propletený hákovým křížem. Přiznávám se, že jsem do něho nahlédl pouze zběžně, přesto si troufám tvrdit, že tak hustá koncentrace blábolivé záště a extrémistické tuposti se jen tak nevidí. Svoboda slova má i svoji odvrácenou tvář. Kniha rakouského spisovatele Reného Millera (1891 v rumunském Caransebes 1963 ve Spojených státech), jenž s odkazem na svůj původ užíval pseudonymu Fülöp, s něčím takovým nemá opravdu nic společného. Díky velice životnému vypravěčskému i výkladovému stylu by snad právě ona mohla do onoho fatálního antijezuitského valu vykutat tolik potřebnou trhlinu. Přesto ale předvídám to s téměř stoprocentní jistotou narazí i na těch velice patřičných místech na nepochopení. Důvod? Patentovaně vědecké kruhy zcela jistě odradí šíře autorových aktivit (vzpomeňme na zdejší pohrdavé přijetí v mnohém blízkých textů André\n2 JEZUITÉ ESEJEM JEZUITÉ ESEJEM Mauroise či Paula Johnsona). Od poloviny dvacátých let si totiž Fülöp- -Miller dovolil psát vedle kulturně historických esejů o bolševismu a katolictví či biogra ckých portrétů ve své době módních osobností mj. Rasputina, Lenina, Gándhího, Tolstého, Dostojevského, ale i Lva XIII. a římskokatolických světců (soubor vydaný v Americe roku 1945 se jmenuje The Saints that moved the World) dokonce i romány. A to se mezi vědci nezapomíná. Na řeči snobů však nehleďme a pokusme se v krátkosti vystihnout alespoň základní linku toho, oč autorovi šlo. Mnohé se dá vyvodit již z rozvržení a struktury práce: text je rozdělen do několika desítek drobnějších podkapitol sdružených do osmi důkladně promyšlených celků. První nazvaný Duch jezuitismu obsahuje základní body autorovy koncepce, konkretizované na uvážlivě volených protivách ke středověkému typu myšlení i reformačním proudům 16. století. Druhý přináší čtivý životopis zakladatele řádu, sv. Ignáce z Loyoly, doplněný kratšími podobiznami jeho prvních následovníků. Třetí a čtvrtý (Zápas o svobodnou vůli, Morálka jezuitů) nastiňuje aristotelské základy jezuitského myšlení, podhoubí vzniku a základní rysy tzv. kasuistiky i vývoj sporu o vymezení působnosti Boží milosti, a to od nelítostného kon iktu s jansenisty až po vědecké půtky s experimentální psychologií, materialismem a Pavlovovými slinícími psy. Pátý (Za tisícerými maskami) a šestý (Účel a prostředky) oddíl je čtenářsky nejpřitažlivější, v pestrých barvách totiž líčí osudy jezuitských misionářů v Indii, Japonsku, Číně i obou Amerikách a v jistém protikladu poté se snaží o alespoň částečné rozmotání spletitých klubek diplomatických strategií zpovědníků na evropských panovnických dvorech (raněnovověká Anglie, Francie, Švédsko, Rusko, Polsko, Španělsko, Portugalsko). V posledních dvou oddílech (Zápas s pokrokem, Proces trvající čtyři sta let) nalézáme pokus o vystižení kulturních a vědeckých aktivit vybraných příslušníků řádu a jejich působení v postupně se sekularizujícím světě. Nejjednoznačnější pochvalu, a nutno to podtrhnout, si zaslouží celková koncepce díla. Na základě poměrně bohaté sekundární literatury se autor nezdráhá nad líčenými ději zamýšlet a klást je do inspirativních souvislostí. Nesoudí, snaží se uchopit a pochopit. S mnohými jednotlivostmi lze (a je dokonce nutno) polemizovat, jsem však přesvědčen, že by tyto polemiky mohly inspirovat k novým průhledům do dané problematiky. Vždyť co by se v pasážích věnovaných konci 18. a 19. století všecko dalo vytěžit ze srovnání s liberální lozo ckou syntézou evropských dějin 19. století od Benedetta Croceho! To však přenechejme povolanějším (najdou-li se jací). Dle mého soudu velice příhodné a text oživující je použití některých v rámcích žánru ne zcela standardních stylotvorných prostředků (např. silně ironický nadhled v pasážích o americkém otrokářství). Skvělé jsou mnohé epizodické či charakterizační zkratky (Ricciova mapa jako mezník tisíciletého vývoje Číny na s. 289; americký apostolát s udicemi na s. 324; vystižení důležitosti hudby a zpěvu v paraguayských redukcích na s. 341; Voltaire, který nikdy nepřekročil hranici od výsměchu k rouhání, na s. 525 či vystižení ducha jezuitské literární kritiky a Dostojevského Velkého inkvizitora na s ). Pointované zkratky se však na několika místech vymykají únosnému rámci. Ne zcela šťastně působí některé aktualizační pasáže (první vydání vyšlo roku 1929): např. srovnávání sv. Ignáce s Leninem na s , vulgarizovaným marxismem lehce zavánějící formulace v závěru s. 94, nepochopení ve výkladu Tridentského koncilu a učení Roberta Bellarmina na s , příliš zjednodušující házení Luthera do jednoho pytle s Kalvínem na s. 169, křesťanský Bůh coby čirá substance na s. 262, dobově nepatřičná argumentace sebevědomím francouzského lidu na s. 375 aj. Autor se navíc snad až příliš nechává strhnout témbrem dobových pramenů a má sklon schopnosti jednotlivých jezuitů přespříliš heroizovat (především v misionářské kapitole). Na některých místech se v toku strhujícího vyprávění trochu ztrácejí časové posloupnosti. Vytknout by se dalo i několik dalších dílčích jednotlivostí, faktických i metodických, nejzávažnější z nich je opominutí jednoho z nejzákladnějších pramenů k dějinám mimoevropských misií, kterým je Stöckleinův šestatřicetisvazkový soubor Der Neue Welt-Bott mit allerhand Nachrichten Dern Missionariorum Soc. Jesu ( ). Také středoevropská problematika, v mnohém odlišná od jiných regionů, zůstala v knize až příliš opomíjenou popelkou. Většího prostoru se v této souvislosti mohlo dostat i myšlení Athanasia Kirchera, mnohostranné osobnosti svým vlivem a šíří odborného záběru srovnatelné např. s Komenským. To však jen málo mění na konstatování kvality, potřebnosti a aktuálnosti recenzované knihy, již můžeme v tom nejlepším slova smyslu označit za popularizační. Troufám si tvrdit, že kdyby do ní alespoň po očku nahlédli učitelé dějepisu, jejich výklady o dějinách novověku by byly obohaceny o další důležitý rozměr. A potřebná by mohla být nejen jim. Vždyť popisované zkušenosti jezuitských misionářů na Dálném východě by i dnes mohly inspirovat k nápaditějším metodám tolik potřebné vnitřní české misie. V této souvislosti mě napadá, že dávný čínský spor mezi jezuity a dominikány (viz s. 319) lze poměrně případně srovnat s hádkami současných modernistů a tradicionalistů. Ale to už bychom odbočovali k tématu, které recenzní žánr opravdu přesahuje Martin Gaži René Fülöp-Miller, Moc a tajemství jezuitů. Praha, Rybka Publishers Přel. V. Čadský\n3 AD LOCA SANCTA AD LOCA SANCTA AD LOCA SANCTA V předminulém století (1884) byl v italském Arezzu nalezen rukopis raněkřesťanského spisu, který výrazně upřesnil naše vědomosti o stavbách a liturgii ve Svaté zemi ve 4. století. Jeho autorkou byla žena blíže neurčeného západního původu; jmenovala se Etheria nebo Heteria, nejspíše však Egeria. Byla to zbožná poutnice, která referovala o své peregrinatio na svatá místa (ad loca sancta) buď sestrám ze svého kláštera, byla-li řeholnicí, nebo členkám nějakého kroužku, byla-li zbožnou dámou, asi jako byly posluchačky svatého Hieronyma v Římě. S nejrůznějšími průvodci, většinou mnichy a presbytery, kteří sloužili příchozím na nesčetných poutních místech, navštěvovala dějiště nejvýznamnějších biblických a po- nebo mimobiblických dějů (Sinaj, Edesu, ale hlavně Jeruzalém). Jela s biblí v tlumoku, na jednotlivých místech z ní s průvodci četla příslušná vyprávění; evidentně podle jazyka, kterým psala měla bibli i v tlumoku svého srdce. Účastnila se tam bohoslužeb a dosti přesně je popsala, včetně místních, časových a rubrikových okolností. Spis se dochoval torzovitě, začíná v půlce věty, a to velmi příznačně: ostendebantur iuxta Scripturas ( byli/y/a ukazováni/y/a podle Písem o ničem jiném se vlastně v knize nemluví); a v půlce věty i končí. Není to dílo teologické ani nijak jinak učené. Jeho autorka však v jistém směru učená byla: jak bylo připomenuto, bibli znala dokonale a jednotlivá místa biblická se jí s místy geogra ckými spojovala rychle a spolehlivě jako v biblickém atlase. I kdyby nebylo pravda, že Egeria byla západní řeholnice, musela i jako laička znát dobře západní (latinskou) liturgii: srovnává řecké bohoslužby, kterých se účastnila, s tím, co znala společně ona i adresátky jejího spisu (oslovované rozkošně afektovanými pozdněantickými obraty jako lumen meum,mé světlo nebo affectines vestrae,vaše lásky ). Čteme Egeriin text a živě si představujeme poutní ruch ve Svaté zemi; přitažlivý je pro naši dobu jak důraz na bibličnost putování, tak nemalá fascinace bohoslužebnými obřady soudím, že po našem posledním století, kdy na křesťanskou spiritualitu působilo vědecké biblické bádání i soukromá čtenářská recepce bible, liturgické hnutí staromilné i modernizující, tendence k niternosti a odmítání vnějších věcí i antropologický průzkum a ocenění starých lidských gest, která se v liturgii uplatňují po tom všem tedy že je křesťanství v podobném naladění jako ve 4. století: bible i obřady, pohané i křesťané v jedné zemi, touha dojít ad loca sancta (na nichž je bohužel stejně neklidno). Tyto paralely nás sice nad starým textem mohou zaujmout, ale staré latinské a řecké prameny, i ty nanejvýš pozoruhodné, jsou už dnes pro běžnou čtenářskou recepci zmlklé a ztichlé. Má to obecně kulturní příčiny: latina a řečtina nejsou jazyky naší vzdělanosti a platí to čím dál víc, snad až do příští renesance. Stoupá tedy význam překladů. Je tomu tak i v případě Putování Egeriina. Katedra klasické lologie Pedagogické fakulty Jihočeské univerzity vydala v r (koncem minulého století) v českých Budějovicích latinsko-českou bilingvu, totiž výše popisovaný spis Itinerarium Egeriae / Putování Egeriino. Jeho text připravila podle zahraničních edicí a překlad s komentářem pořídila Marcela Hejtmanová. I když se o tom v budějovickém vydání nikde nedočteme, měl překlad své předchůdce (Putování na místa svatá, přel. J. Kopřiva, 1930; ukázky přeložil např. J. J. Novák v Patristické čítance, 1988) srovnání překladů ponecháváme v této zprávě o vydání stranou. (Jen základní náčrt: zajímavé je už to, že Hejtmanová se vědomě snaží napodobit kostrbatý styl originálu, plný redundantních výrazů a opakování, kdežto Novák překládá jakousi tematicko-lexikální abstrakcí abstrahuje myšlenky a slova originálu, věty však stylizuje tak, jak by se to dělalo dnes.) Jihočeské univerzitní vydání není vlastně veřejné a čtenářské, spíše bychom měli mluvit o školní pomůcce. Publikace totiž patří do edice Commentarii ad auctores latinos / Komentáře s textem a překladem. Tomu je přizpůsoben především obsah komentáře za textem (s ), který obsahuje nejen věcné vysvětlivky, ale i jazykové poznámky k originálu, a to poznámky školního rázu, upozornění na neobvyklou vazbu nebo neklasické užití slov a jejich výklad. Najdeme tu i poznámky stylistické apod. Počítá se se čtenářem vyškoleným v klasické latině (za tu je obecně považován hlavně jazyk Ciceronův nebo Caesarův). Tento text a jazykové poznámky pak slouží jako úvod do pozdní latiny. Vzhledem k uveřejnění paralelního překladu může tuto funkci plnit i při studiu soukromém (ale oddává se někdo soukromému studiu pozdněantické latiny?). Je tu k dispozici bilingvní edice: ani starověk, ani středověk, ale právě to důležité mezi. Egeriino putování bylo vydáno s nanční podporou, takže i přes biblio lský náklad 300 ks je kniha o 246 stranách ke koupi za pouhých 35 Kč, ale jenom v městě vydání. To, že máme v ruce vlastně skripta, školní pomůcku, se projevuje menší kvalitou tisku (neostrost) a sazečskými chybami (náhlé změny druhu písma v textu, jednopísmenné předložky na koncích řádků, absence dělení slov, špatný tvar českých uvozovek; stránky vlastního textu začínají odstavcem se zarážkou, i když je to uprostřed věty). Neobvyklý efekt, vzniklý kombinací šetrnosti a praktičnosti, vytváří obálka\n4 BOUŠE S TUŽKOU V RUCE BOUŠE S TUŽKOU V RUCE z recyklovaného šedého papíru překrytá průhlednou ( omyvatelnou ) vrstvou. Zapomnělo se na potisk hřbetu: netřeba vysvětlovat, k čemu je to dobré. Je to kniha pro studenty: má odborný obsah, neodstrašuje jako stará BOUŠE S TUŽKOU V RUCE První zcela veřejné vydání Boušových statí je příležitostí zabývat se otázkami, které autor klade, domýšlet, čím se zabývá málo nebo vůbec, zkrátka vejít s jeho texty do rozpravy, protože některé jeho závěry po tom přímo volají. Knížka má pevný rámec, Bouše zdůrazňuje, že mu šlo o úhrnné podání jeho názorů ( poslední formulace teologických, zejména christologických a ekleziologických názorů, srov. předmluva). Formálně je pestrá: studie, výklady a eseje doplňují dopisy jako naprosto rovnocenný prostředek komunikace o vážných tématech (liturgické otázky, kauza německého teologa Hanse K.). Navíc si můžeme jakoby na potvrzení, že Bouše je horlivý kazatel a církevní spisovatel hovořící zaujatě až básnicky překládat a dohledávat smysl mnoha a mnoha mot, která zde hrají roli přípravnou a proklamační. Jak nechovat sympatie k autorovi, s nímž v daných jednotlivinách sice nesouhlasíte, ale který je schopen přiznat chybu, ba lehkomyslnost, před níž rád varoval druhé výslovně takto: skripta svým vzhledem a nepraktickým formátem, a přesto je cenově dostupná. Ondřej Koupil Itinerarium Egeriae. Putování Egeriino. České Budějovice, Jihočeská univerzita Text, překlad a komentář Marcela Hejtmanová. tak to ale často dopadne, když kazatel nutí text, aby mu dal za pravdu, místo aby především hledal pravdu textu (s. 119)!? Bouše je důležitý překladatel českých liturgických knih, vzdělaný liturgik a biblista především. Klíčový text, jenž ho představuje jako praktického liturgického polemika, odstupujícího z boje pro nesmyslnost situace, v níž se octl, je na straně 51n. Je teoretikem par excellence (viz statě na s. 81n.), i praktickým liturgem razícím nová, řádná a zdůvodněná řešení v katolickém ritu (přepis Poslední zpovědi v Záběhlicích, s. 33 a další). V knížce jsem našel spíše vyjádření o české církvi za totalitního útlaku či bojovná a ironická slova na adresu vlastních církevních struktur než slibovanou formulaci ekleziologických názorů. Stejně tak christologické názory se místy zužují v rozptýlenou kritiku implicitně přítomných herezí v lidových představách věřících. Systematické formulace teologa jsou ovšem jasně přítomny v studiích z liturgiky: christologie a soteriologie jsou tu hlavním fundamentem, oproti dnešnímu, spíše povšechnému kulturnědějinnému a religionistickému přístupu. Nejživějším, nejvíc se vzpírajícím předmětem Boušových minuciozních lologických rozborů jsou současné překlady starých křesťanských textů: Otčenáše a apoštolského vyznání víry. Můžu zde poukázat na užitečnost metody, již si zvolil a která spočívá ve srovnání předešlých verzí v našem jazyce, s použitím nástrojů z biblické teologie, tedy slovníků a konkordancí zachycujících tradici významu daných slov. Činitelem, který pracuje proti tomuto snažení, je ohled na běžné a soudobé užívání daných slov. Z tohoto hlediska je v Otčenáši např. preferováno spojení staň se/děj se místo buď vůle tvá. Silné kritiky se od Boušeho dostalo zpětné, starší stav konzervující a anonymní úpravě apoštolského Creda; kritika je poměrně tvrdá, měla by jít podle mého čistě po zvláštní zákulisní metodice úpravy, a ne po znění. Počal se z Ducha svatého prostě není primitivní formulace, je aktivnější (přesněji mediální) než pasivní byl počat, a abych použil vážené autority, nachází se i v knize P. Pokorného Apoštolské vyznání (Třebenice 1994). Pokorného kniha vůbec spoléhá oproti Boušemu víc na výklad a objasnění textu, katechezi nad ním, než na určitou doslovnost a etymologizování, je si víc vědoma nedostatečnosti pouhých slov. Boušeho služba v církvi a pro církev, jak se mi zdá, je zápasem s tím, o čem sám říká: jako bych někdy nedohlédal, nakolik můžu a jsem povinen, ke dnu smyslu církve (s. 40). Z celé knihy je zřetelné, jak těžce si svou cestu k dospělé, zralé víře s pomocí Boží milosti, k víře, která má vzor v Abrahámovi a centrum securitatis v Ježíši Kristu ukřižovaném, Bouše prokopával. Bojoval mimo jiné s tím, co tu lety docela vymizelo: s komplexy církevní výchovy (jak říká na s. 44). Je pamětníkem staršího stavu církve v Čechách, plného ještě mnohdy velmi falešného sebevědomí. Narodil jsem se skoro o šedesát let později (1976) a domnívám se, že nevýchova k víře v rodinném a církevním prostředí je pro některé mladé křesťany velikým problémem (ne-li jakýmsi antikomplexem). Pastí, dalším nezdravým symptomem, narazíli dnes mladý na obtížný problém, je paradoxně dost hluboká spokojenost udržující křesťanskou re exi bohužel jen v zárodečném stadiu (tím, že si kladu nějaké otázky, nacházím už odpověď, tj. pravdu). Ještě jednou se vrátím k textu na s. 51 a následující (Dopis sekretáři Liturgické komise), kde bych polemizoval s autorovým pojetím sekularizace a desakralizace řeči: Také si myslím, že je vhodné a nutné si uvědomit, že nejen život, ale i řeč se pomalu desakralizuje a že staré zděděné náboženské termíny mají už novou, světskou konotaci. Za jeden z příkladů může sloužit právě slovo oběť, při němž už nikdo nemyslí na kult a nějaký náboženský ritus. Pro většinu lidí znamená oběť čin vydanosti,\n5 BOUŠE S TUŽKOU V RUCE DVĚ DÍLKA PATRONA BRTNÍKŮ dobrovolné ztráty sebe sama pro druhého člověka nebo alespoň zřeknutí něčeho drahého nebo nezbytného. Tato konotace zcela vyhovuje i smyslu institučních slov večeře Páně. [ ] Je tedy vhodné, aby termín oběť byl v liturgických textech užíván tak, že jsou alespoň zároveň respektovány obě konotace, náboženská i světská ; ta druhá by ovšem měla mít přednost. Neboť když se modlím se shromážděním, nemohu užívat slov ve smyslu, který už není mnoha přítomným běžný a který možná nebude už brzy běžný nikomu. Jestliže jich takto použiji, jednám nezodpovědně, protože nejsem zajedno s těmi, jejichž jménem mluvím. Jsem mezi nimi cizincem, neboť nemluvím jejich řečí. Zcela jinak je tomu, když se ve shromáždění předčítá starobylý text biblický; všichni samozřejmě předpokládají, že je obtížně srozumitelný, a oprávněně čekají, že bude kazatelem v homilii zpřístupněn výkladem (s ). Nejdřív k textově stabilnější i dostupnější půdě Bible: jde autorovi o to, předkládat shromážděné církevní obci překlad nutně kostrbatý, protože doslovný, anebo některý kanonizovaný překlad starší (jak tomu je např. v českých evangelických obcích s Biblí kralickou)? Tuším, že to druhé. Znamenalo by to pak ale naprostou rezignaci na schopnost mateřského jazyka dosáhnout výšin a hloubek Bible. Boží slovo by bylo prostě uvězněno v temném žaláři, v jakémsi podivném sakrálním esperantu pro většinu normálně oslovených. Nic tyto mé sarkasmy nesnižují moudrý požadavek, jednou již nadnesený známým evangelickým biblistou, aby byly v přístupném provedení zveřejněny výkladové poznámky zmíněných kralických překladatelů. Na poli liturgických textů jsem si otázku po vyloučení některých termínů tak jako autor nepoložil. Nahradíme-li např. slovo spása výrazem záchrana, stejně se brzo v relativně bezpečné evropské zemi dočkáme otázky: A od čeho? (naprosto stejné jako u slova spása). Liturgie vyžaduje sebevzdělávání, ochotu naslouchat a poučit se, dobré učitele liturgie a liturgickou exegezi, jejíž součástí jistě bude inspirace pro neliturgické formy setkání v modlitbě a společném rozjímání. Není také dobře, pokud je jediným prostorem pro oslovení těch, kteří nerozumějí naší náboženské terminologii, křesťanský chrám, a ne rovněž škola, přednáškové místnosti, kláštery jako střediska křesťanského myšlení a aktivit, kvalitní časopisy. Dívám se ovšem na celou věc asi z opačného úhlu: myslím, že náboženské termíny vymizely, protože se mezi lidmi ztrácely skutečnosti těmito termíny označované, smysl a sluch pro ně předávaný generacemi. Nestalo se tak proto, že by se svět radikálně zhoršil, ani proto, na tom trvám, že by skutečnost jako dědičný hřích, ospravedlnění, oběť, spása či vykoupení neměly už potenci člověka oslovit a dovnitř zasáhnout, ale kvůli pasivitě a lhostejnosti, neochotě k odpovědnosti a jistě i kvůli nevídanému veřejnému útlaku křesťanů za komunistické totality. Od samotného začátku četby jsem si zapisoval další a další podněty vyvolané učeným mužem, nadaným jemným rozlišováním, jménem Bonaventura Bouše. Závěrečná věta z jeho předmluvy, že někoho svými náhledy možná rozhořčí, mi přijde zbytečně DVĚ DÍLKA PATRONA BRTNÍKŮ Sv. Bernard z Clairvaux (asi 1090 až 1153), reformátor benediktinské řehole, intelektuál známý a respektovaný již za svého života po celé Evropě, autor kolem tří set kázání, je dodnes mystikem a spisovatelem živým, o čemž svědčí i nedávné vydání jeho dvou raných děl O stupních pokory a pýchy a Chvály panenské Matky. Sv. Bernard svými projevy paradoxně spojuje nelibost vůči umění a vrcholné slovesné umění. Jaký rozpor! Na jedné straně tvrdí, že svobodná umění nejsou pomůckou, nýbrž překážkou na cestě k Bohu, a na druhé straně jsou jeho projevy skvělou školou stylistiky, a navíc je to právě sv. Bernard, kdo se zasloužil o důraz na četbu Bible základního zdroje své obraznosti a literárních aluzí čtverým způsobem: doslovně, alegoricky, morálně a anagogicky. Traktát O stupních pokory a pýchy vyjadřuje Bernardovo pojetí mnišství. Žebřík výstupu a sestupu s přesným konfrontační, ale pro autora naprosto typická. Pro mě to bylo vítané setkání a podnětné čtení s tužkou v ruce. Pavel Mareš Zdeněk Bonaventura Bouše. Epilegomena. Praha, OIKOYMENH 2000, 2. vydání (první zcela veřejné). popisem významu jednotlivých dvanácti stupňů je inspirován Jákobovým žebříkem známým z knihy Genesis a měl pro své sevřené myšlenkové uspořádání značný vliv na středověké i raně novověké autory jako model stupňovitého uspořádání látky. Dnešnímu čtenáři budou asi nejbližší autorovy pochybnosti o sobě a nepředstíraná skromnost: Zdá se, že místo stupňů pokory jsem popsal stupně pýchy Stupně pokory ať ti představí blažený Benedikt. Chvály panenské Matky jsou dílem více zaměřeným mimo řeholní komunitu, jsou dílem, které může i laický čtenář s potěšením číst jako velké stylistické dílo. Sv. Bernard v něm krásnými formulacemi oslavuje Pannu Marii jako Kristovu Matku a tak zdůrazňuje i v jiných svých kázáních prosazovaný kult Kristova lidství. V Chválách se zaměřuje především na Mariinu pokoru, kterou klade nad její neposkvrněnost. Právě zde může čtenář\n6 MEZNÍ SITUACE LIDSKÉ I NELIDSKÉ MEZNÍ SITUACE LIDSKÉ I NELIDSKÉ ocenit Bernardovu práci s Božím slovem, z něhož prýští nebeská sladkost. Zasvěcené nedlouhé úvody k jednotlivým Bernardovým dílkům povědí zájemci více. Nakladatelství Krystal OP opět předvedlo, jak má vypadat kvalitní čtenářské vydání základní středověké křesťanské literatury, včetně vydavatelské MEZNÍ SITUACE LIDSKÉ I NELIDSKÉ Znala jsem i jiné osoby předvolávané do soukromých bytů a podepisující, že nic nevyzradí. Byli mezi nimi velice poctiví lidé, ale neodhodlali se odsoudit k záhubě sebe a své blízké. Od prostých lidí se nemůže žádat hrdinství. Člověk, který dostal předvolání, ví, že během jediné minuty mohou jeho a všechny děti i rodiče a ženu proměnit v bláto lágru, a proto se neodhodlá říct ne. Potom dlouho a bolestně platí za svou nerozhodnost a v duchu zvažuje, co je lepší umřít ve vězení, nebo pomalu doma. (N. Mandelštamová, Dvě knihy vzpomínek) Dějiny bez zrádců a hrdinů jsou nemyslitelné a byly by také poměrně nudné. Hrdinové jsou obdivováni a zrádci se pohrdá. Moderní doba s sebou přinesla kromě mnoha jiných a stejně temných problémů jistou potíž: hrdinství již není tak snadné, jako bývalo za onoho času v krásné době klasického heroismu. Když ležela řecká vojska před Trójou, ležela před jejich poznámky, shrnující moderní překlady do češtiny už od středověku překládaného medotekoucího učitele sv. Bernarda z Jasné Doliny. Jan Linka Svatý Bernard z Clairvaux, O stupních pokory a pýchy, Chvály panenské Matky. Praha, Krystal OP Přeložili Ondřej Koupil a Ondřej M. Petrů OP. vůdci pouze temelínská otázka: Když jsme tu již tolik let, vyplatí se nám couvnout těsně před možným dovršením celé akce? Všechno ostatní byl ale boj muže proti muži, snaha získat si přízeň vrtkavých bohů a vyřešit vzájemné rozpory ve vlastním táboře. Ženy, děti a starci však zůstali doma a celá řež se jich v podstatě týkala pouze tím, že když padne někdo z Řeků, budou doma smutní, když padne Trója, jsou na tom špatně všichni. Když však na vaše dveře zabuší atentátník, který den předtím vrhnul bombu na říšského protektora, stojíte před morálním dilematem. Máte ho přijmout a uvést v nebezpečí celou svou rodinu, nebo ho odmítnete a dopustíte se tak jiného zla, možná stejně velkého? Kdo tu může být soudcem? Kromě toho, kdy máme právo na heroismus, se objevuje ještě jedna otázka, totiž zda může existovat zlo tak velké, že se pod jeho mocí lidský altruismus zcela vytrácí. Právě těmito tématy se zabývají dvě letos vydané knihy. * * * Tzvetan Todorov vstupuje se svou knihou V mezní situaci na pole, které je již prozkoumáno autory jako Hannah Arendtová, Primo Levi, Gustaw Herling-Grudziński a Elie Wiesel. Dá se k tomu, co tito lidé řekli o katech a jejich obětech, ještě něco dodat? Todorov dokazuje, že ano, pokud si otázky položíme z nové perspektivy. Ta je dána především tím, že autora se tematika totality sice osobně dotýká, ale sám není obětí koncentračního tábora, a může tedy relativně nestranně zkoumat zkušenosti těch, kdo objektem totalitní péče bezprostředně byli. Zda může v této věci cosi jako nestrannost existovat, to je pochopitelně další otázka. Jistě je ale legitimní uvažovat o tom, proč se liší zkušenosti těch, kdo to prožili, a proč se s přibývajícím časem i jejich názory na vlastní zkušenost vyvíjejí. Autor dochází k přesvědčení, že morální život nezmizel v táborech beze stopy. I Todorov se nevyhne stále znovu se vynořující otázce: Byli lidé vedoucí koncentrační tábory příslušníky nějakého jiného typu lidského druhu, který s námi, tzv. obyčejnými a normálními lidmi, nemá nic společného? Představou o tom, že tvůrci totalitního stroje na zabíjení lidí a vykonavatelé stojící v jeho službách jsou nutně jakési démonické stvůry, otřásla již Hannah Arendtová. Právě její pojem banální zlo získal značnou proslulost, zřejmě i díky jistému nepochopení. Zlo není banální samo o sobě, ale banální jsou lidé, kteří ho páchají, a banální jsou i jejich motivy. Provokativnost tohoto zjištění je v tom, že potenciálním vrahem se tak vlastně stává každý. Kdo by si chtěl připustit, že i on by mohl někomu vyrážet zuby, třídit lidi na osvětimské rampě nebo je dusit jedovatými plyny? Takové věci přece dělali Němci (nebo bolševici). Todorov na úvahy o banalitě zla navazuje a může navíc s časovým odstupem prozkoumat i reakce, které zjištění autorů, kteří byli koncentrákům blízko svou osobní zkušeností, vyvolala. Druhou zažitou představou je, že všechny oběti vyhlazovacích táborů a ghett byly čímsi na způsob svatých mučedníků. Jejich konec byl pochopitelně příliš strašný na to, aby bylo snadné zkoumat i ty temnější stránky koncentráčníkovy duše, které se v mezní situaci projevují. Přesto se o to někteří autoři pokusili, například Elie Wiesel ve své Noci. (Jemu to také nikdo nemůže vytknout, když byl u toho.) Jeho příběh nám zjevuje, že utýraný člověk si dokáže přát i smrt nejbližších, jen aby zachránil sám sebe. (Tuto zkušenost zachycuje i G. Orwell v pasáži svého temného románu 1984, kde Winston Smith volá: Udělejte to Julii! ) Podle Todorova ale i těch několik projevů altruismu prokázaných v situacích naprosté zkázy dokazuje, že člověk není pouze hříčkou vnějších sil\n7 MEZNÍ SITUACE LIDSKÉ I NELIDSKÉ MEZNÍ SITUACE LIDSKÉ I NELIDSKÉ a že vzdorovat lze alespoň někdy nebo aspoň zčásti. Každý jasný protiklad vzbuzuje podezření. Ďábelští mučitelé a mučednické oběti nejsou dostatečným vysvětlením toho, co se v táborech dělo. Jednou ze záhad pro pozorovatele zůstává, jak je možné, že strůjci všech těch zločinů netrpěli naprostým rozpadem osobnosti. O veliteli táborů v Treblince a Sobiboru Franzi Stanglovi je poznamenáno, že mu jeho práce přinášela potěšení. Mnoho válečných zločinců přitom patřilo ke vzdělaným vrstvám, měli rádi klasickou hudbu, projevovali hluboký vztah ke své rodině a starostlivost o děti. Todorov připomíná Leviho slova: Zrůdy existují, ale je jich příliš málo na to, aby byly opravdu nebezpečné; nejnebezpečnější jsou obyčejní lidé. Navíc měli tito lidé i různé ctnosti, například byli pracovití. (Velitel Stangl říká: Všechno, co jsem dělal z vlastní vůle, jsem musel dělat co nejlépe. Já jsem už takový. ) O některých známých strůjcích konečného řešení je známo, že nechtěli nikdy na vlastní oči vidět žádný koncentrační tábor. I takový Albert Speer, který se na utrpení vězňů nepodílel z ideologických důvodů, ale pouze jako zaměstnavatel, přiznává, že o některých věcech raději nechtěl nic vědět, protože by se na nich pak nemohl podílet. Dokud totalitní šéfové pouze řešili židovskou otázku a zacházeli s abstraktními čísly, nemuseli si výčitky příliš připouštět. Když byli konfrontováni s tím, co se za oněmi abstrakcemi skrývá, pociťovali často nevolnost. Todorov dospívá k závěru, že tito lidé nebyli bez citu, ale v určité oblasti svého života cit potlačili, aby byli schopni plnit své poslání. Objevem 20. století je, že ani kultura, ani jednotlivé ctnosti ještě jedinci nezabrání v konání zločinů. Je to objev se značně demotivujícími účinky, protože vzdělanec potom bude své kulturní a intelektuální snahy velmi obtížně legitimovat. Jedny z největších zvěrstev století podnítil národ počítaný k těm nejkulturnějším a v některých ohledech i k nejctnostnějším. Podmínky pro anonymní vraždění byly umožněny i jedním z vynálezů moderny, totiž vysokou úrovní dělby práce. Rozdělení celého procesu vyvražďování na mnoho dílčích kroků, aby nikdo nenesl konkrétní odpovědnost, totiž neumožňuje ukázat prstem na jednoho viníka. Někdo pouze řídil vlaky, další jenom hlídal, další jen třídil. Tím, kdo bezprostředně způsobil smrt v plynové komoře, byli pak zcela bezvýznamní jedinci na konci celého řetězu, kteří navíc často sami patřili k obětem. Takový Hitler sám nikdy v žádném vyhlazovacím táboře nebyl, takže by mohl stejně jako Eichmann tvrdit, že nikdy žádného Žida přece nezabil. Právě proto se Todorov vrací k proslulému a těžkému problému kolektivní viny. Jestliže nenese odpovědnost jednotlivec, nesou ji snad všichni? Celé Německo přihlíželo transportům a nikdo nic neudělal. Jenomže totéž se dá říci i o Polsku a vlastně o celém západním světě, protože západní vlády trýznila noční můra představy, že by jim Hitler všechny ty Židy najednou poslal přes hranice a oni je měli na krku. Jedinou možností řešení je rozlišování různých typů a stupňů viny. Paradoxem totalitních režimů podle Todorova je, že všichni jsou sice spoluviníky, ale zároveň jsou všichni také v nějaké míře zotročeni a jednají z donucení. Lidé mají vždy možnost volby, ale je-li tlak příliš silný, musíme to při posuzování jejich činů vzít v úvahu. Volbě se přitom nelze nikdy vyhnout, protože v totalitním státě není žádná sféra života, kam se lze stáhnout a zůstat tam trvale svým pánem. Důležitým tématem Todorovovy knihy je ona málo se vyskytující ctnost hrdinství. V situaci, která v očích obyčejného člověka neposkytuje žádnou možnost volby, kde je prostě nutné sklonit se před okolnostmi, se hrdina nesmíří s touto zdánlivou daností a kromobyčejným činem vzdoruje osudu. Hrdina je zde charakterizován jako člověk, který chce, aby věci byly tak, jak mají být, a představa opaku je pro něj nesnesitelná. Morální dilema hrdinství je mimo jiné v tom, že může heroismus vyžadovat i od těch, kteří se pro něj dobrovolně nerozhodli. Je ale hrdinství, které ohrožuje druhé, vždy morálně oprávněné? Jde o problém, který museli lidé pomýšlející aspoň na nějakou formu odporu, řešit dnes a denně: Mohu vydat své blízké riziku pronásledování nebo i smrti jenom proto, že se chci chovat heroicky? Dává mi moje rozhodnutí chovat se morálně a hrdinně, již automaticky právo ohrozit nebo i obětovat druhé? Todorov ukazuje, že mnozí hrdinové (třeba vůdci varšavského povstání), nepovažovali život jednotlivého člověka za příliš vysokou hodnotu. Usilovali o hodnoty, které považovali za nadřazené, například národ nebo čest. Neskrývá v sobě ale takovýto způsob uvažování nebezpečí? Nepřibližují se tím hrdinové až příliš mentalitě svých protivníků? Autor rozlišuje dva typy heroismu. Jeden je zaměřen více na obecné principy. Ten ztotožňuje s takovým modelem uvažování, který je blízký spíše mužskému stylu jednání. Druhý typ heroismu je zaměřen spíše na hodnoty každodenní a konkrétní a který ztotožňujeme s ženským přístupem. Podle Todorova nemůžeme upřednostnit jeden před druhým, protože oba jsou komplementární. Autor upozorňuje na fakt, že v komplikovaných situacích často obstály například právě manželské dvojice, které poskytovaly pomoc pronásledovaným. Tam, kde byli muži vedeni instinktem obecné spravedlnosti a prosadili navzdory strachu své rodiny rozhodnutí pomoci uprchlíkům, dokázaly potom ženy naplnit tuto ideu konkrétním obsahem. Snášely každodenní potíže, které takový akt nutně přinesl, protože někdo musel snášet malicherné spory a žárlivosti mezi ukrývanými a ještě jim potajmu vynášet nočník. To všechno bez nároku na vděk. Volba toho, jak se máme zachovat, je složitá, protože i situace, ve kterých se\n8 MEZNÍ SITUACE LIDSKÉ I NELIDSKÉ VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI volby odehrávají, bývají různé. Není jednoduché posoudit, zda následovat ty, kdo vyvolávali předem téměř jistě prohrané vzpoury, protože chtěli aspoň důstojně umřít, nebo napodobit spíše ty, kdo dobrovolně doprovázeli své příbuzné do koncentračního tábora. Určité hrdinství totiž může být neseno touhou psát slavné stránky dějin, bez ohledu na to, že budou psány krví těch, kteří o to momentálně nemají zájem. Samotné téma koncentračních táborů již přesahuje autorova úvaha o tom, jak se v dějinách proměňuje hrdinský vzor. Moderní hrdina už není ochoten riskovat svůj život, čímž pozbyl postavení výjimečné bytosti a stal se obyčejným člověkem. Něco z původního ideálu ale sublimovalo i do novověkého hrdinství, především tvrdost a bojovnost, strategická obratnost, průraznost a schopnost vítězit. Moderní hrdina ale nemá pro své jednání nějaký vnější účel, usiluje například o moc pro ni samotnou, nikoli kvůli nějakému ideálu. Právě porovnání několika typů hrdinství nám ale umožňuje lépe posuzovat historické události, včetně těch nejtemnějších. Kniha V mezní situaci by byla dobrým teoretickým východiskem pro některé současné diskuse, například o tom, kdo je skutečným viníkem nesoucím odpovědnost za komunistické zločiny, zda jsou Češi horší a povolnější než jiné národy apod. Veřejnost už podobné debaty nezajímají, ale aspoň někteří jedinci by měli možnost opřít své uvažování o docela slušný myšlenkový základ. Člověk konec konců nikdy neví, kdy se mu taková znalost ještě může hodit. * * * Druhá kniha k tématu mezní situace se nezaměřuje na velké dějiny, ale je spíše jako popis jednoho malého osobního dramatu jakousi částí zastupující celek. Příběh zachycený v Assoulinově novele je vyprávěn historikem, který při psaní biogra e známého spisovatele narazil v archivních materiálech z doby nacistické okupace Francie na udavačský dopis. Jedná se o anonym, který kdysi zasáhl do osudů příbuzných jeho ženy, židů Fechnerových. K deportaci tehdy stačilo pouhé upozornění úřadů, že dotyční židé nelegálně provozují obchod. ( Pane, dovolte Francouzce splnit povinnost, kterou jí ukládají zásady národní revoluce. Židé nás opět obírají. Opět vystrkují růžky. Na všech úrovních provozují černý trh. Nepostrádají dobré způsoby, ale dokáží si zařídit život. Pochopte, že z nás nemluví nenávist. Pouze si nepřejeme, aby s námi žili. ) Historikovi se podaří najít autora udavačského dopisu. Ten totiž stále ještě žije a je to květinářka a bývalá zákaznice Fechnerových, která má obchod hned naproti nim. (Někteří z nich nakonec vyhlazovací tábory přežili). Ještě pořád u nich nakupuje a udržuje s nimi přátelské kontakty. Co ale může člověka motivovat k takovému činu? To je otázka, na kterou vypravěč stále hledá odpověď. Assoulin nechává postupně historika (i čtenáře) odhalit, že lidské osudy jsou složitější a nedají se vtěsnat do jednoduchých schémat. (Stejně tak je to v případě Macurova Informátora, který je také vtažen do velké historie do značné míry proti své vůli.) Udavačka je totiž nucena volit mezi dvěma zly, z nichž žádné není menší než to druhé. Zlo se neuspokojí s tím, že zasáhne jen jednoho člověka, zaplétá do sítě mnoho dalších účastníků. I tady odhalujeme jednu z podob banálního zla, které je zde ztělesněno policejním úředníkem, jedním z mnoha, který pouze plnil rozkazy, a tak za války pátral po nekalých židovských rejdech a po válce zase stíhal kolaboranty. Kdo má být ale soudce? Je smutný pohled na Věčný spor vedený o otázku, zda se člověk, jeho myšlení a konání, nějakým způsobem a směrem vyvíjejí, či zda zůstávají po tisíciletí stále beze změn, zda tedy platí ono biblické nic nového pod sluncem, zůstane patrně navždy nevyřešen. Nedávno skončené 20. století ale nabídlo, nezbývá než dodat bohužel, pro podobné úvahy množství materiálu. I konzervativněji zaměření pozorovatelé, u kterých zejména se projevuje tendence vnímat lidské dějiny jako neustále se opakující sled falešných nadějí a vzepětí společnost, kde se nikdo nechce zabývat minulostí, protože z těch, kdo tehdy žili, mají mnozí máslo na hlavě a ti později narození nevědí, jestli mohou převzít roli žalobců. K jednomu závěru ale Assoulin došel: Kdyby to opět propuklo, je potřeba se mít především na pozoru před těmi, kdo sestavují zprávy a podepisují oběžníky. Mohou jediným razítkem posílat lidi na smrt, aniž by si někdy položili otázku, jaké jsou následky jejich činu. Jan Jandourek Pierre Assoulin, Zákaznice. Praha, Prostor Z francouzštiny přeložil Lubomír Martínek. Tzvetan Todorov, V mezní situaci. Praha, Mladá fronta Z francouzštiny přeložila Kateřina Lukešová. VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI V MEZNÍCH SITUACÍCH i následných pádů a zklamání, musejí uznat, že alespoň dosažený technický pokrok je nezpochybnitelný. Pravděpodobně však okamžitě namítnou, že z hlediska morálky nedošlo od sledovatelných počátků lidské společnosti až po dnešek k žádným významným posunům a pokud ano, pak tedy pouze v negativním smyslu. Domnívám se, že čtenář knihy francouzského myslitele bulharského původu Tzvetana Todorova V mezní situaci (Mladá fronta 2000) bude čelit silnému pokušení dát těmto\n9 VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI skeptikům za pravdu. Autor, který je již i u nás známý např. knihou Dobytí Ameriky, se nyní zamýšlí nad jedním jevem, kterým 20. století obohatilo světové dějiny nad fenoménem koncentračních táborů, či přesněji řečeno táborů, v nichž totalitní režimy koncentrovaly své skutečné nebo domnělé odpůrce. V této souvislosti je samozřejmě celkem lhostejné, zda první zařízení podobná těmto táborům se objevila již dříve. Za naprosto zřejmé můžeme považovat, že teprve ve 20. století se staly masovým nástrojem posilování moci státu usilujícího o totální ovládnutí svých občanů (spíše poddaných) a k eliminaci (společenské nebo fyzické) nepohodlných osob. Todorov ovšem přenechává profesionálním historikům zkoumání vzniku a výstavby táborů, proměny jejich účelů a také určování národnostně nebo sociálně de nované vrstvy nepřátel režimu, kteří v nich měli být internováni. Mnohem více jej zajímá, jakým způsobem tato mezní situace táborů ovlivňovala psychiku a hlavně morálku lidí, kteří se v nich ocitli. Podobnému tématu se samozřejmě věnují i vzpomínky lidí, kteří tábory přežili a rozhodli se svoji zkušenost literárně zpracovat. I český čtenář se již mohl s řadou těchto pozoruhodných svědectví seznámit např. s několika knihami Primo Leviho nebo s výpověďmi Rudolfa Vrby či Richarda Glazara. Todorovova práce se od nich odlišuje ve dvou ohledech. Jednak je přirozeně psána z hlediska vzdáleného pozorovatele postupujícícho podle zásad vědeckého zkoumání tedy prostřednictvím pečlivého shromažďování pramenů, jejich studia, konfrontace a intepretace. Kromě toho se ale zabývá stejně tak situací vězňů degradovaných do postavení bezejmenných čísel zbavovaných jakýchkoliv atributů lidskosti, tak i jejich dozorců disponujících absolutní mocí nad životem i smrtí jim svěřených nikoliv lidí, ale pouhých položek v seznamu. Ti i oni však žili původně zcela běžnými životy a dodržovali všechny základní konvence civilizované a vyspělé moderní společnosti. Jakou hrou jakých okolností se najednou dostali do mezních situací? A co vlastně znamenaly a v čem spočívaly ony mezní situace? Jak poznamenaly ty, kteří jimi prošli? Kromě prologu a epilogu se Todorovova kniha skládá ze tří hlavních kapitol, které se týkají nejprve obětí zla, dále pachatelů zla a nakonec otázky, zda a jak se tomuto hromadně organizovanému zlu postavit a jak se s ním vyrovnávat. V prologu se čtenář seznámí s pohnutkami, které autora vedly k zájmu o tuto problematiku. Byla jimi varšavská povstání za druhé světové války, která s mimořádnou vyostřeností nastolují otázku správné a přiměřené reakce na zlo dosahující takřka apokalyptických rozměrů. Autor uvádí několik příkladů hrdinství, které jsou potom východiskem celého jeho dalšího uvažování. Odděluje heroické ctnosti směřující k abstraktním či transcendentním ideálům a všední ctnosti zaměřené na pomoc konkrétním lidem z bezprostředního okolí. Při všem respektu k hrdinským činům vedoucím k obětování života klade Todorov otázku, zda v některých případech nejde paradoxně o jakýsi únik ke snadnějšímu řešení a zda všední každodenní život nemůže být obětí větší. S připomenutím Maxe Webera tak vidíme konfrontaci etiky přesvědčení s etikou odpovědnosti. Z celého vyznění knihy je patrné, že Todorov dává spíše přednost všedním ctnostem. Opírá se ale o poněkud problematické přesvědčení, že jejich přijetí se na rozdíl od oddanosti abstraktním ideálům nemůže změnit v páchání zločinů. Zajímá-li autora problém chování a morálky v prostředí koncentračních táborů, je třeba na počátku zodpovědět otázku, jestli tam vůbec nějaká morálka přesahující stav, kdy je člověk člověku vlkem, může existovat. Ačkoliv jsou připomenuty hlasy, které tvrdí, že lidé v mezních situacích ztratili jakékoliv morální zábrany, usilovali o přežití za každou cenu, a protože byli zbaveni volby, morálka zmizela, Todorov je odmítá. Na základě řady konkrétních příkladů tvrdí, že ani v těch nejextrémnějších stavech nebylo morální uvažování a jednání potlačeno a též možnost volby nemohla být zcela zlikvidována. Formuluje tak první důležitý závěr. Tábory se z tohoto hlediska kvalitativně neliší od běžného života. Pouze vytvářejí podmínky pro to, aby se postoje a rozhodování mezi sebezáchovným a mravním jednáním nastolovaly v takřka krystalicky čisté podobě. Obě tyto možnosti přitom existují nejenom mezi různými lidmi, ale i uvnitř konkrétních jedinců. Vyzbrojen touto odpovědí postupuje autor k analýze dvou modelů morálního jednání. Popisuje vývoj hrdinství v evropské tradici a nakonec konstatuje, že ani v současnosti, v rozporu se zdáním, hrdinství nezmizelo, ale proměnilo své projevy. Klasický heroismus pokládá Todorov za nepostradatelný za války a v některých vážných, spíše momentálních, akutních krizích, avšak za neopodstatněný v jiných, normálních dobách. Větší pozornost ale věnuje tzv. všedním ctnostem, které podle něho v extrémních situacích udržují lidský charakter jejich aktérů a které jsou užitečné za všech okolností. Mezi tyto všední ctnosti řadí snahu udržet si lidskou důstojnost především prostřednictvím uplatňování svobodné vůle. V krajním případě jde o svobodu spáchat sebevraždu. Méně vyhroceným projevem mohla být možnost vykonávat nějakou práci, pro kterou měl vězeň dispozice. Důležitým prvkem mezi všedními ctnostmi je starostlivost tedy péče o své spoluvězně, ochota pomoci jim poskytnutím jídla, ošetřováním v nemoci apod. Můžeme-li všední ctnosti považovat za úsilí udržet v mezní situaci maximální možnou míru běžných lidských vztahů a zvyklostí běžného života, nelze zapomenout na vyvíjení estetických a intelektuálních aktivit v ubíjejícím prostředí táborových ubikací, které\n10 VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI právě jakémukoliv pomyšlení na hledání krásy a pravdy chtělo zamezit. Todorov tak uvádí množství svědectví, podle kterých se vězni věnovali četbě, recitaci nebo studiu jazyků. Upozorňuje však, že duch a jeho pěstování nemusí být vždy totožné s mravností. Druhou rovinou, na níž lze popisovaný rozpor vyjádřit, je rovina protikladu mezi dobrem, v jehož jménu konají klasičtí hrdinové, a dobrotou, která se vyjevuje v činech zahrnovaných pod všední ctnosti. Autor přitom připomíná, že nezbytnou podmínkou každého hrdinství je připravenost osobně ručit za hlásaná abstraktní pravidla a že morální nároky je možno klást především na sebe a teprve potom případně na druhé. Poté, co byl prozkoumán vliv táborů na morální chování jejich obětí, stali se objektem zájmu ti, kteří stáli na druhé straně. V jejich případě je ale otázka na počátku postavena poněkud jinak. Nikoliv v první řadě, jak se jejich postavení promítlo do jejich chování, ale co bylo motivem jejich krutosti a nelítostnosti. Tím se Todorov dostal na půdu, která je už po desetiletí zpracovávána odbornou, hlavně německou historiogra í. Ta při svém zkoumání původu zločinů Třetí říše (holocaustu, ale i jiných) vypracovala dva základní koncepty odpovědí. Podle prvního z nich, zvaného intencionalismus, je třeba za obludným plánem na vyhlazení celých národů vidět uvědomělý plán Hitlera popř. některých jeho spolupracovníků. Plán, který byl formulován již na počátku jeho politické dráhy a po uchopení moci, aniž by byl podstatným způsobem změněn, se začal v původním rozsahu realizovat. Příčina se tedy spatřuje v jednom učiněném rozhodnutí konkrétní osoby, přičemž všechny další kroky se vnímají jako jeho postupné naplňování. Odpovědi na otázku, proč bylo takové rozhodnutí učiněno, pak ovšem může vést už jenom ke zkoumání psychických či jiných úchylek. Naproti tomu druhý směr, funkcionalismus, považuje ze primární nikoliv šílený záměr jednoho člověka, ale komplex vzájemně protikladně působících a obtížně identi kovatelných sil, které v nepřehledných strukturách totalitního mocenského ústrojí působí a které přesahují vůli jednotlivce, byť nazývaného Vůdce popř. generalissimus. Todorov se jednoznačně kloní ke druhému výkladovému schématu. Hledat příčiny zločinů ve sféře abnormality a patologie, tedy v osobních životech pachatelů, pokládá za scestné. Je přesvědčen, že hlavní příčinou je totalitní povaha režimů, která ovlivňuje mravní postoje lidí a která uvolňuje potenciál ke zlu přítomný v každém jednotlivci. Jakým způsobem toho totalita dosáhne? Především vyvolává neustálou potřebu nepřítele, jehož je nutno v zájmu celku nejenom porazit, ale zničit. Stát se pro luje jako nositel konečných cílů společnosti, čímž se rezignuje na univerzalitu a na univerzálně platné normy (to ovšem sotva platí pro Sovětský svaz). Třetím důležitým faktorem je úsilí státu o totální kontrolu života občanů. Dostáváme se tak k dalšímu podstatnému závěru Todorovovy knihy. Bezprecedentní zločiny páchané v koncentračních táborech během 20. století jsou vysvětleny jako výsledek režimů a nikoliv osobních vloh pachatelů. To však na druhé straně rozhodně neznamená, že by jedinci mohli být zbaveni odpovědnosti. Na otázku, která je velmi aktuální i v postkomunistických zemích, odpovídá autor jednoznačně: nejprve je nutná spravedlnost a potom lze zvažovat případné polehčující okolnosti a projevit shovívavost. Výzkum zla ale nekončí zjištěním příčin. Pokračuje analýzou jednotlivých způsobů obhajoby jeho původců a také rozšiřujících se okruhů jeho svědků. To všechno ale směřuje ke zjištění jakéhosi duchovního podloží nacházejícího se za hrůznými činy dozorců a strážců a v menší míře i za mlčením svědků. A paralelně k všedním ctnostem nalézá Todorov též všední nectnosti, které jsou opět potenciálně uloženy v každém člověku. Proto je třeba naslouchat varování před unáhleným odsuzováním a zjednodušeným odsouváním pachatelů do nějakého panoptika hrůzných kuriozit. Nikdo si totiž nemůže být jist, jak by se na jejich místě zachoval. Překvapivě vysokou ochotu naprosto normálních a vzdělaných lidí podílet se na mučení svých bližních potvrzuje řada provedených psychologických experimentů. Jako ochrana před tímto nepříjemným poznáním se často objevuje tendence nepřipouštět si je a raději se utíkat k teoriím o zrůdných zločincích. Na tomto místě je však třeba učinit důležitou připomínku. V žádném případě se nejedná o snahu stírat rozdíly mezi lidmi, banalizovat na jedné straně spáchané zločiny a na druhé straně způsobená utrpení. Měly by však být vymezeny dvě základní linie přístupu: úsilí odsoudit to, co se dá zachytit a dokázat, a vedle toho úsilí pochopit, co se stalo a proč se to stalo. Vraťme se však k všedním nectnostem, mentálním mechanismům, které umožnily mučení a vyhlazování obětí. Na prvním místě jde o rozparcelování osobnosti a celé společenské reality. V jejím rámci se lze v jednom okamžiku nechat unášet velebnými tóny Beethovenovy hudby a ihned poté nechat nahnat rodinný transport Židů do plynové komory. Tato parcelace dovoluje dokonale oddělit veřejný a soukromý život, takže velitel vyhlazovacího tábora se subjektivně cítí být dobrým a milujícím otcem a co víc, on jím snad i objektivně je. Pouze s oporou v této konstrukci může Eichmann na svoji obhajobu vážně používat tvrzení: Nikdy jsem nikoho nezabil a nikdy jsem nedal rozkaz kohokoliv zabít. A velitel osvětimského tábora Höss redukuje (podobně jako i Eichmann) osud a zavraždění milionů lidí na pouhý technický problém proto, že toto oddělování jednotlivých sfér reality jim bylo dlouhodobě vštěpováno jako\n11 VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI VŠEDNÍ CTNOSTI A NECTNOSTI ctnost. Nejprve své oběti zbavili jakýchkoliv vnějších známek lidství, přeměnili je v bezejmenné a bezprávné stádo zvířat nebo soubor čísel a poté se k nim podle toho i chovali. Bez jakýchkoliv výčitek svědomí. Vždyť účetní položky nemají s otázkami svědomí přece nic společného. Seznam všedních nectností potom ještě doplňují ochota dozorců k absolutní podřízenosti, ochota přijmout postavení malého bezvýznamného kolečka v soukolí a v neposlední řadě touha po moci. Tato touha je přitom významnější než konkrétní pocity. Většinou samozřejmě působí spíše bolest, ale může nastat situace, kdy, alespoň krátkodobě, dá prostor i pro radost. Uvedené postoje přijali, byť jistě v různé míře, i lidé, kteří se v prvních dnech výkonu své dozorčí služby chovali k vězňům korektně. Po nedlouhé době si ale osvojili brutální praktiky, které by jim za normálních okolností stěží vůbec přišly na mysl. Ve shodě s Hannah Arendtovou dospívá Todorov k závěru, kterému odpovídá ono slavné vyjádření o banalitě zla. Tedy nikoliv sám Satan, nikoliv zločinci s brutálními a vražednými sklony, ale malí nevýrazní občánkové, kteří si nehleděli ničeho jiného nežli plnění svých povinností a rozkazů nadřízených. S tím souvisí a na to navazuje jeden z nejdůležitějších závěrů celé knihy. Nová není ve 20. století sama podstata zločinné koncepce směřující k vyhlazení národů nebo tříd, ale teoretická i praktická možnost její realizace, skutečnost, že pro ni existovaly prostředky, že nevzbudila žádný významnější odpor a že se našli její vykonavatelé. Navzdory všem závěrům a zjištěním však příčiny konkrétního rozhodnutí konkrétního člověka v mezní situaci stále zůstávají a s největší pravděpodobností i zůstanou neprozkoumány. Více u nadhozených otázek zůstává a méně jednoznačných odpovědí přináší třetí část knihy věnovaná jednotlivým způsobům, jak se s prožitým a prožívaným zlem mají a mohou vyrovnávat oběti. Todorov se s respektem zmiňuje o příkladech zřeknutí se vší nenávisti, vděčnosti za utrpení a prosazování boje výhradně morálními prostředky. Nemůže se nicméně s takovým postojem ztotožnit. Ačkoliv dobře ví, že ze světa zlo a utrpení odstranit nelze, odmítá je pokládat za nevyhnutelné předzvěsti budoucí harmonie či Božího království. Stejně tak ovšem varuje před setrváváním v nenávisti rozšiřované navíc na všechny příslušníky stejného národa nebo vyznavače stejného politického přesvědčení, jako byli mučitelé. Autor, aniž by chtěl rozdělovat univerzální návody, ale odlišuje cestu vhodnou pro historika, sociologa či psychologa a naproti tomu cestu, po níž by se měl ubírat přeživší vězeň. Odborník by se podle něj měl, jak již bylo výše uvedeno, snažit především o pochopení hlubších příčin a konkrétních spouštěcích mechanismů masového průmyslového vraždění na institucionální i osobní úrovni. Nemálo příkladů ale ukazuje, že pro bývalé vězně bývá podobné úsilí z psychologického hlediska nebezpečné. Vědomí, že zločinů, které byly na nich spáchány, je potenciálně schopen téměř každý člověk, nutně musí emocionální jednoznačnost jejich zážitků relativizovat a jejich překonání znesnadňovat. Krajním důsledkem pak mohou být bohužel nikoliv řídké sebevraždy, k nimž mnohdy došlo zdánlivě překvapivě až po mnoha desetiletích. Požaduje-li autor od dnešního studia této problematiky střízlivé posuzování zločinů a chápání motivů zločinců, nastoluje tím ještě jednu naléhavou otázku. Neznamená chápat v konečném důsledku též ospravedlňovat? Známý kontroverzní německý historik Ernst Nolte formuloval před několika lety tezi, že mezi gulagem a Osvětimí existoval kauzální nexus a že tedy plán vyvraždění Židů byl reakcí na bolševickou revoluci s jejím programem vyhlazení vyšších sociálních vrstev a vybudování nového sociálního uspořádání. Většinou svých kolegů a novinářů byl okamžitě napaden a kritizován za popírání jedinečnosti holocaustu a potažmo za bagatelizaci nacistických zločinů. Podobné reakce by pravděpodobně mohla vyvolat i Todorovova kniha. Nutno přiznat, že obecně platná odpověď neexistuje. Budeme-li považovat započaté programy masového průmyslového vyhlazování za událost v lidských dějinách bezprecedentní, za ojedinělý výron ztělesněného zla, potom asi odmítneme hledání jejich kořenů, jakékoliv porovnávání s jinými událostmi se nám bude jevit jako nepatřičné a pátrání po (byť zvrácené) logice vrahů jako pobuřující. Pokud nám ale půjde o porozumění podstatě uplynulých dějů, bez pátrání, srovnávání a vysvětlování se neobejdeme. Oba postoje mají své oprávnění a ani jeden z nich není morálně nadřazen druhému. V ideálním případě by se měly navzájem doplňovat. Strnule zírat bez jakékoliv snahy o pochopení může vyvolat nebezpečí opakování všech hrůz. Ovšem představa, že s použitím správných metod a správného objektivního přístupu dokážeme vše prohlédnout a vysvětlit a nic před námi nemůže zůstat utajeno, je nejenom naivní, ale též odborně nemravná. Jestliže platí, že ke každému přibližování se lidské minulosti nezbytně náleží pokora a vědomí nutné omezenosti vlastního pohledu, musíme si tuto pravdu na tomto poli připomínat s mimořádnou naléhavostí. I ta největší myslitelná a nejlépe střežená střízlivost totiž musí tváří v tvář některým mezním situacím ustoupit němému úžasu, údivu a úleku. Jan Dobeš Tzvetan Todorov, V mezní situaci. Praha, Mladá fronta Z francouzštiny přeložila Kateřina Lukešová\n12 GLOSY HISTORICKÉ I. GLOSY HISTORICKÉ I. GLOSY HISTORICKÉ I. VZNEŠENÉ PANÍ Z 12. STOLETÍ III. Vydáním třetího svazku Vznešených paní z 12. století, pozdního díla francouzského medievalisty Georgese Dubyho, cosi končí a cosi nového se počíná. Vznešené paní, dámy vrcholného středověku, v sobě zcela jednoznačně nesou otisk doby svého vzniku. Duby tuto práci psal již ve velmi pokročilém věku a oproti svým velkým monogra ím 70. a 80. let, z nichž máme prozatím v češtině k dispozici pouze skvostnou a vskutku novátorskou Neděli u Bouvines (na příští rok se chystá vydání Věku katedrál), v ní někdy snad až příliš podlehl bezbřehé imaginaci, jejíž podstatou je cykličnost. Především v prvním dílu jako by stále jen hledal téma, aniž by ho skutečně objevil. Druhý a třetí díl jsou již jiné, neboť autor se v nich pustil do analýzy literárních textů, jež vskutku odrážejí jím kladené otázky: proměny postavení ženy ve společnosti, proměny vztahu duchovních-intelektuálů k těmto ženám, sakralizace prototypu ženy-světice a naopak diabolizace ženy-hříšnice. Vznešené paní rovněž v až krystalicky čisté podobě odrážejí mez, jíž je schopen velký historik dosáhnout. Od poválečného, snad více sociálně a dobově politicky ovlivněného koketování s marxismem, resp. s jeho diskursem přelomu 19. a 20. století, přes dějiny událostí až po téma, jež s marxismem v jakékoli podobě nemá nic společného. Takovýmto nemarxistickým tématem jsou nepochybně dějiny ženy, i když některé dnešní militantní feministky či autorky prací o dějinách lesbiček využívají stejně apriorních a účelových interpretací jako vulgární marxisté. O Dubym a jeho dámách 12. století to říci nelze a už vůbec ne o třetím dílu věnovaném mnišskému prostředí. Duby samozřejmě neobjevil, že se démonizace ženy jako zosobnění a nádoby hříchu rodí v mnišském prostředí, avšak celou řadu jeho úvah a postřehů lze pokládat za originální. V době, o níž mluví, jeptišky nadále zůstávají především objektem kritického zájmu svých mužských řeholních protějšků, kteří vůči nim užívají mnohem přísnější metr než v případě hříchů mužů. I když Duby nevidí za mužským postojem pouze potlačenou sexualitu, přesto hrají sexuální problémy a podtexty v dámách 12. století mnohem větší roli než v jeho knihách ze 60. a 70. let. Ani on tedy nezůstal netečný vůči mohutnému rozvoji gender studies. Na rozdíl od mnoha slepých radikálů a radikálek však dokázal mocné interpretační impulsy přetavit do velice vyváženého pohledu. Třetí díl, transparentně nazvaný Eva a kněží, je toho jasným důkazem. Zároveň stejně jako dva díly předešlé zřetelně ukazuje, že na sklonku života dal Duby před tvrdou vědou přednost psaní historie jako umění. Georges Duby, Vznešené paní z 12. století III. Eva a kněží. Brno, Atlantis Přeložila Růžena Ostrá. NEPOKOJNÁ LÉTA Jak psát dějiny? Přesně tuto otázku vyvolává nápaditá a milovníkům historických příběhů na tělo šitá kniha švédského historika Petera Englunda. Na první pohled bychom ji mohli považovat za rozsáhlou biogra i kriegsmanna Erika Jönssona, později povýšeného do šlechtického stavu jako Dahlberg. I když Dahlberg je skutečně ústředí postavou této práce, přesto se Englund pokusil o mnohem více než o pouhé zachycení jeho bohatého života. Nepokojná léta totiž lze nahlížet jako velkou válečnou fresku, plnou detailních drobnokreseb, avšak vždy črtaných ve vztahu k celku. Originálnost této velmi rozsáhlé práce spočívá ve dvou fenoménech. Za prvé je založena téměř výhradně na autobiogra ckých zápiscích až deníkové povahy, které se v evropském prostředí začínají v hojném množství objevovat právě v období 16. a 17. století díky této skutečnosti se Englundovi podařilo výrazně přispět k poznání každodenního života spojeného s vojenskými operacemi a s životem válečným vůbec. Druhý fenomén je snad ještě význačnější: autorův literární přístup totiž téměř stírá rozdíly mezi historiogra í a historickými románem. K románové podobě má blíž díky velice barvitému jazyku a celkové strukturaci textu. Protože však vše důležité, odhlédnemeli od jeho sklonu k dramatizování a gradaci líčení, je skutečně založeno na řeči a výpovědní hodnotě pramenů, lze i jeho románový přístup považovat za čistý. Postmoderním historikům se Englundova kniha samozřejmě příliš líbit nebude, neboť oživuje velké vyprávění, které příliš nepřeje pluralitě vyřknutých prav, ale moderní historiogra e naštěstí není pouze černobílá díky Englundovi pak dokonce získává na barvitosti. Na českém vydání je pak třeba jednoznačně vyzdvihnout ediční techniku, již použil Zdeněk Hojda. Jednak doprovodil text velice zajímavým obrazovým doprovodem a pro českého čtenáře, jenž není příliš vzdělán ve skandinávských dějinách, pak připojil velice podrobné vysvětlivky a na konec i hutný a výstižný doslov. Nyní lze jenom doufat, že se mu podaří v jeho domovském nakladatelství prosadit i vydání Englundovy prvotiny věnované bitvě u Poltavy (Poltava. Vyprávění o zániku jedné armády). Dnes již náš švédský historik ji sepsal ve stejném stylu jako Nepokojná léta a podle řady hlasů je přímo strhující. Peter Englund, Nepokojná léta. Historie třicetileté války. Praha, Nakladatelství Lidové noviny Přeložili Luděk Mandaus, Dagmar Hartlová a Libor Štukavec\n13 GLOSY HISTORICKÉ I. GLOSY HISTORICKÉ I. VELKÉ DĚJINY ZEMÍ KORUNY ČESKÉ V. Velké dějiny malé země tak podobně by mohl znít název ediční řady vydávané nakladatelstvím Paseka (ve skutečnosti se řada jmenuje Velké dějiny zemí Koruny české v přímé návaznosti na komerčně velice úspěšné, z hlediska interpretačního přístupu a kvůli nevyváženosti jednotlivých kapitol však dosti problematické Dějiny zemí Koruny české). Na základě doposud vydaných tří svazků lze prozatím říci, že ona velikost spočívá především v počtu stran, nikoli však v originálním interpretačním pojetí českých dějin. Jednotlivé svazky prozatím nesou výraznou pečeť jednoho každého autora a jejich kvalita se dosti výrazně liší. O koncepčních úvahách, jež tomuto projektu patrně předcházely, jsme se bohužel z řady samotné nic podstatného nedozvěděli pro srovnání si uveďme, že například velké ediční řadě historické literatury, nazvané Tvořit Evropu, již by mělo vydávat nakladatelství Lidové noviny, koncepční svazek skutečně předcházel. Abychom však velkým dějinám nekřivdili, musíme říci, že všechny tři středověké svazky mají jednu věc společnou. Charakterizuje je dosti úzký národní koncept, jehož podstata spočívá v příklonu k výrazně národním či státním dějinám. Revoluční obrat v českém, národně orientovaném výzkumu od nich tedy rozhodně čekat nemůžeme. Tři středověké díly Velkých dějin zemí Koruny české, které máme dnes k dispozici, ukazují, že ani ve velké variantě Dějin zemí Koruny české není všem útvarům, jež do tohoto celku, jednoznačně vymezeného císařem Karlem IV., patří, věnována stejná či řekněme náležitá pozornost. Například Petr Čornej vměstnal dějiny Slezska, Lužic a Moravy v letech na pouhých několik desítek stran, kdežto zbylých pět set či šest set stran věnoval problémům českým i když samozřejmě v širších mezinárodních souvislostech. Zatím tedy musíme jen doufat, že alespoň některé další svazky se budou oněm vedlejším zemím věnovat mnohem podrobněji. Veliké rozdíly však panují i z hlediska přístupu k líčenému časovému období. Vratislav Vaníček si své dva svazky chronologicky vymezil celkem jednoznačně, v duchu tradiční periodizace, i když mezník dělící dva díly je přece jenom poněkud umělý první z nich zahrnuje léta Naopak Petr Čornej si zvolil mezníky již dosti libovolné, což platí především pro rok 1402, jímž své líčení začíná. Protože však husitství pojal jako důsledek pozdně středověké krize, lze jeho data, skvoucí se na obálce, celkem bez problémů pominout, neboť tvoří opravdu pouze velice hrubý rámec. Tak snadné to však již není s jeho výkladem předhusitského období, jenž je založen na výzkumy nepodložené konstrukci o demogra ckých a sociokulturních dopadech morových epidemií na české prostředí. Stejně jako ve svém líčení v rámci Dějin zemí Koruny české položil i zde na různé podoby působnosti morové nákazy hlavní důraz, aniž by ovšem sám v analytické rovině dosavadní znalosti prohloubil a aniž by se analyticky vyrovnal s názory opačnými, jež samozřejmě zná. Čornejovi v jeho líčení husitských dějin nejde o pluralitu interpretací a názorů (naopak Vaněčkův díl lze považovat za výrazně problémově laděný, se snahou vyrovnávat se v poznámkovém aparátu s dosavadní literaturu někdy však tak bohužel činí dosti osobním a zaujatým tónem), nýbrž o vykreslení husitského příběhu, jak ho vidí on sám. Tím se zcela zásadně liší od čtyřsvazkové Husitské revoluce Františka Šmahela, i když na druhé straně existují mezi těmito jistě v budoucnu poměřovanými texty zřetelné souvislosti. Pro čtenáře, s jehož předběžnou poučeností Čornej příliš nepočítá, je jeho přístup velice vítaný a nutno podtrhnout, že husitský autor velkých dějin je skvělým vypravěčem, jenž své čtenáře rozhodně nenudí. Dosavadní poznání badatelsky tak frekventovaného období, jakým husitství je, však Čornejova práce spíše zakonzervovává než zásadně prohlubuje a lze ji považovat za víceméně tradicionalistickou. Proto dávám z Čornejových prací jednoznačně přednost jeho přímo iniciačním výzkumům o husitském kronikářství Rozhledy, názory a postoje husitské inteligence v zrcadle dějepisectví 15. století (Praha 1986), Tajemství českých kronik. Cesty ke kořenům husitské tradice (Praha 1988), naposledy pak v objevné analytické studii Bitva před Ústím nad Labem ve starší české a německé tradici ve sborníku Acta Universitatis Carolinae Philosophica et historica 1995, č. 5, s či sevřené interpretaci Lipanské křižovatky (Praha 1992). Na druhé straně se však publikum, jemuž jsou tyto jeho studie určeny, samozřejmě nemusí krýt s publikem, pro něž psal husitské velké dějiny. Kdo tedy očekával, že Čornejův pokus o syntézu vyvolá diskusi o husitském období, jistě se nyní cítí poněkud ochuzen. Na druhé straně si však ani nemyslím, že by Čornej nějak radikálně změnil otřepané názory na husitství, které panují v širším českém povědomí. Nepodařilo se to ani Šmahelovi a nepodaří se to ani Čornejovi i když se jejich přístupy zásadně liší, přesto si díky svému olbřímímu rozsahu těžko najdou cestu k širší čtenářské obci. Husitství, tak jak ho vnímají obyčejní zájemci o české dějiny, dnes po mém soudu potřebuje hutný, dvousetstránkový esej, který by rozbořil staré mýty a místo nich postavil mýty nové nic jiného historik stejně nedělá. Petr Čornej by se rozhodně mohl v budoucnu takovéhoto úkolu ujmout, bez důrazu na politické dějiny, bez snahy servírovat čtenářům základní kostru, avšak s o to větším důrazem na duchovní dějiny a proudy. Cesty popularizace totiž nevedou pouze krajinou sestávající s časových mezníků a nezpochybnitelných fakt, ale vedle toho i údolím, v němž vane duch nových všeobjímajících idejí a mýtotvorných interpretací. Na Čornejovu novou knihu, jejíž téma\n14 GLOSY HISTORICKÉ I. ŠAMANEM SNADNO A RYCHLE nikdo z nás snad ani její autor doposud nezná, se tedy rozhodně těším. Její hodnocení bude opět závislé na tom, zda bude určena historikům či historii milujícím laikům. Čornej má tu výhodu, že mezi těmito dnes poněkud se míjejícími světy dokáže rozlišovat. Petr Čornej, Velké dějiny zemí Koruny české V Praha Litomyšl, Paseka STOLICE DĚJIN NA ČESKÉ UNIVERZITĚ V PRAZE IV. Čtvrtý svazek knihy Karla Kazbundy Stolice dějin na české univerzitě v Praze jsem bral do ruky s velkým očekáváním. Mé očekávání bylo pravděpodobně ovlivněno zvýšeným zájmem o dějiny české historiogra e, rozdmýchaným diskusemi kolem loňského sjezdu historiků. Bohužel čtvrtý a poslední svazek Stolice dějin toto očekávání nesplnil, protože problémům spojeným s dějinami dějepisectví se věnuje jen okrajově. Karel Kazbunda, pamětník starých dobrých časů (narodil se v roce 1888 a prožil téměř jedno století umírá roku 1982), totiž většinu svých postřehů a systematického výkladu vtělil již do tří dílů předešlých, vydaných v rozmezí let V nich zachytil historii dějepisné výuky v Praze až do vzniku samostatného Československa, přičemž období války z hlediska personálních změn zapojil do dílu třetího. Čtvrtý svazek, který autor dokončoval na přelomu 60. a 70. let, pravděpodobně s vědomím, že v dohledné době možná nikdy nespatří světlo světa, je oproti dílům předcházejícím pojat zcela jinak. Místo analyticky přesného výkladu univerzitního dějepisectví a jeho provázaností s dějinami monarchie se zaměřil téměř výhradně na faktogra cky podrobný popis rakouských politických dějin v letech , s důrazem na jejich rezonanci v českém prostředí. Prakticky všech třináct kapitol knihy má téměř stejnou strukturu: po obsáhlém vylíčení nejvýznamnějších politických událostí následuje komentář, který k těmto událostem připojovali Jaroslav Goll a Josef Pekař. Právě proto dal Kazbunda čtvrtému dílu Stolice dějin podtitul Jaroslav Goll a Josef Pekař ve víru války světové. I když jsou některé postřehy a postoje obou těchto velikánů české historiogra e přelomu století velice zajímavé, přesto nebudeme příliš daleko od pravdy, když řekneme, že jejich ovlivňování válečných událostí a postojů českých intelektuálů či politiků v sociálně neklidném období bylo spíše marginální. Kazbundovy bohaté pramenné výzkumy tudíž budou mít největší význam pro příští biogra e Golla či Pekaře. Za silně diskutabilní lze ovšem označit přístup, jejž ke Kazbundovu rukopisu zaujal jeho editor Martin Kučera. Autorův text zůstal do značné míry dílem nedokončeným. Editor, který se sám problematikou posledních desetiletí rakousko-uherské monarchie a dějinami první republiky soustavně zaobírá, totiž navzdory ustálené ediční praxi sáhl k jakémusi dokončení rukopisu a to na základě vlastního výzkumu. Text nejenže opatřil vlastním poznámkovým aparátem, ale jak z jeho vysvětlivek vyplývá doplňoval do Kazbundova textu celé věty. Tím ovšem čtenářům a příštím historikům připravil pěkný oříšek, který nebude tak snadné rozlousknout: Prozatím totiž nevíme, zda čteme spíše Kazbundu nebo Kučeru? Odpověď na tuto otázku bude muset dát až srovnávací analýza kdyby editor dodatky oddělil jiným typem písma, mohli jsme jí být ušetřeni. Paradoxní přitom je, že diskuse o edičních přístupech vyvstaly i nad jiným, nedávno vydaným textem z Kazbundovy pozůstalosti o tzv. ŠAMANEM SNADNO A RYCHLE Otevřeme-li knížku americké autorky, která působí jako spisovatelka a navíc v řadě zemí vede semináře, jimiž ukazuje, jak je moudrost původních národů důležitá pro náš osobní život atd. (zadní strana obálky), povšimneme si nejprve, že je to velmi vděkuplná žena. Její Poděkování se táhne přes tři strany a obsahuje několik desítek jmen, nemluvě o předcích a rodině, všech studentech a první a druhé generaci etnických národů světa (sic?). Autorčiny vděky (samozřejmě intelektuální) se ovšem rozprostírají přes celou knihu. Protože nastal čas, abychom přemostili oddělené a často anenských patentech (srov. polemiku dnes bohužel již velmi rozbředlou mezi Zdeňkem Kárníkem na straně jedné ČČH 97/1999, s ; 98/2000, s a Milanem Hlavačkou a Lubošem Velkem na straně druhé ČČH 97/2000, s ; 98/2000, s ). Ve srovnání se Zdeňkem Kárníkem však Martin Kučera zašel mnohem dál, možná až za samotnou mez editorství. Karel Kazbunda, Stolice dějin na české univerzitě v Praze IV. Jaroslav Goll a Josef Pekař ve víru války světové. Praha, Karolinum Edičně připravil Martin Kučera. Martin Nodl izolované obory medicíny, psychologie, náboženství, antropologie, etnomuzikologie, přírodních věd, sociologie a další (149), nezahlcuje tato pozoruhodná žena čtenáře zbytečným mudrováním o tom kterém aspektu věci, koneckonců je přece hlavně jakousi léčitelkou či amatérskou psychoanalytičkou současného člověka. Dozvíme se, jak se zbavit deprese: praktikováním šamanských postupů, jako např. chřestěním, vždyť snad lidé podprahově vnímají chřestění jako prvotní zdroj utišení, znovuoživení a síly (34), nebo tancem vždyť časem se i medvěd naučí tancovat\n15 ŠAMANEM SNADNO A RYCHLE SILNÁ KNIHA ( židovské přísloví citované na s. 34). Když totiž tancujeme, zažíváme jednotu ducha a hmoty. Po přísloví židovském je citován Alonzo Quavehema z kmene Hopi, hned po něm profesionální tanečnice Gabrielle Rothová, která je dobrým příkladem tohoto typu práce na bojovníkovi (vše 34). Odstaveček je zakončen východoafrickou lidovou moudrostí. To je ovšem jedna z velkých předností této knihy. Nedozvíme se sice, co je to šaman, proč zrovna tyto čtyři archetypy, ale zato se hojně poučíme o lecčem, a jsme-li pilní, můžeme si sestavit zajímavou knihu citátů všeho druhu. Od knihy Jób přes Williama Blakea, Rilkeho, Whitmana, Tao Te Ťing po Lewise Carrola, Bobbyho McFerrina nebo třeba Sitting Bulla. Studie je přístupná každému; autorka chce přemostit jednotlivé obory, a tak mluví raději co nejobecněji, s širokým záběrem (a přitom originálně): Většina šamanských tradic věří (119), Většina původních kultur neodděluje psychologické procesy od duchovních (149), Mnohé původní kultury považují stromy za kouzelníky rostlinné říše (37 zvýraznila autorka), Bojovník dokáže zaujmout postoj. Mnozí politikové ztrácejí sílu, když nedovedou jasně ukázat svůj postoj k určitým otázkám. Indické jógové ásany, šamanská magická místa a feng šui, to vše uznává sílu pozice. Mnohé domorodé kultury používají tyto principy jako vodítko, jak vést kvalitní, plnohodnotný život. (sic!!! 33) apod. (podobných citátů bychom ze stopadesátistránkové knihy mohli uvést jistě mnoho desítek; některé jsou poučné, jiné zas zábavné). Nalezneme zde však i výroky, otevírající nám cestu k hlubokému duchovnímu (nebo psychologickému?) poznání: Příroda sama je projevem prvotního náboženství (sic! 36). A také výroky politické (vždyť duchovnost je nejvyšší forma politického vědomí. Původní národy Západu patří k dosud žijícím nositelům tohoto druhu vědomí. 20; zvýraznil P. B.): Rebelové nejsou jenom revolucionáři. Můžete to být vy nebo já nebo váš soused (39 zvýraznila autorka). Jako správný vizionář a učitel uvádí nás autorka nekomplikovaným způsobem, na základě příkladů, do tajů psychologie (nebo duchovna?): Aby komunikace byla maximálně účinná, musíme sladit její základní součásti: volbu slov, tón řeči a neverbální řeč těla. Můžeme například zvolit slova: Dnes je nádherný den. Ale pochmurný tón a svěšená hlava mohou vysílat opačnou zprávu, že moc nádherný není. (32) Jako příklad autorčina originálního vědeckého uvažování nám může posloužit úvaha ze s. 37 (jedna z mnoha podobných; je to dokonce metoda poskládání celé knihy): S hledáním vizí a obřadných prožitků divočiny (sic!) je u původních národů hluboce spojeno poznání, že příroda je neomezeným zdrojem pro naše posílení Proto je třeba, abychom pobývali venku každý den alespoň jednu celou hodinu. A naše léčitelka pokračuje: Jako děti jsme trávili venku víc času než doma, jako dospělí trávíme víc času doma než venku. S neutuchajícím zájmem pak čtenář dojde ke sdělení, podle něhož neolitické společnosti zachycovaly biologickou potřebu člověka být ve spojení s přírodou v jeskynních malbách opakovanými kresbami lidí jako stromů. Aby byla kniha skutečně univerzální pomůckou, obsahuje v dodatcích různé zajímavosti, jako Všeobecnou deklaraci lidských práv podle Eleanory Rooseveltové ( ; ta je mimochodem jednou ze slavných osobností, které čerpaly z mytické struktury a archetypu bojovníka/vůdce 31), poznámku o užívání pojmu domorodý Američan (139; dozvíme se tu, že je lépe říkat domorodý národ SILNÁ KNIHA Metrická síla svazku nemusí odpovídat jeho síle informační nebo ideové. V době počítačové není obtížné vršit znaky, propojovat soubory, kopírovat je a násobit; rychlé tiskařské stroje pak dílo zkázy dokonají a závratně rychle rozmisťují novodobou tiskařskou čerň (ropný produkt!) po papíře. Světová hora papíru postupně roste a vysychá. Až bude patřičně vyschlá, vzplane a tato ekpyrósis ozáří pozemskou temnotu tiskařské černi. Zdaleka ne každé vydání knihy však končí na této zlověstné hoře nečteného než domorodí Američané ) nebo třeba článek o bubnování, kde se dozvíme mnoho užitečných věcí i z jiných oborů, jako např.: EEG je přístroj, který zakresluje různé typy mozkových vln. Vlny EEG se třídí podle toho, kolikrát se jedna vlna atd. (s ). Rozvinutý intelekt, encyklopedické vzdělání, politické uvědomění, ekologické cítění a ženská citlivost se tu spojily, aby vzniklo dílo vskutku nevšedních kvalit. Je to publikace až dojímavá a je dobře, že ji nakladatelství Portál uvedlo i mezi nás. Petr Babka Angeles Arrienová, Archetypy šamanské tradice. Duchovní cesty vnitřního bojovníka, léčitele, vizionáře a učitele. Praha, Portál Z angličtiny přeložila H. Kašparovská. a nepotřebného papíru. Temnou tiskařskou černí se děje i skutečná osvěta světa. Osvětnou událostí je podle mého i případ vydání studií slavisty Františka Václava Mareše v knize Cyrilometodějská tradice a slavistika, silné ve všech třech připomenutých kvalitách: rozměrem, informačně, ideově. Kniha vyšla v známé bílé řadě literárněhistorických i literárněteoretických souborů, vzniklé v 80. letech v nakladatelství Odeon a převzaté nakladatelstvím Torst\n16 SILNÁ KNIHA SILNÁ KNIHA (Neměla by ta edice dostat nějaké o ciální jméno?) Svazek FVM sestavili po autorově smrti (1994) pražská paleoslovenistka Emílie Bláhová a vídeňský bohemista Josef Vintr. Oba znali autora v různých dobách jeho vědeckého působení: dlouhou dobu pracoval v pražském paleoslovenistickém pracovišti vydávajícím (dnes již dokončený) Slovník jazyka staroslověnského a od konce 60. let působil ve Vídni, oddávna hlavním městě slavistiky v mocnářství. Sestavovatelé sepsali také životopisnou črtu a stručně zhodnotili Marešovo dílo lologické (vlastně literárněhistorické) a lingvistické (s ). Velkou informační hodnotu dodává knihám bílé řady úplná bibliogra e vydávaného autora: v případě FVM čítá za léta položky v několika slovanských jazycích, německy, anglicky i latinsky (i novolatinská báseň). Vlastní obsah svazku tvoří studie uspořádané chronologicky ne podle doby vzniku, ale podle tématu, o němž pojednávají: od Velké Moravy přes otázky českocírkevněslovanské až k emauzskému glagolitizmu 14. století a novější církevní slovanštině ruské. Na závěr jsou pak shromážděny drobnější, ale možná o to přitažlivější články vykládající etymologii některých slov. Většinou byl materiál knihy otištěn už dříve časopisecky, ale mnohé texty, zvláště práce z vídeňského období, byly hůře dostupné, nebo nebyly sepsány česky takové studie jsou zde tedy v překladu publikovány poprvé. Rozsáhlá a shrnující studie o písni Hospodine, pomiluj ny měla vyjít několikrát, ale nakonec se dochovala nevydaná jen v anglickém rukopise je tedy přeložena nazpět a poprvé otištěna až nyní. Z faktu, že jde o sebrání statí, vyplývá, že se tak v jednom svazku ocitají práce různého druhu, předpokládající původně i různé čtenáře: jsou tu studie materiálové i přehledové, výklady literárněhistorické i jazykové analýzy jednotlivých památek, texty čistě odborné i populární. Čtěme knihu postupně (ostatně jak bylo poznamenáno: tak byla podle chronologie předmětu komponována): Konstantinovo kulturní dědictví po 1100 letech je z textů populárních, ovšem v tom nejlepším smyslu slova populus. Hodnotí lingvistické dílo jednoho ze soluňských bratří a seznamuje s literárními památkami slovy Vašicovými epochy velkomoravské. Podobná pozornost je v studii Podíl sv. Metoděje na příštích slovanského písemnictví věnována druhému ze slovanských věrozvěstů. Důležitou tezi, jež se pak opakuje jako refrén knihy, zaznamenáváme v práci Staroslovanský literární jazyk ve velkomoravském státě: importovaná prastaroslověnština začala hrát na velké Moravě úlohu vzorového spisovného jazyka, úlohu normy vysokého knižního stylu a zároveň do ní ihned pronikaly různé prvky domácího pračeského (přesněji pračeskoslovenského) jazyka (s. 55). Jeden z nejzajímavějších lingvistickokulturních experimentů Evropy, zavedení nového písma pro Slovany, sleduje FVM v rozsáhlé stati Hlaholice na Moravě a v Čechách. Dva texty se pak vracejí k otázce, zda byl v nejstarší staroslověnské době přeložen základní spis západní monastické hagiogra e Dialogy sv. Gregoria (Řehoře) Velikého (FVM soudí, že ano). I články krátké, založené na jediném nápadu, mohou přinést dosti zásadní zjištění: Původ makedonského cyrilského lístku nutno hledat u Metoděje, ne u Konstantina, a je to část doslovu, ne předmluvy k biblickému překladu. Častěji se FVM vracel k problému tzv. liturgie sv. Petra ve slovanštině. Tři zde publikované články ukazují, jak autor při zpracovávání nově objevených textů vždy znova přehodnocoval dřívější hypotézy. Několik dalších méně rozsáhlých textů provází pak čtenáře na cestě do přemyslovských Čech, k studii Církevněslovanské písemnictví v Čechách. Je to další z textových pilířů knihy, téma vyjádřené v názvu se pak opakuje na mnoha místech. FVM nejenže připouští existenci slovanské kultury, liturgie a písemnictví v českém knížectví v 10. a 11. století, ale je taky jejich poklidně argumentujícím advokátem a to po prozkoumání podstatných textů a s přihlédnutím k možným námitkám, hlavně ze strany historiků (spolu s ním tak činili a činí R. Večerka, Z. Hauptová, V. Konzal, E. Bláhová a další). Dvě následující práce se vztahují k I. církevněslovanské legendě svatováclavské, literárnímu dílu, jež je nesporným plodem českocírkevněslovanské literatury, kterou Mareš obhajuje. Ze samých počátků jeho bádání o církevněslovanských památkách českého původu pocházejí výtěžky disertace o Pražských zlomcích hlaholských. Zvláštní rysy předpokládané české církevní slovanštiny popisuje FVM na nejdelším textu českocírkevněslovanské literatury na překladě Homilií na evangelia (slovansky Besěd) výše jmenovaného papeže Gregoria Velikého. Následuje zmíněná premiérová edice studie Hospodine, pomiluj ny: rozsahem (s ) a detailností (mj. 215 poznámek) je to kniha o osmi verších onoho slavného hymnu nový traktát nového Jana z Holešova v rukopise původně obsahující i kritickou edici písně. FVM tu syntetizoval dosavadní názory, v rekonstrukcích původního znění je co nejzdrženlivější a nevzdaluje se příliš od textové podoby písně, jak ji známe z 14. století, a dokonce podává i řešení, jak harmonizovat názory starších badatelů o typu verše v této písni, a to konstatováním, že vyslovené názory (Jakobsonovy, Weingartovy a Škarkovy) platí všechny, jenže každý v jiném období existence písně. K doplnění lze pak v knize číst několik kratších studií s českými náměty; nejpřitažlivějším a nejzáhadnějším artefaktem je tu kamenný gotický svorník z kostela v Levíně na Litoměřicku, na němž je dvojslovný nápis cyrilicí a jehož původ je snad\n17 SILNÁ KNIHA SILNÁ KNIHA nutno hledat až v 13. století (?). Znova se slovanské písemnictví objevilo v Čechách za Karla IV. v klášteře Na Slovanech (Emauzy). Byl to sice import z Charvát, ale s češtinou a Čechy jsou tu jisté styčné body: emauzští benediktini používali církevní slovanštiny v liturgii a postupně mezi nimi přibývalo řeholníků domácích; ti začali požívat hlaholské písmo k zápisu českých textů (podle Mareše se k tomu výborně hodilo): FVM to ukazuje v článku Emauzský hlaholský nápis staročeský dekalog a v Emauzských pramenech českého diakritického pravopisu zkoumá možnost Husova slovanského inspiračního zdroje (byl-li ovšem autorem traktátu O pravopise českém opravdu Jan Hus ). Je namístě připomenout, že emauzští si hlaholicí přepsali i staročeskou bibli a že její dochované texty vydává letos po dlouholetých přípravných pracích Ludmila Pacnerová. Spojnici od paleoslovenistiky k historické bohemistice naznačuje studie Nejstarší český překlad žaltáře a jeho vztah k církevněslovanské tradici. Obsahuje hypotézu o možné ústní tradici církevněslovanského překladu žalmů v klášteřích, zvláště se myslí na benediktinky u Sv. Jiří. Recenzovaný svazek studií FVM je doplněn drobnostmi většinou etymologického zaměření. V článku o pojmenování ptáků v slovanských jazycích se projevuje méně známá záliba slavisty Mareše čižba. Význam vydání spočívá především ve dvou věcech: v koncentraci důležitých textů do jednoho svazku a prezentaci díla předního světového slavisty doma pro širší publikum. Kniha přispívá do sporu mezi českými slavisty a českými historiky o kontinuitě slovanské kultury po zániku Velké Moravy v přemyslovských Čechách, o charakteru tohoto případného přetrvávání, a o tom, co lze považovat za památky pro tento spor rozhodující. Spor se vede od Dobrovského a jeho následovníky v 19. století k Pekařovi a nově od 60. let 20. století. Názory se liší autor od autora, ale v zásadě lze říci, že historici jsou v otázce slovanskosti přemyslovských Čech spíše skeptičtí (kromě historiků slovanských jako V. Chaloupecký nebo jeho žák J. Kadlec) a literární historici a lingvisté optimističtí. (Samostatně a jaksi napůl cesty tu stojí O. Králík nebo R. Turek.) Je to pozoruhodný rozpor, vedoucí k poněkud rozdílným obrazům staré české kultury: stačí srovnat líčení nově vydávaných Velkých dějin zemí koruny České nebo Počátků Přemyslovců D. Třeštíka na jedné straně a recenzovaný svazek FVM nebo publikace výše jmenovaných slavistů. Problematické a mnoho hypotéz umožňující je tu malé množství materiálu, který lze při rozhodování o otázce vzít v úvahu. K rozdílům pak vede zvláště jiná hodnota převážně lingvistických důkazů v jazyce historické vědy a v jazyce slavistiky: jeden z důkazů, jak si jsou jazyky původně jednotného humanizmu čím dál vzdálenější. Při rozsáhlosti textu nebylo možno vyhnout se drobným redaktorsko- -korektorským nedůslednostem (musejní, ale muzea; episod, ale diskuze), chybám (nejrannější, těchže, Weigart, Göttwein, vokalaický apod.; došlo i k záměnám celých slov: mužské jméno Cyril místo mnišské s. 35, literatura sv. Petra m. liturgie v obsahu) a drobným přehlédnutím v interpunkci. To jsou však jen nutné daně rozsahu a náročnosti. Co je důležitější a cennější na redakci této knihy, to jsou doplňky: odkazy na literaturu v Marešových studiích jsou doplněny a aktualizovány, takže čtenář studií z 60. let je upozorňován na další vývoj problému až do dneška. Tuto práci mohli vykonat jen odborníci autorovy úrovně a stejného přehledu v oboru. Informační hodnota knihy byla znásobena (kdo informace měl F. V. Mareš, tomu bylo biblicky přidáno). Knihy bílé řady se vždy vyznačovaly klasickou úpravou a jistou strohostí a nečasovostí, které se občas odborným českým knihám při výtvarné úpravě nedostává (většinou platí blud, že na obálce každé knihy musí být obrázek, jinak není hezká ). Jana Jiskru, autora původní úpravy, nelze než dát pro podobný typ knih za vzor. Obálka zůstává od osmdesátých let v podstatě beze změn: bílý papír, jedna čára, dvě pestré barvy písma; změnila se jen povrchová úprava papíru dnes matné lamino a přibylo torstovské logo na hřbetě. Textové písmo se mění (v devadesátých letech různé varianty klasicistní antikvy Bodoni, srov. svazky prací V. Černého a O. Králíka). Ke gra cké úpravě textu jen jednu poznámku, týkající se obecně sazby odborné literatury: ve svazcích, jako jsou knihy bílé řady, tedy ve sbornících, sebraných studiích apod., bych považoval za účelné používat živá záhlaví nebo jinde na straně pomáhat čtenáři orientovat se v jednotlivých částech celku; o možnosti sázet poznámky pod čáru na stránce se raději nevyjadřuji, vím, že názory na tuto věc bývají vyhraněné a ti, kdo o tom při výrobě knihy rozhodují, jim většinou přes pohodlí, které poskytují pro čtenáře nepřejí; na druhou stranu je tu gra cká pravda, že nejkrásnější je černý obdélník textu bez záhlaví, marginálie a poznámek, a i bez odstavců Svazek FVM nevychází při gra ckém srovnání s předcházejícími jako ten nejelegantnější ale chápu, že bylo těžké tomu nějak odpomoci, protože se v textu střídají latinka a alfabeta, znaky fonetické abecedy, cyrilice a hlaholice. To by rutinního sazeče zničilo, takže svazek, jak se dočteme ve vydavatelské poznámce, sázeli odborníci ve Slovanském ústavu AV ČR (dostali za to aspoň zaplaceno?). Vzhledem k mnoha nestandardním znakům bylo použito písma Times New Roman. Jakmile se v řádce objeví i jediný z těch netypických znaků nebo charakter z některé nelatinkové abecedy, mění se meziřádkový proklad. Tím se nejen narušuje rejstřík řádků na protilehlých stranách, ale vzniká i dojem nepravidelnosti jednotlivě z každé strany, kde se to stane. Sazba se\n18 DURYCH A PILNÍK DURYCH A PILNÍK nevyvarovala ani jednopísmenných předložek a spojky i na konci řádků, na některých místech též nadměrných mezislovních mezer. Zapomnělo se i na vyrovnání verzálek v titulcích studií (verzálky tam předepisuje Jiskrova úprava), zvláště A a V; vzhledem k tomu, že v mnoha titulcích se vyskytují slova jako SLAVISTIKA, SLOVANÉ apod., všimne si i neškolené oko, že optickým klamem vypadají nevyrovnané verzálky tak, jako by mezi A a V byl větší rozestup. Asi takto: SLAVISTIKA místo náležitého SLAVISTIKA. DURYCH A PILNÍK Nakladatelství Atlantis konečně obšťastnilo milovníky děl Jaroslava Durycha rozsáhlou a dlouho slibovanou bibliogra í tohoto významného českého spisovatele. Aby se vyplatilo vydat něco tak neatraktivního, jako je 430 stran bibliogra e, doplnili vydavatelé celý soupis o nedlouhý Durychův životopis a výbor z dobových i pozdějších recenzí a kritik. Sedmisetdevadesátistránkový celek tak jistě poslouží nejen jako vyplnění mezery v knihovně, ale i jako základní kámen každé další práce o Durychovi, ať už ediční, či monogra cké. Ústřední bibliogra e byla Věrou Vladykovou zpracována skutečně způsobem, který si zasluhuje nejvyššího ocenění (krom drobných korektorských nedostatků). Lze asi těžko najít obdobný soupis díla Ale slavistika už se nějak s nevyrovnanými verzálkami vyrovná. Nyní se opravdu raduje z nově vydaného svazku, a nejen ona: podněty pro svou práci a pro svou vědu si může v pracích učeného vídeňského slavisty najít i bohemista, historik, liturgik nebo kdokoliv se zájmem o kulturní historii. Ondřej Koupil František Václav Mareš, Cyrilometodějská tradice a slavistika. Praha, Torst jakéhokoli českého spisovatele a literatury o něm. Pečlivé dohledávání i poctivé přiznání, že zpracovatelka neviděla danou položku osobně, jsou samozřejmými předpoklady věrohodnosti a užitečné rozdělení na práce otištěné za života, práce otištěné posmrtně, vydělení činností ediční a redakční, selekce sekundární bibliogra e podle titulů doplněná o kratičkou synopsi článků či studií apod., dokonalé rejstříky skutečně jedna velká radost a dokonalý servis uživateli. Rozpaky naopak poněkud budí stručný spisovatelův životopis z pera jeho syna Václava Durycha. Můžeme se pousmát nad drobnými polemikami s dnešní dobou z hlediska ortodoxního (rozuměj durychovského a podle VD nepochybně objektivního a jediného možného) katolictví. Nejde ani o dovolávání se osobních vychvalujících svědectví různých osob (Jiří Mucha ad.) jako spíš o problematickou obhajobu všech kontroverzních činů a postojů Durycha otce, včetně poněkud zvláštních výkladů o českém fašismu, v němž násilí guruje jen teoreticky. Můžete být sebevětším obdivovatelem Jaroslava Durycha, ale tuto vita minor, která se zabývá titěrnými polemikami z Durychovy publicistiky místo dílem a životem, těžko přežvýkáte. Durych syn napsal mnohem zajímavější, zatím rukopisnou vita maior, jde však především o skutečnost, že od kohokoli jiného, než je právě autorův syn, by možná měla takováto apologetika před soudem advocata diaboli smysl. Mnohem podstatnější je slovníkové heslo Jiřího Kudrnáče a Karla Komárka, které se poctivě zaobírá celým knižním dílem Durychovým, i když se při tom nevymaní z typických nešvarů slovníkového pojetí, jako je např. užívání jazyka přetíženého vědeckými pojmy, které jsou mnohdy nepřesné nebo zavádějící (mám zde konkrétně na mysli nešťastně módní slovo barokní ). Výběr statí o Jaroslavu Durychovi a jeho díle, připravený Janem Šulcem, Jiřím Kudrnáčem a Karlem Komárkem, pokrývá v podstatě celou spisovatelovu uměleckou dráhu a zahrnuje významné i naprosto nevýznamné recenze a kritické texty. Záslužně se zde objevuje doposud netištěný text Karla Vrány, otázkou zůstává, proč vlastně zde byly ostatní studie publikovány. Se sympatií můžeme sledovat snahu editorů uvést texty, které rehabilitují dosud více méně přehlížený román Paní Anežka Berková. Černý Petr však přechází na román Masopust, jehož velmi zdařilá interpretace od Michala Fouska ve výboru místo nenašla, stejně jako i jiné zásadnější durychologické studie, např. ostrá kritika Jana Franze či kratičké a šlehavé odsudky Josefa Floriana. Publikační cti se naopak dostalo poněkud bezobsažným nebo nekriticky adoračním článkům a recenzím Miloše Vacíka a Silvestra Braita. Ještě jednou: celé vydání je vysoce kvalitní a užitečné. Jenom se při jeho užití nezbavíte dojmu, že místo sebraných spisů nám renomované nakladatelství dává do rukou bibliogra i a místo monogra e (která by svým rozsahem odpovídala rozsahu díla a významu spisovatele) pro nás sbor slovutných literárních kritiků sestavil výbor stárnoucích studií a nepovedený portrét Durychapublicisty. Znáte přece Pyšnou princeznu a scénu s chůvou, králem a vězením: místo svobody pilník. Jan Linka Jaroslav Durych. Život, ohlasy, soupis díla a literatury o něm. Brno, Atlantis\n19 WEINER Z PASTI WEINER Z PASTI WEINER Z PASTI Ještě donedávna Weinerovo dílo strašilo českou literárněvědnou bohemistiku jakožto jeden z nejpalčivějších dluhů. Přesto bylo po několikanásobném pokusu Jindřicha Chalupeckého dodnes bývá Weiner vnímán především jeho očima sepsáno několik důkladných studií. Nejpodstatnější z nich je dle mého názoru rozsáhle komentovaná edice Weinerovy rodinné korespondence z let od Jarmily Mourkové a diplomová práce Josefa Hrdličky, s níž souvisí i text otištěný v Souvislostech 2/1997 (nezmiňuji se o tom ze solidarity k periodiku, které držíte v rukou, ale recenzovaná kniha ke své škodě Hrdličkovy práce v seznamu použité literatury neuvádí). Básník, prozatér a novinář Weiner je pomalu, ale pevně a na stálo usazován na místo, jež mu náleží, tj. mezi to nejpodstatnější, co kdy z české literatury vzešlo. Součástí tohoto weinerovského boomu je i publikace Marie Langerové prostě nazvaná Weiner, již vydalo brněnské nakladatelství Host jako čtvrtý svazek řady Studium. Portrét Weinerova života i tvorby podává na překvapivě úzkém prostoru (samotného textu necelých sto stran). Studie je rozčleněna do šesti větších kapitol, sledem svých názvů (Hledání bez cíle, Výtvarná perspektiva, Deníky a rané dílo, Válka a Rozcestí, Noci a dny, Obrázky z cest) evokujících chronologický rozvrh s důrazem na výklad díla. Jejich náplň je však mnohem složitější a chronologické řazení faktů je na mnoha místech velice výrazně překračováno. Každá kapitola má ambici samostatného eseje, zahrnujícího odkazy na všechny ostatní Weinerovy životní i tvůrčí etapy a snaží se tak uchopit jeho svět v co nejširší celosti. Záměr nemalý. Základní problém není ve zvoleném přístupu, vězí v tom, že autorka namísto zamýšlených esejů čtenáři předkládá poctivě rozpracované, ale do adekvátního tvaru nedotažené přípravy k nim. Svůj skrojek badatelského chleba sice poctivě namáčí do všech pekáčů Weinerovy životní i tvůrčí kuchyně, chuti jí však splývají. Ke čtenáři se dostává zdá se, že zcela programově právě toto splývání. Ač (nebo spíše právě proto, že) jsem si schopen představit, proč to autorka dělá, nejsem si jist, že to je cesta, která Weinera přiblíží i ostatním. Celek netvoří ani studii literární (tj. metodicky si všímající literárních imanencí), ani v pravém slova smyslu povahopisnou, spíše jakýsi konglomerát obého. Není to ani literární věda, ani literární historie, je to jak to říci nejvýstižněji? hrouda. To je to pravé slovo. Text jako by neměl začátek ani konec, jeho stavbu sice lze po intenzivnějším úsilí poodhalit, ale víc autorka nedovolí. Pocit, který ve mně četba knihy vyvolala, mi napovídá, že do značné míry záměrně. Přimýšlím si, že se autorce Weiner stal natolik zvnitřnělou záležitostí a kýžené badatelské rozvírání Weinerova světa ji samotnou rozkolísalo natolik, že víc svým čtenářům dát nemohla. To lze pochopit. Weinerovo dílo má tolik sugestivně vnitřních not, že lehce vchází do snů, nebo s odkazem na Chalupeckého náhledy do onoho nebezpečného stavu, kdy se člověk pohybuje na nezřetelném rozhraní snu a bdění. A s tím si není radno zahrávat. Langerová vešla do typicky weinerovské pasti, do vize světa, v němž se dělicí linky nacházejí všude, a proto na nich nezáleží tolik jako na (zdánlivých) podružnostech, rýsovacích hřebíčcích. Weiner v celém svém díle na tuto vpravdě ďábelskou výzvu (přesněji řečeno kletbu) reagoval, vzpíral se jí a občas i podléhal, právě skrze ni do svého života přijal sluncem svrženého soka. Langerová se pod tímto vlivem snaží Weinerův svět probádat jaksi zevnitř, a tak jí uplývají kýžené základní tvary. Dokonce ani v podkapitole věnované Weinerovi očima Jindřicha Chalupeckého se o tomto velice speci ckém zorném úhlu příliš nedozvíme. Chybí těžiště. Takto se s jejím postojem nedá polemizovat, protože vlastně žádný není. S tím také souvisí skutečnost, že autorka až příliš často nepřiznává, co převzala od ostatních interpretů Weinerova díla. Musela by se totiž vůči nim vymezovat, a to jde v pasti jen velice těžko. Ať se to experimentátorům líbí nebo ne, stále existuje pouze jediný recept vedoucí ke sdělnosti: Postupovat od věcí jednodušších ke složitějším, od známých k neznámým. To Langerová nezvládla. Přesto je možno v knížce nalézt bystré postřehy, kvůli nimž je dobře, že spatřila světlo světa. Velice přesné je kupř. vystižení Weinerovy novinařiny jakožto vytváření mnohavrstevného deníku i dovození ztráty žánrové intimnosti. Inspirativní je též odlišení podstat Weinerových posledních sbírek a próz, vůbec nejlepší pasáže tak najdeme v druhé polovině knihy. Některým částem textu, kladoucím téměř bez komentáře vedle sebe výňatky z Weinerových děl i osobní korespondence, ovšem rozumí pouze autorka sama. Nemá nedostatek faktogra ckých znalostí, na mnoha místech probleskává, že kromě té v poměru ke krátkosti textu přehršle výpisků, kterou v knize prezentuje, zná o dost více. Co je to však platné, když tak často chybí nejen základní vysvětlení skutečností, na něž ony citace narážejí, ale i samo opodstatnění, proč jsou zařazeny tam, kde jsou. (Pars pro toto: Obsáhlá citace z Weinerova vyznání o židovském globe-trotterství na s zcela opomíjí kontext hořkosti a tíhy, s nímž Weiner ona slova psal.) Fakta, o něž by měl být výklad opřen, se čtenář dozvídá jaksi mimoděk. Proč se autorka zdráhá vyjasňovat jednotlivé duchovní i životněstylové komponenty Weinerova díla, mi není úplně jasné. Snad proto, že\n20 DOBRÁ A PĚKNÁ UČEBNICE DOBRÁ A PĚKNÁ UČEBNICE objasňované vždy zákonitě ztrácí onen původní (s odkazem na Nietzscheho dionýský ) pel mnohoznačnosti a tím se v jistém slova smyslu zplošťuje. S tím se ale nedá nic dělat. Každá interpretace je svého druhu zploštěním, neboť nutně zahrnuje interpretův zorný úhel. A právě v onom úhlu spočívá raison d etre literární vědy a kritiky. Co uviděla a prožila Marie Langerová při svém setkání s Richardem Weinerem se DOBRÁ A PĚKNÁ UČEBNICE Dostal se mi do ruky tlustý, hezky upravený svazek z nakladatelství Herrmann & synové Úvod do literární vědy kolektivu mladých německých autorů, jak se z předmluvy dozvídáme, skupiny kostnických doktorandů (uspořádali Miltos Pechlivanos, Stefan Rieger, Wolfgang Struck a Michael Weitz). Je určen především studentům těch humanitních oborů, jež mají co do činění s literární teorií, a dále pak všem zájemcům o orientaci především v novějších směřováních této disciplíny. Studijní charakter textu jedná se vlastně o luxusně vypravená skripta za poctivé čtyři stovky přitom nikterak není zastírán. Přehledný, orientačními charakteristikami po stranách a vnitřními odkazy opatřený výklad, je doplněn nabídkou literatury vhodné k rozšiřujícímu studiu. A právě zde se nabízí jedna z mála výtek, již možno vůči této učebnici vznést: oddíly nazvané Rozšiřující literatura totiž dozvídáme jen velmi maličko. Co pocítila, je znát především z neosvětlených zákoutí jejího textu. Knížka to není jednoznačně špatná, spíše uspěchaná, měla mnohem déle zrát. Takto je důležitým svědectvím o slepé cestě. Martin Gaži Marie Langrová, Weiner. Brno, Host měly být lépe uzpůsobeny českému čtenáři na jedné straně upozorňují na některé nedávné překlady různých prací (Adornovu Estetickou teorii, slovenský výbor z R. Barthesa Rozkoš z textu), na druhé ale opomínají uvádět jiná, starší česká vydání přímo klasických titulů, a nabízejí mj. Bachtinovy Probleme der Poetik Dostojevskijs (München 1929) nebo Literatur und karneval téhož autora (München 1971); přímo legračně pak působí Kapitel aus Poetik Jana Mukařovského (1976, Frankfurt a. M.) nebo Der Bedeutungsaufbau des literarischen Werkes Miroslava Červenky, jakkoli mnichovské vydání Červenkovy práce z roku 1978 předcházelo zpřístupnění českého originálu o více než desetiletí. Dlužno však podotknout, takové nedostatky jsou napravovány v závěrečném Seznamu literatury i když zrovna zmíněná Červenkova práce v něm chybí Leč zanechme drobností, po knihách ať se každý pídí samostatně. Podstatné je, že se na trhu objevila práce, jež je schopna dobře posloužit tomu, co od ní čtenář bude žádat nejspíše orientaci. Zatímco taková Teorie literatury R. Welleka & A. Warrena přináší ucelený výklad a vlastně i vizi úkolu a účelu literárněvědného bádání, Úvod se svým pojetím blíží jakési mapě s cestami, uzly, možnostmi volby. Editoři se ostatně nekontinuálnímu čtení své knihy nebrání, když ve zřejmé inspiraci způsobem vyhledávání informací na internetu vlastně vyzývají k browsování po svém díle: Všechny kapitoly tu představují jakoby určité uzly, z nichž lze pak rekonstruovat různé sítě. Aby se však čtenář či čtenářka příliš nezaplétali do houští teorií, vkládáme mezi kapitoly exkursy o základních problémech, z nichž je možné přehlédnout okolní terén a jež dovolují i příležitostné výlety k tomu, co patří k pozoruhodnostem tohoto oboru. Jako mapa detailnějších průzkumů pak slouží odkazy k rozšiřující literatuře. (s. 14) Přesto cítili, že psali také knihu, a jako knihu text možná trochu protichůdně předchozímu tvrzení strukturují. Výklad je rozdělen do tří základních okruhů (modelů) možných přístupů k literatuře; autoři rozlišují (1) Modely de nování (kladou do popředí jednotlivý text v jeho materiální a strukturní konkrétnosti, (2) Modely zprostředkování (v centru jejich pozornosti stojí vztahy k materiálnímu, sociálnímu a textovému okolí a (3) Modely překladu ( obracejí pozornost poznávání od interdisciplinarity zpět k speci čnosti předmětu literární vědy, jehož se věda nemůže zmocňovat bezprostředně. Neboť k tomu, aby bylo možné určit kognitivní obsah literatury, je třeba opětovně re ektovat statut literárních textů a podmínky jejich rozmanité recepce. ). (vše s. 13) Takové dělení trochu zavání učením o dialektickém překonávání protikladů, a editoři podobné interpretaci také namístě brání. Jejich učebnice prý chce být především dialogem o literatuře (spíše bych řekl, že je jeho zrcadlem). Vedle sebe se v ní ocitají texty o nejrůznějších směrech bádání: od formalismu, strukturalismu, topiky či rétoriky po feminismus, dekonstrukci a The Racial Turn (zřejmě ani do němčiny nelze tento věru složitý termín přeložit, zjišťujeme s hloupým uspokojením!). Tyto a mnohé jiné přístupy k literatuře (jmenujme ještě alespoň kapitoly o narativitě, konstrukci rozumění, nové kritice, psychoanalýze a ideologii v literární vědě, ale i nástiny otázek z hlediska knihy okrajových dějin literatury a literární kritiky) jsou v rámci možností představeny se stručným historickým nástinem a v kontaktu (spíše než porovnání) s dalšími směry. Jen málo se autoři snaží hodnotit účelem je skutečně spíše seznámit, načrtnout. A většinou se jim to daří. K řídkým výjimkám patří občasné pasáže, jež nezasvěcenému, byť zvídavému člověku (ale s takovým