Amen 3/1999 Starý zákon\nJsem Bůh vašich otců, Bůh Abrahámův, Bůh Izákův a Bůh Jakubův\nSlyš, můj lide, slova, která k tobě dnes promlouvám. Já jsem Hospodin, tvůj Bůh, já jsem tě stvořil, vyvolil jsem si tě ze všech kmenů, národů a jazyků a povolal tě na cestu do svého domu. Já jsem tě stvořil skrze novou smlouvu zpečetěnou krví mého milovaného Syna. Tvé dějiny jsou však mnohem, mnohem starší než dřevo kříže, na němž můj milovaný Syn zemřel, abys ty žil. Již od počátku světa jsem si tě připravoval, narouboval jsem tě na kmen ušlechtilé prastaré olivy, jejímiž kořeny jsou patriarchové. Nezapomeň, že z tohoto kořene čerpáš mízu. Na počátku jsem se zjevil tvým prarodičům a přestože proti mně zhřešili, nepřestal jsem pečovat o lidský rod. Když nastal čas, povolal jsem Abraháma, abych z něho vytvořil velký národ. Uzavřel jsem s ním smlouvu a dal jsem mu své požehnání. Prostřednictvím Mojžíše jsem pak uzavřel smlouvu s izraelským lidem. Lid, který jsem si takto získal, jsem skrze Mojžíše a proroky vychovával, aby ve mně poznal jediného živého a pravého Boha. A už tehdy jsem tento lid začal připravovat na příchod svého milovaného Syna. Nezapomeň, toto jsou i tvoje dějiny, zde se zrodila tvá víra, zde má kořeny zaslíbení, jež se na tobě začalo vyplňovat. Podle víry i ty patříš k dětem Abrahámovým a skrze smlouvu, již jsem s ním učinil, docházíš požehnání. Já jsem Hospodin, tvůj Bůh, Bůh Abrahámův, Bůh Izákův a Bůh Jakubův. To je mé jméno na věky.\nIzrael se stal mým vyvoleným. Přijal jsem je za syny, bydlel jsem uprostřed nich, uzavřel jsem s nimi smlouvu, dal jim Zákon, bohoslužbu i zaslíbení. Jeruzalém však nepoznal čas svého navštívení, mnoho synů izraelského národa nepřijalo radostnou zvěst mého milovaného Syna, mnozí se postavili proti jejímu šíření. Kvůli svým praotcům však zůstávají drazí mému srdci, zaslíbení, která jsem jim daroval, jsou neodvolatelná. Vždyť i můj milovaný Syn pochází podle lidské přirozenosti z tohoto národa, stejně tak apoštolové, základy a sloupy církve a velká část prvních učedníků, kteří radostnou zvěst ohlásili světu. Znám den, kdy mě všichni budete vzývat jedním hlasem a sloužit mi společnou paží, vždyť můj milovaný Syn vás svou smrtí na kříži usmířil.\nV těchto dnech jsem k tobě, můj lide, promluvil skrze svého milovaného Syna, on je mým jedinečným, dokonalým, definitiv- ním Slovem. Před tím jsem však mnohokrát a mnoha způsoby hovořil k tvým předkům. Toto mé slovo je obsaženo v knihách Starého zákona a bylo napsáno i k tvému poučení. Ukryl jsem do těchto knih tajemství tvé spásy, najdeš v nich vznešené nauky, poklad moudrosti a modliteb. Upírej svůj zrak na mého milovaného Syna, mé jediné Slovo, ale nezapomeň se také občerstvovat a vzdělávat slovem Starého zákona, vždyť můj Syn nepřišel zrušit jedinou čárku, ale přišel naplnit jeho přísliby a zjevit, co bylo dosud skryté. Čerpej tedy z těchto knih vytrvalost a povzbuzení, a upevníš svoji naději. Já jsem Hospodin, tvůj Bůh, Bůh Abrahámův, Bůh Izákův a Bůh Jakubův. To je mé jméno na věky.\nČti a rozjímej, můj lide, o svých prarodičích a vzpomínej, kolikrát ty sám jsi zhřešil pýchou proti mně; dívej se na Kaina, když se hněváš, že nepřijímám nehodnou oběť tvých rtů. Vrať se v myšlenkách k tvým předkům na poušť a viz, že nejsi o nic lepší, když proti mně reptáš, když zapomínáš na veliké věci, které jsem s tebou učinil, když pohrdáš svobodou, již jsem ti daroval, a nazýváš ji břemenem. Což jsi nikdy nevyháněl a nekamenoval své svědomí, když se ti stalo nepohodlným prorokem? Což jsi mě nikdy nevyměnil za modly ze zlata, za hrnce plné masa, cožpak ses nikdy nesnažil odbýt mě prázdnými obřady? A přesto zůstáváš drahý mému srdci, kvůli oběti svého milovaného Syna toužím zapomenout na tvá provinění a přivést tě do svého domu. Vzpomeň na noc, kdy se zabíjí onen pravý Beránek, jehož krev posvěcuje veřeje věřících. Vzpomeň na přechod Rudým mořem, na úžasné dobrodiní křtu, jímž jsem tě vyvedl z otroctví hříchu do země Života. Na zázračnou manu, jíž jsem na poušti nasytil Izrael, na svatý pokrm, jímž je tělo a krev mého milovaného Syna. Knihy Starého zákona jsou plné takovýchto předobrazů, zaslíbení a proroctví. Čti a rozjímej o nich, a porosteš v naději, v poznání a lásce ke mně, svému Bohu, i k mému milovanému Synovi.\nJá jsem tvým Bohem a ty jsi mým lidem. Tvým předkům jsem dal Zákon, aby byl jejich učitelem a vůdcem. Tobě jsem dal svého milovaného Syna. Přišel, aby Zákon tvých předků naplnil, aby jej zdokonalil a odhalil ti jeho smysl. Nejsi již podřízen vnějšímu Zákonu, tobě jsem Zákon vepsal do srdcí. Bohoslužba a právo tvých praotců jsou překonány, přikázání lásky trvá navěky. Zachovávej ho a hlásej a budeš v nebeském království veliký.\nVstaň, můj lide, a pojď, vyjdi na cestu do zaslíbené země, do mého nebeského příbytku, do tvé nebeské vlasti. Vydej se na cestu se srdcem uzdraveným a zpevněným mým Zákonem, v síle mého Ducha. Vyjdi na cestu, jíž je můj milovaný Syn, který tě posvětil svou krví. V něm máte všichni podíl na dědictví se svatými.\nCesta k lepšímu pochopení Bible\nK lepšímu pochopení Bible nám mohou pomoci různé věci - dovedeme-li jich správně použít. Patří sem především zdravý rozum se všemi jeho schopnostmi, dobrý překlad Bible s výkladem, různé praktické pomůcky, jako je konkordance, biblický slovník, atlasy a jiná literatura, která nám přiblíží biblický svět. To vše by nemělo zastiňovat, ale posilovat postoj víry, který je pro přijetí biblické zvěsti nejdůležitější.\nPoužívání zdravého rozumu Používání zdravého rozumu v běžném životě je něčím samozřejmým. Jednou ze základních vlastností zdravého lidského rozumu je schopnost zjistit harmonii ve věcech, které vzájemně ladí, nebo naopak. "Souhlasí!" je buď naším vysloveným nebo třeba jen myšleným závěrem při posuzování nějakého problému, zjistíme-li, že jednotlivé výpovědi a stanoviska jsou vzájemně v souladu. Vidíme-li však, že si výroky vyřčené k téže věci vzájemně odporují, zní náš závěr naopak:\n"Tady něco nesouhlasí!" I lidé, kteří v běžném životě používají zdravého rozumu zcela samozřejmě, činí totéž - jde-li o náboženství - jen velmi zřídka. To vede často k závažným důsledkům, k lhostejnosti, náchylnosti vůči omylům, k lehkomyslnému přijímání nedoložených nebo dokonce mylných tvrzení. Bez zdravého rozumu nevidí člověk rozdíl mezi Mojžíšovým zákonem a Kristovým evangeliem, mezi katolicismem a protestantismem, mezi rozličnými sektami a křesťanstvím podle Nového zákona a dokonce za určitých okolností nepozná ani rozdíl mezi islámem nebo budhismem a křesťanstvím. Ve všech těchto systémech pro něho zůstane pravda stejně skrytá, není schopen ji rozlišit od omylů. Dokázal by to, kdyby použil svého rozumu stejně jako při posuzování jiných věcí.\nNěkolik příkladů špatného přístupu k Bibli:\nFundamentalismus, neboli doslovná interpretace každé biblické výpovědi. Tato metoda výkladu přehlíží skutečnost, že Bůh mluví k lidem jejich vlastní řečí a že zejména orientální způsob vyjadřování je velmi poetický a obrazný. Vidí v Bibli jakousi magickou knihu, jejíž výroky mají platnost samy o sobě, bez ohledu na širší kontext a dějinné souvislosti. Při této metodě je velmi těžké pochopit různé nesouladné, ba dokonce odporující si výroky, které se v Bibli objevují, a proto musí fundamentalistický čtenář často výpovědi Bible znásilňovat, aby je uvedl do dokonalého souladu. Pro nalezení správného smyslu biblické výpovědi je nutné si uvědomit:\n1. O jaký literární druh nebo prostředek se jedná (je pochopitelné, že nemáme vykládat doslovně slova žalmu 22: Já však jsem červ, ne člověk..., ale musíme doslovně brát příkaz zákona Nepokradeš. Říká-li Pán Ježíš pohoršuje-li tě tvá pravá ruka, utni ji a odhoď pryč, jde o metaforu, nikoli o příkaz).\n2. Jakou bezprostřední souvislost má tento výrok v textu a jakou má širší souvislost s ostatními biblickými tvrzeními na toto téma a s učením církve,\n3. kdo mluví, v jaké době, v jaké situaci, na jakém místě,\n4. komu byla tato slova v první řadě určena.\nRadikálně přehnaný "duchovní" výklad naopak dává možnost vysvětlit "duchovně" všechno, co je v Bibli obtížné a nepříjemné nebo nehodící se do vlastního pojetí vykladače. Mnohá slova Bible jistě vyžadují duchovní výklad, zvláště tam, kde jde o obraznou řeč (srv. Já jsem dveře...). Mnohá místa dokonce dovolují i alegorický výklad, to znamená, že se slova Bible aplikují na úplně jiný případ, podobný pouze ve vztazích (sama Bible tohoto výkladu užívá - např. apoštol Pavel používá příběh Hagar a Sáry jako obraz situace mezi církví a synagogou jeho doby). Ale střízlivě uvažující člověk bez obtíží pozná, kdy si může dovolit duchovní nebo alegorický výklad, a kdy je nutné brát slova Písma doslovně. Kdyby Bible nemínila to, co říká, pak není žádným "zjevením", které vede člověka k pravdě, ale naopak "utajením" a zakrýváním pravdy.\nDogmatický výklad zneužívá Bible k podložení nějakého předem daného učení. Bible v takovém případě neslouží jako pramen Zjevení, ale jako určitý druh dokladu pro vlastní teorii. Mnohem důležitější než Boží slova je tu ona teorie, která musí být podložena a dokázána. S tímto přístupem se setkáváme především v různých sektách. Ty mívají za tímto účelem i vlastní překlady, nebo spíše parafráze Bible, kde jsou nepohodlná místa přeložena takovým způsobem, aby odpovídala dané nauce.\nKaždý překladatel zná těžkosti, s nimiž je spojeno správné převedení slovních obratů z jedné řeči do druhé. Často je pro správné vystižení smyslu třeba opsat jediné slovo originálu mnoha jinými slovy. Proto každý překlad je zároveň výkladem. Tato obtíž se vyskytuje i v Bibli. Nemůžeme předpokládat, že všichni, kdo se zajímají o přesný biblický text, začnou kvůli tomu studovat hebrejštinu, aramejštinu a řečtinu. Tak zůstává většina čtenářů Bible odkázána na překlady. Je dobré si příležitostně různé překlady porovnat - jednak uvidíme velkou rozdílnost, jak se dá biblický text chápat, jednak tak nejsnáze přijdeme k bohatství obsahu, který text skrývá.\nDostupné české překlady: Bible kralická (1579-1593): poměrně přesný překlad, ale zastaralý jazyk, obtížně čitelný pro dnešního čtenáře\nNovější překlady: Starý zákon: J. Hejčl, J. Heger, Jeruzalémská Bible (zatím po Žalmy)\nNový zákon: J. L. Sýkora, R. Col, P. Škrabal, A. Petrů\ncelá Bible: Bogner (liturgický text - neúplný překlad), Ekumenická Bible\nPomocná studijní literatura\nVelmi cennou pomůckou pro práci s Biblí je biblická konkordance, tedy slovní rejstřík k Bibli. Jednotlivá slova, která se v Bibli vyskytují, najdeme seřazena v abecedním pořádku (jako ve slovníku) s udáním textových míst, v nichž jsou použita. Potřebuji-li vědět, kde se nachází určitý výrok, stačí hledat nějaké klíčové slovo, které se v něm vyskytuje. Navíc může pomoci k pochopení významu biblických témat a pojmů. Chci-li např. zjistit, co míní Bible pod slovem "spravedlnost", stačí najít toto slovo v konkordanci a hned mám před sebou celou řadu míst, ve kterých je použito. Srovnáním jednotlivých užití mohu získat plnější představu, co se tímto slovem v Bibli míní. U nás je dostupná pouze Biblická konkordance k textu kralické Bible (Česká biblická společnost 1993). Jako konkordance se dá využít i elektronická verze ekumenického překladu. Existují také slovníky biblických pojmů, kde jsou uvedena nejen místa výskytu daného pojmu, ale podávají i jeho výklad pomocí ostatních míst, která mají s daným pojmem nějakou logickou souvislost. Český čtenář má k dispozici především Slovník biblické teologie (Velehrad - Křesťanská akademie, Řím 1991), Encyklopedii Bible (Gemini, Bratislava 1992) a Biblický slovník (Návrat domů, Praha 1996).\nVšeobecné vzdělání je při výkladu Bible dobrou pomocí, máme-li správný vnitřní postoj a nepovyšujeme-li své znalosti na "vševědoucnost". Od jejího vzniku nás dělí 3000 let, bereme-li v úvahu její nejstarší části. Během tak dlouhé doby se může hodně změnit. S těmito změnami musíme počítat, chceme-li její výpovědi správně pochopit. Už při čtení nějakého románu napsaného v minulém století za tehdejších společenských, kulturních a historických podmínek narážíme na podobné potíže. Tím spíše při tak staré knize. Starý zákon byl napsán během 1. tisíciletí př. n. l., Nový zákon zhruba během 1. století po Kristu. Čím lépe známe dějinné pozadí této doby, zeměpis, způsob života, kulturu, tím snadnější bude náš přístup k biblickým textům. Těžiště Bible však spočívá v jejích věroučných a náboženských výpovědích. Známe-li náboženské představy a praktiky starých národů, mezi nimiž Židé žili, osvětlí se nám lépe jedinečnost a výlučnost biblické víry. Např. - vyprávění o potopě není v písemnictví starých národů ojedinělé; zcela ojedinělá je však její interpretace jako snaha o mravní obrodu lidstva.\nK tomuto lepšímu pochopení nám mohou pomoci různé komentáře k Bibli, biblické atlasy a encyklopedie, úvody do četby Písma. Musíme však najít správnou míru - člověk může mít vynikající znalosti a znát celou Bibli, a přesto zůstat vzdálen od její pravdy. Naopak je mnoho lidí bez jakéhokoliv vzdělání, kterým Bible otevřela cestu k novému životu.\nVposledku tedy vždy záleží na přístupu - jestli má Bible moc nade mnou, nebo já nad ní.\nS použitím publikace Třikrát o Bibli, Vídeň 1984, zpracovala Eva Fuchsová\nBibličtí spisovatelé užívali tří řečí: hebrejštiny, aramejštiny a řečtiny. Tyto jazyky nazýváme biblickými.\nNaše znalost hebrejštiny je fakticky odkázána na SZ, protože mimobiblické písemné památky nejsou četné. Hebrejština patří do velké rodiny semitských jazyků, a sice k tzv. kananejské formě; je to severozápadní skupina. Vyvinula se z pozdní kananejštiny.\nV biblické hebrejštině můžeme rozlišit tři období. První od Mojžíše do počátku království (asi 1500-1000 př. Kr.) - archaická forma (srov. Zpěv Debory, Sd 5). Druhé od počátku království do babylónského zajetí (r. 1000-586 př. Kr.). Je to zlatý věk hebrejštiny. Nejlepším klasikem byl Izaiáš. Třetí je doba od babylónského zajetí, kdy už je jazyk porušen častými arameismy a grécismy. Hebrejské písmo postupuje zprava doleva, tedy obráceně než naše. Čtvercové (kvadrátové) písmo, které nalézáme v biblických textech, přešlo z aramejštiny, která byla úřední řečí světové Perské říše v 5. stol. př. Kr. Předtím používala hebrejština hranaté fénické písmo, které se rozvinulo ve 13. stol. př. Kr. v Ugaritu. Jemu děkuje také hebrejština za svých 22 konzonantních liter. Toto písmo převzali Izraelité po opanování Kanaánu. Samaritáni ho užívají dodnes. Můžeme si položit otázku, jakého písma používal Mojžíš. V jeho době se užívalo v mezinárodním styku babylónského klínového písma. Je možné, že se s ním Mojžíš jako egyptský vzdělanec seznámil. Na počátku 20. stol. bylo objeveno na Sinajském poloostrově tzv. protosinajské písmo. Je to abecední písmo, kterým se psalo zleva doprava. Americký archeolog W. F. Albright se domnívá, že Mojžíš užíval tohoto písma, které bylo později v Kanaánu zatlačeno fénickým (kananejským) písmem.\nVšimněme si nyní několika základních rysů semitských jazyků, tedy i hebrejštiny. Charakteristickým prvkem hebrejštiny je základní význam slova, který je určen jeho souhláskami (konzonantami). Ten tvoří tzv. "kořen", který je zůstávajícím prvkem ve slovesech, u podstatných i přídavných jmen příbuzného významu. Proto se také hebrejská abeceda skládá pouze ze souhlásek. Samohlásky jsou druhotné a přechodné prvky. Dnešní znaménka pro samohlásky pocházejí teprve ze 7.-9. stol. po Kr. od masoretů. Gramatika má celkově odlišnou strukturu. Nemá skloňování, jak jsme zvyklí. Sloveso má mnoho komplikovaných forem. Čas zaznamenává pouze dvě rozlišující formy -- dokonavou a nedokonavou. Skladba nezná vedlejší věty. Nezná ani různá pomocná slovesa. Svět představ a myšlení je jiný než indoevropský - jejich myšlení je konkrétní. Už sama formální stránka jazyka nedává možnost k složitým spekulacím.\nAramejština je druhou biblickou řečí. Patří ke skupině západosemitských jazyků. V 8. stol. př. Kr. se rozšířila a později se stala úřední řečí v celém Předním Orientě, tj. v Arábii, Malé Asii a v Egyptě. Na konci 8. stol. znala aramejštinu jen izraelská knížata. Když stanul Sancherib (704 - 681 př. Kr.) před Jeruzalémem, prosili jeruzalémští vyjednavači z městských hradeb, aby se nemluvilo hebrejsky, nýbrž aramejsky, dvorním jazykem Novoasyřanů. Tato žádost, navenek vyhlížející jako akt zdvořilosti, měla ve skutečnosti ten účel, aby obyvatelstvo, které aramejštinu neznalo, nebylo informováno o vážnosti situace (2Král 18, 26). Po zajetí se situace značně změnila, znalost aramejštiny se stále rozšiřovala. Po několik století byla Palestina dvojjazyčnou zemí. Počet navrátivších se Židů byl menší než počet dosavadních kolonistů, a tak začíná aramejština převládat; v době Makabejců se prosazuje v plné míře. Hebrejština zůstává liturgickou řečí a jazykem učenců. Aramejština, její galilejský dialekt, byla mateřštinou Ježíše Krista. V Bibli jsou aramejsky napsány některé pasáže. Nejprve se objevují jednotlivá slova: Gn 31, 47; dále celé úseky Dan 2, 4-7, 28; Ezd 4, 8-6, 18; 7,12-27. Mnozí badatelé zastávají názor, že knihy Tobiáš a Judit byly původně napsány aramejsky (kvůli četným arameismům). Aramejština byla vyvinutější a elastičtější než hebrejština. Také NZ předává mnohá aramejská slova a jména: např. Kefa, Safira, Hakeldama, Bethesda, Golgotha, Gabatha, abba, raboni, mamona; nebo i krátké věty přímé řeči Ježíše Krista: Effatha; Talitha kum; Eloi, Eloi, lema sabachtani.\nŘečtina je třetím biblickým jazykem. Řecky byly napsány knihy: Moudrosti, 2. Makabejská a kanonický text NZ (přičemž se předpokládá, že mnoho částí evangelií i jiných novozákonních spisů bylo původně napsáno v hebrejštině či aramejštině). Poměrně dlouho považovali teologové řečtinu Bible za zvláštní posvátnou formu jazyka a kritičtí filologové ji pokládali za židovsko- řecký dialekt. Tato extrémní mínění neměla po ruce k srovnání žádné mimobiblické texty. Objevy papyrů v 19. a 20. stol. nám pomohly objasnit celý problém. Biblická řečtina je druhem helénistické řečtiny, kterou užíval celý Východ. Je to tzv. "koiné dialektos", společný jazyk národů východního Středomoří v době od Alexandra Velikého až do 5. stol. Také řečtina užívá abecedy, která pochází z fénického písma. Koiné je zjednodušená klasická řečtina.\nDominik Duka, Úvod do Písma sv. Starého zákona, Praha 1992. Upraveno a kráceno.\nJak se vyznat ve Starém zákoně?\nJak známo, Bible není jedinou knihou, ale spíše knihovnou spisů v několika jazycích vzniklých v průběhu tisíciletí za přispění různých autorů. Řada křesťanů má s první, větší částí tohoto souboru nemalé potíže. Pokusíme se nyní těm z čtenářů, kteří hledají klíč ke Starému zákonu, poskytnout několik rad jako pomoc v jejich úsilí.\nPrvním krokem ke správnému chápání biblického čtení je uvědomit si, o jaký literární druh se jedná a jak ho chápali bibličtí autoři. Je třeba rozlišit historii (a mít na paměti, že současné chápání dějepisu a času vůbec se poněkud odlišuje od myšlení starověkého Orientu), básně, podobenství, poučení a proroctví. V některých případech je to jasné, např. u knih Královských nebo u Žalmů. U knih jako je Ester, Daniel, Jonáš nebo Job už mohou nastat problémy. Podrobnosti lze nalézt v úvodech do jednotlivých starozákonních knih (příklady takových dostupných úvodů a komentářů uvádíme v závěru). Existuje jich celá řada a je tedy zbytečné nyní opakovat to, co bylo napsáno na mnoha jiných místech podrobněji a lépe. Otázka položená v titulu však trvá. Kde začít, čeho se zachytit?\nPro většinu čtenářů bude nejsnazší cestou nechat se vést dějinami spásy Starého zákona. Konkrétní dějiny představují dobrý základ pro následnou četbu a pochopení prorockých spisů. Ty velmi často mají konkrétní dějinné pozadí. Knihy mudroslovné lze číst samostatně. Než se podíváme na takový postup četby podrobněji, bude dobré si poněkud zproblematizovat vžité členění SZ na knihy historické, prorocké a poučné. Toto schéma je totiž silně zjednodušující a mnohdy může spíše zmýlit. Můžeme si všimnout, že židovské členění hebrejské Bible je odlišné: Zákon (pět knih Mojžíšových), Proroci a Spisy. Přitom se mezi proroky počítají i knihy, kterým říkáme historické (např. Jozue, Soudců, Samuelovy apod.). Naopak mezi spisy najdeme i Daniela, knihy Kronik, Ezdráše a Nehemiáše nebo Ester. Otázka literárních druhů se tedy zdá být vysoce aktuální.\nDomnívám se, že pro čtenáře, který se chce hlouběji seznámit se Starým zákonem, je vhodné držet se dějinné osnovy. Ta však nezačíná první kapitolou Genesis. Začátek Bible tvoří totiž tzv. pradějiny. Předpona pra- zde poukazuje na výrazně odlišné pojetí času a skutečnosti, než jsme zvyklí. Gn 1-11 tedy představuje specifický literární druh. Přiblížit se správnému pochopení těchto kapitol není snadné a čtenáři lze jen doporučit, aby si nedělal unáhlené závěry. Protože zde není naším úkolem podávat výklad Starého zákona, odkazujeme na podrobnější komentáře.\nNaše cesta starozákonními dějinami začíná někde u Abraháma a pokračuje k Mojžíšovi, o němž vyprávějí další čtyři knihy, Exodus, Levitikus, Numeri, Deuteronomium. Pokud budou čtenáře odrazovat dlouhé, komplikované a nesrozumitelné výčty příkazů, zákazů a obřadů, může je prozatím přeskočit a držet se pouze dějinného vypravování. K obtížnějším pasážím se lze vrátit později, až jim snad bude čtenář lépe rozumět.\nOd Jozua ke království\nNa Mojžíšovy knihy bezprostředně navazují knihy Jozue a Soudců a knihy Samuelovy. Zde se již setkáváme s královstvím (prvním králem byl Saul), které dosáhlo vrcholu za druhého a třetího krále, tj. Davida a Šalomouna. Šalomounem začínají knihy Královské. Po smrti tohoto velkého panovníka došlo ke sporu o následnictví a k rozdělení říše na jižní - Judsko - a severní část - Izraelské království (Samařsko). Zde doporučujeme nahlédnout do mapy, kterou lze najít např. v ekumenickém překladu Bible. V tomto okamžiku končí jednoduchá a přímočará cesta dějinného vypravování a naše seznamování se s knihami Starého zákona se poněkud zkomplikuje. Na scénu totiž vstupují proroci.\nJsme neustále v kontextu knih Královských. Jeruzalém připadl Judsku a Samaří bylo nuceno založit vlastní středisko kultu. Poutě do hlavního města jižního "konkurenta" by totiž byly politicky neúnosné. Proto vznikly svatyně v Bételu a Danu, proti kterým ostře vystoupil prorok Amos. Druhým prorokem severu je Ozeáš - proroctví o nevěrnosti Izraele a o Božím slitování. Víc píšících proroků severní království nemělo. Severní proroci Eliáš a jeho žák Eliseus (Elíša) bezpochyby patří k největším postavám starozákonních proroků, ale veškeré zprávy o nich nalezneme v knihách Královských; sami nejsou autory žádné biblické knihy. Hříchy severního Izraele byly potrestány v r. 722 př. Kr., kdy země podlehla asyrskému obléhání. Obyvatelstvo bylo z velké části deportováno a oblast nově osídlena přistěhovalci. Židé (Judejci, tj. obyvatelé Judska) proto Samaritány nepovažovali za čisté a pravověrné. Jsou-li nám známy tyto skutečnosti, mnohem lépe rozumíme např. Ježíšovu dialogu se samařskou ženou (Jan 4) nebo ostnu skrytému v podobenství o milosrdném Samaritánu (Lk 10).\nOsudy jižního království byly poněkud pestřejší. Do historie popisované knihami Královskými a Letopisů (Paralipomenon) je třeba začlenit mnohem více proroků než v Samaří. Nejznámějším je bezpochyby "evangelista Starého zákona" Izaiáš. Tato kniha se skládá ze tří částí pocházejících z různé doby. Jen první z nich je zřejmě dílem samotného Izaiáše, další dvě jsou zřejmě rozvíjením Izaiášova proroctví jeho žáky či následovníky. Nyní tedy máme ve SZ tzv. Protoizaiáše (Iz 1-39), který mj. obsahuje i nejznámější mesiánské proroctví citované v Mt 1, 23. Izaiášovým současníkem je Micheáš. Podobně jako Izaiáš a "severní kolega" Ozeáš varuje před nevěrností Bohu a Zákonu. Pátá kapitola jeho proroctví mluví o Mesiáši. Před modloslužbou a Božím trestem varuje také Sofoniáš. Nahumova kniha o pádu Ninive je slovem proti bezbožníkům, které Hospodin zničí. O Božím trestu proti svévolníkům prorokuje rovněž Abakuk. Závěr této epochy představuje Jeremiášovo proroctví otevírající nové obzory v osobním vztahu k Bohu. Kniha je do značné míry vyprávěním událostí z prorokova života. Jeremiáš upozorňuje na zcestnou snahu emancipovat se od Boha. Judští králové spoléhající často více na diplomacii však dávali přednost lichotícím lžiprorokům. Jeremiáše postihl úděl trpícího spravedlivého. Byl odmítán a pronásledován. Jeho varování však nebyla planá. Babylonský král Nabuchodonosor dobyl roku 587 př. Kr. Jeruzalém a velká část obyvatel byla deportována. O této kruté dějinné zkušenosti se můžeme dočíst v knize Žalozpěvů (Pláč) a v proroctví Jeremiášova žáka Barucha. Léta exilu se odrazila v díle Deuteroizaiáše (Iz 40-55) a Ezechiela. Deuteroizaiáš mluví o služebníku Hospodinově, který obnoví Izrael. Postava tohoto trpícího služebníka je chápána mesiánsky a tyto úseky Iz se odráží i v křesťanské liturgii. Ezechiel významně přispěl k novému probuzení těžce zasaženého národa. Jeho známá vize suchých kostí je v tomto historickém kontextu mnohem lépe srozumitelná. Po vítězství perského krále Kýra nad Babylonií dostávají Židé možnost návratu do vlasti. O znovuvybudování chrámu, obnovení kultu a výstavbě Jeruzaléma pojednávají knihy Ezdráš a Nehemiáš. Z proroků do této doby patří Ageus vyzývající k obnově chrámu, Malachiáš kritizující ledabyle prováděný kult a eschatologické proroctví Zachariášovo o obnově Jeruzaléma. Spadá sem zřejmě i Tritoizaiáš (Iz 56-66), Joel a Abdiáš. Jejich knihy však nelze přesně zařadit do určitého dějinného kontextu. Pro úplnost dodejme několik slov o knize Jonáš. Jedná se o líčení plné děje, ale nikoli o historii. Je to spíše podobenství na způsob Ježíšova vyprávění o milosrdném Samaritánu nebo marnotratném synu, kteří také nebyli historickými postavami.\nBěh starozákonních dějin se uzavírá knihami Makabejskými. Od 4. stol. př. Kr. se v Judsku střídaly okupační mocnosti. Makabejské knihy zachycují krátký úsek 2. stol. př. Kr. Knihy na sebe nenavazují, jak by se snad mohlo zdát, ale paralelně vyprávějí o stejných událostech. Centrálním tématem je náboženská válka proti syrské nadvládě. Antioch IV. Epifan nechal zasvětit jeruzalémský chrám Diovi. Povstáním získávají Židé svobodu a chrám obnovují. Tuto událost dodnes připomíná židovský svátek Chanuka. V této době bylo také sepsáno nebo zkompletováno proroctví Danielovo. Tato kniha není jednolitá, obsahuje více samostatných částí. Vedle apokalypsy zde nalezneme i řadu zdánlivě historických příběhů zasazených do časů babylonského krále Nabuchodonosora. Židovský národ - jednotný proti nepříteli - však zanedlouho oslabily vnitřní boje o moc a země upadá znovu do cizího područí, tentokrát pod nadvládu Říma. Do této politické situace přichází s Ježíšovým narozením Nový zákon.\nTolik tedy o biblických starozákonních dějinách. Všechny knihy SZ však do dějinného rámce zařadit nelze. Poměrně rozsáhlou skupinu takových knih si rozdělme na dvě podskupiny. První z nich zdánlivě líčí historii, druhá je zřetelně nedějinná a obsahuje spíše moudré výroky a poučení. Do první skupiny zařadíme knihy Ester, Rút, Judit, Tobiáš, Job a historizující části Daniela. Podobně jako u zmíněného Jonáše se zde jedná spíše o podobenství, která si kladou za cíl poučit vyprávěním příběhu. Knihy Žalmů, Přísloví, Sírachovec, Moudrosti, Velepíseň a Kazatel jsou časově nezávislé sbírky písní a moudrých výroků. Pro křesťana skýtají nesmírné bohatství podnětů pro modlitbu a duchovní život.\nTolik tedy malý pokus pomoci čtenáři v pronikání do knih Starého zákona. Starý zákon je sbírkou velmi rozsáhlou a vnitřně bohatou. Čtenář by se proto neměl znepokojovat tím, že při prvním čtení řadu jmen, událostí a prohlášení prostě nezvládne. Je třeba varovat před přílišným soustředěním se na drobné detaily. Po základním seznámení a "ohledání terénu" Starého zákona se k těmto knihám budeme jistě stále vracet a i naše znalosti a vhled se budou neustále prohlubovat. Bible není knihou na jedno přečtení, ale na celý život.\n1. Stručné úvody: Český ekumenický překlad Bible, Jeruzalémská Bible (zatím po knihu Žalmů), Krystal, Praha, D. Duka: Úvod do Písma sv. SZ, Praha 1992, M. Chiolerio: Blaze tomu, kdo slyší tato slova, Paulínky, Praha 1997\n2. Podrobnější komentáře: 5-dílné vydání komentářů k ekumenickému překladu (Kalich, Evangelické a Karmelitánské nakladatelství)\n3. Ostatní: J. Hrbata: Klíč ke Starému zákonu, Cesta, Brno 1993\nTermínem apokryfy nazýváme ty knihy, které usilují, aby byly považovány za inspirované, za součást kánonu svatých knih. Některé knihy byly po určitou dobu považovány za inspirované a některé církve je doposud užívají (orientální monofyzitické církve). Jiné jsou dílem gnostických a podobných sekt. Máme apokryfy SZ a NZ. Mnohé apokryfy se nám zachovaly v celku, jiné pouze ve zlomcích, o některých víme jen ze zmínek v jiné literatuře. Vznik starozákonních apokryfů je pevně svázán s historickou a duchovní situací židovstva. Od babylónského zajetí očekávali Židé zázračné, eschatologické osvobození, které bylo předvídáno proroky. Pronásledování v makabejském období vytvořilo prostor pro vznik mnohých apokryfů s mesiánsko-eschatologickou tematikou. Jiné apokryfy sledovaly upevnění náboženského života a tradic. Částečně jiné hledisko sledují apokryfy vznikající v Palestině a jiné v diaspoře. Mluvíme tedy o palestinských a židovsko-helénistických apokryfech. Úřední seznam apokryfů však neexistuje.\nHenoch etiopský (1 Hen)\nKniha jubilejí (Jub)\nTestament 12 patriarchů (Test XII Patr)\nŽalmy Šalamounovy (Ps Sal)\nNanebevzetí Mojžíšovo (Assumpt. Mo)\nSyrská apokalypsa Baruchova (2 Bar)\nŽidovské knihy Sybiliny\nHenoch slovanský (2 Hen)\nBaruch řecký (3 Bar)\nNejčastějším literárním druhem je apokalypsa. Její základní charakteristikou je dramatizace konfliktu dvou sil, Boha a Satana, barvité líčení pekla, ráje, nebe, bohatá symbolika. Starozákonní apokryfy často lidovou formou podávají svědectví, jak krystalizovalo mesiánské očekávání v židovstvu na přelomu staré a nové smlouvy. Mnohé obraty, které nacházíme v Novém zákoně, byly Ježíšovým současníkům známé a srozumitelné, jak apokryfy ukazují. Tak např. Henoch etiopský, který pochází z přelomu 2. a 1. stol. př. Kr., nazývá Mesiáše Synem člověka, Vyvoleným. Mesiáš vítězí v bitvě o Jeruzalém v alegorickém zápase v podobě bílého býka. Po vítězství se proměňuje v bílého beránka a stává se pánem ovcí, které vede na pastvu.\nKdo je autorem Pentateuchu?\nAutorství první pěti knih Starého zákona je tradičně připisováno Mojžíšovi. Ale nejstarší tradice nikdy výslovně netvrdila, že by Mojžíš byl redaktorem celého Pentateuchu. Moderní biblická věda se přiklání k "teorii čtyř pramenů". Moderní studium Pěti knih Mojžíšových (Pentateuchu, Tóry) skutečně odhalilo takové rozdíly ve stylu, zmatky ve vyprávění a opakování, že to brání tomu, aby se v nich dalo spatřovat dílo, jež celé vzešlo z ruky jediného autora. Když Pentateuch sám velice zřídka říká: "Mojžíš napsal", vztahuje tento výrok pouze na některou jednotlivou pasáž.\nPo dlouhém tápání se koncem 19. století prosadila teorie, podle níž je Pentateuch kompilací čtyř dokumentů, které se liší stářím i prostředím vzniku, ale všechny povstaly mnohem později než v době Mojžíšově. Měla to být nejprve dvě vyprávěcí díla: Jahvista (J), jenž užívá již od líčení stvoření jména Jahve, pod nímž se Bůh zjevil Mojžíšovi, a Elohista (E), jenž označuje Boha obecným jménem Elohim; Jahvista byl údajně písemně zachycen v Judském království, Elohista o něco málo později v Izraelském; po vyvrácení Severního království byly prý oba tyto dokumenty sloučeny v jediný (JE); po Joziášovi k němu mělo být připojeno Deuteronomium (JED); po vyhnanství měl být s touto kompilací spojen Kněžský kodex (P), jenž obsahoval především zákony a také několik vyprávění; posloužil jí přitom jako kostra a rámec (JEDP). Tato klasická teorie dokumentů byla často uváděna v pochybnost; někteří badatelé ji dodnes odmítají jako celek, jiní ji přijímají pouze v omezené míře, a neexistují ani dva takoví autoři, kteří by se dokonale shodli na přesném rozdělení textů mezi jednotlivé "dokumenty". Každý z nich, dokonce i ten nejmladší (P), obsahuje velice starobylé prvky. Řada zákonů nebo ustanovení Pentateuchu měla mimobiblické paralely mnohem staršího data, než je předpokládaný vznik čtyř dokumentů. Mnohá vyprávění předpokládají jiné a starší prostředí, než bylo to, v němž byly ony dokumenty údajně zredigovány. Různé tradiční prvky se uchovávaly ve svatyních nebo si je předávali lidoví vypravěči. Byly sestavovány do cyklů, potom docházelo k jejich písemnému zaznamenávání. Tyto záznamy byly dále revidovány, doplňovány, nakonec byly navzájem kombinovány, až vytvořily Pentateuch, který dnes máme k dispozici. Psané čtyři "prameny" Pentateuchu představují pouze jeden z bodů dlouhého vývoje, významný, ale nikoliv první, ani poslední.\nMnohost těchto proudů tradice prokazují opakování, rozpory, jež čtenáře zarážejí od prvních stránek Geneze: dvojí vyprávění o stvoření (1-2, 4(a) a 2, 4(b) - 3, 24), dvě genealogie Kaina - Kenana (4, 17n a 5, 12-17), dvě kombinovaná vyprávění o potopě (kap. 6 - 8). V dějinách patriarchů se dvakrát prezentuje uzavření smlouvy s Abrahámem (kap. 15 a 17), je tu dvojí zapuzení Hagar (kap. 16 a 21), trojí vyprávění o nepříjemnostech, jež měla žena jednoho z patriarchů v cizí zemi (12, 10-20; kap. 20; 26, 1-11), dvojí kombinovaná historie Josefa a jeho bratrů v posledních kapitolách Geneze. Dále jsou tu dvě vyprávění o Mojžíšově povolání (Ex 3, 1 - 4, 17 a 6, 2 - 7, 7), dva zázraky s vodou v Meribě (Ex 17, 1-7 a Nm 20, 1-13), dva texty Desatera (Ex 20, 1-7 a Dt 5, 6-21), čtyři liturgické kalendáře (Ex 23, 14-19; 34, 18-23; Lv 23; Dt 16, 1-16). Dalo by se uvést mnoho dalších příkladů. Texty se dají sdružovat podle příbuznosti jazyka, stylu, pojmů do zmíněných čtyř proudů tradice. Jahvistická tradice (nazývaná takto, protože užívá Božího jména Jahve od vyprávění o stvoření) má živý a barvitý sloh; obraznou formou a se skutečným vypravěčským nadáním podává hlubokou odpověď na závažné otázky, jež vyvstávají před každým člověkem, a pod lidskými výrazy, jichž užívá, když hovoří o Bohu, se skrývá velmi hluboký smysl pro Boží věci. Jako prolog k dějinám praotců Izraele uvádí povšechný přehled dějin lidstva od stvoření prvního lidského páru. Tato tradice je judského původu a byla patrně v podstatných rysech zaznamenána za Šalomounovy vlády. Elohistická tradice (která je nejnápadněji charakterizována tím, že k označení Boha užívá obecného názvu Elohim) se odlišuje od jahvistické tradice střízlivějším a také méně výrazným slohem, náročnější morálkou, snahou o respektování odstupu, jenž dělí člověka od Boha. Tato tradice začíná teprve Abrahámem, vyprávění o původu světa a člověka v této tradici chybí. Je pravděpodobně mladší než tradice jahvistická a spojuje se obvykle se severními kmeny. Někteří autoři nepřipouštějí existenci nezávislé elohistické tradice a soudí, že jde o doplňky přičleněné k Jahvistovu dílu nebo o revizi tohoto díla. Teorii o původně nezávislé tradici a redakci podporuje však zvláštnost stylu a doktríny, rozdílnost prostředí vzniku a rovněž neshody s jahvistickou tradicí od Abrahámovy historie až po vyprávění o Mojžíšově smrti. Zde je třeba mít na zřeteli jednu důležitou skutečnost. Navzdory rysům, které je rozlišují, vyprávějí jahvistické a elohistické líčení v podstatě touž historii: tyto dvě tradice tedy mají společný původ.\nSeverní a jižní seskupení sdílela tytéž vzpomínky lidu na jeho dějiny, na sled tří patriarchů, Abraháma, Izáka a Jakuba, na odchod z Egypta spojený se zjevením na Sinaji, na uzavření smlouvy na Sinaji ve spojitosti s usídlením v Zajordání, poslední etapou před dobytím Zaslíbené země. Tato společná tradice se utvářela v ústní a možná již i v písemné formě od období soudců, to je od chvíle, kdy Izrael začal existovat jako národ.\nJahvistická i elohistická tradice obsahují jen velmi málo zákonodárných textů; nejzávažnějším je Kodex smlouvy. Naproti tomu tvoří zákony hlavní složku kněžské tradice, jež věnuje speciální pozornost organizaci svatyně, obětem a svátkům, osobě Áróna a jeho potomků a jejich funkcím. Obsahuje také vyprávěcí partie, které jsou rozvíjeny zvláště tehdy, mají-li vyjádřit legalistický či liturgický duch. Má zálibu v počtech a rodokmenech, dá se snadno rozpoznat podle svého zvláštního slovníku a svého obvykle abstraktního a mnohomluvného stylu. Je to tradice kněží jeruzalémského chrámu; uchovala různé starobylé prvky, ale ustavila se teprve během exilu a prosadila se až po návratu z vyhnanství; dá se v ní rozeznat několik vrstev redakce. Je ostatně nesnadné rozhodnout, zda tato kněžská tradice vůbec někdy existovala jako samostatné literární dílo, anebo zda - což je pravděpodobnější - jde o redakční zásahy představitelů této tradice, kteří dali Pentateuchu jeho definitivní podobu.\nV Genezi se dá nit těchto tří tradic, jahvistické, elohistické a kněžské, dosti snadno sledovat. Po Genezi se dá bez potíží vydělit kněžský proud, zvláště na konci Exodu, v celém Levitiku a ve velkých úsecích knihy Numeri, méně snadné je však rozdělit, co zbývá, mezi jahvistický a elohistický proud. Po Numeri tyto tři proudy mizí a na jejich místo přichází jednotná deuteronomní tradice. Charakterizuje ji velmi zvláštní, bohatý a řečnický styl, v němž se často vracejí stejné formulace a neustále utvrzovaná doktrína: mezi všemi národy vyvolil Bůh z čirého zalíbení Izraele jako svůj lid, ale toto vyvolení a úmluva mají jako podmínku věrnost Izraele vůči zákonu jeho Boha a vůči legitimnímu kultu, jímž ho musí uctívat v jediné svatyni. Deuteronomium je výsledným bodem tradice, která je příbuzná s elohistickým proudem a s prorockým hnutím a jejíž hlas se dá rozeznat již v relativně starobylých textech. Jádro Deuteronomia patrně představuje severní zvyklosti, které přinesli do Judy levité po pádu Samaří. Tento zákon, možná už zarámovaný nějakou Mojžíšovou řečí, byl uložen v jeruzalémském chrámě. Tam byl za Joziáše znovu nalezen a jeho vyhlášení posloužilo náboženské reformě. Jeho nová recenze vznikla na počátku exilu.\nJe však nesnadné stanovit přesně data sloučení a revidování jednotlivých tradic. Jahvistická a elohistická tradice byly zkombinovány v Judovi koncem královské doby, snad za Ezechiášovy vlády, kdy byla, jak víme z Př 25, 1, uspořádána různá starobylá díla. Před koncem vyhnanství bylo mezi zakončení Numeri a vyprávění o ustanovení Jozua a o Mojžíšově smrti, Dt 31 a 34, vsunuto Deuteronomium, pokládané za zákon, který Mojžíš vydal v Moábu. Je možné, že k přičlenění kněžské tradice nebo k zásahům prvních kněžských redaktorů došlo o něco později. V každém případě se zdá, že "Mojžíšův zákon", který přinesl z Babylónu Ezdráš, už představuje Pentateuch blízký jeho konečné formě.\nVztahy mezi Pentateuchem a biblickými knihami, jež následují po něm, se staly předmětem protichůdných hypotéz. Již po dlouhou dobu mluví někteří autoři o takzvaném "Hexateuchu", díle o šesti knihách, jež údajně obsahovalo také Jozua a začátek Soudců. Nacházejí tam totiž pokračování tří pramenů Pentateuchu: J, E a P, a upozorňují, že téma zaslíbení, které se tak často navrací ve vyprávěních Pentateuchu, vyžaduje, aby tato vyprávění vylíčila také jeho uskutečnění, jímž je dobytí Zaslíbené země. Kniha Jozuova prý poté byla od tohoto celku oddělena a stala se první z historických knih. Novější autoři hovoří naopak o takzvaném "Tetrateuchu", díle o čtyřech knihách, jež prý neobsahovalo Deuteronomium. Deuteronomium podle nich původně sloužilo jako úvod k velkým deuteronomním dějinám, jež se táhnou až ke konci Knih králů. Deuteronomium pak od nich bylo údajně odděleno, když redaktoři Bible chtěli soustředit v jediném celku, našem Pentateuchu, všechno, co se týkalo Mojžíšovy osobnosti a jeho díla.\nVznik Pentateuchu ani redakce jeho definitivní podoby se tedy určitě nedá přiřknout Mojžíšovi. Probíhal nejméně po šest století a obrážejí se v něm proměny národního a náboženského života Izraele. Výsledek se nicméně nakonec jeví jako jednota opřená o náboženský základ: víru v Boha Jahve. A počátky jahvismu ovládá ovšem Mojžíšova osobnost. On zasvětil lid do náboženství, on byl jeho prvním zákonodárcem. Vzpomínka na události, jež se odehrály pod jeho vedením, se stala národní epopejí. Mojžíšovo náboženství navždy poznamenalo víru i náboženskou praxi lidu; Mojžíšův zákon zůstal její normou. Přizpůsobení, jež si vyžadovaly proměny časů, se děla v jeho duchu a opírala se o jeho autoritu. Málo záleží na tom, že mu nemůžeme s jistotou přiřknout redakci žádného z textů Pentateuchu, je přesto jeho ústřední osobou a židovská tradice měla dobrý důvod k tomu, že nazvala Pentateuch knihou Mojžíšova zákona.\nz úvodu k Pentateuchu, Jeruzalémská Bible, Krystal OP, Praha 1995, upraveno a kráceno\nV roce Boha Otce bychom si měli častěji než jindy klást otázku: jaký je vlastně Bůh? Musíme popravdě odpovědět, že nevíme a nikdy vědět nebudeme. Ale je to důvod k tomu, abychom zcela rezignovali a nesnažili se ani o takové poznání, které je nyní - v tomto čase a prostoru - v našich možnostech? Vždyť nemůžeme milovat to, co neznáme. Když tedy budeme mít neustále na paměti, že každá věta, každé slovo o Bohu je jen velmi nedokonalým pokusem zachytit nevýslovné Bytí, pak nás nemohou abstraktní úvahy zavést na zcestí. Naopak, stanou se pro nás branou chvály a velebení. Nejprve se tedy podívejme na Boží nesloženost (jednoduchost) jako možný základ našeho poznání toho, jaký je Bůh.\nJeden autor dnes již velmi starého katechismu, když hovoří o tom, jaký je Bůh, začíná příběhem, který se snad přihodil v dávných dobách antických králů kdesi ve Středomoří. Některý z oněch dávných králů si jednoho dne zavolal nejvěhlasnějšího mudrce své říše a postavil ho před otázku: "Přál bych si vědět, jaký je Bůh. Kolik času potřebuješ k tomu, abys mi dal uspokojující odpověď?" Stařec se zamyslel a po chvíli odvětil: "Myslím, že postačí dva dny," a odebral se domů. Na stanovenou schůzku se však v příslušnou dobu místo něj dostavil jeden z jeho žáků: "Mistr vzkazuje, že potřebuje ještě čtyři dny." Král souhlasil. Po zmíněných čtyřech dnech mudrc zase nepřišel a jiný z jeho učedníků prosil krále o nových osm dní trpělivosti, s čímž jeho veličenstvo souhlasilo. Po osmi dnech se scéna opakovala, jenomže tentokrát už učitel moudrosti prosil o šestnáct dnů. Tu se král zdvihl z trůnu a odebral se do domu milovníka moudrosti, aby se ho zeptal, proč žádá pokaždé dvojnásobné prodloužení lhůty. Mudrc, vytržený z nejhlubšího zamyšlení, mu odpověděl: "Můj pane, čím více se zaobírám tímto tajemstvím, tím nepatrnější a neschopnější si připadám. Čím více poznávám, jaký je Bůh, tím více si také uvědomuji, kolik toho o něm nevím a asi nikdy vědět nebudu." Král sklonil hlavu a po chvíli řekl: "Jsi opravdu moudrý. Dal jsi totiž tu nejsprávnější možnou odpověď na moji pošetilou otázku. Bůh je a vždy zůstane pro nás smrtelníky neprobadatelným tajemstvím."\nVýznam rozumového poznávání Boha\nBůh je pro člověka opravdu nepochopitelný. Vždyť jak chceme pochopit Tvůrce, když stěží pronikáme svým rozumem jeho dílo? Jak pomocí stvořených slov popsat Toho, který je nestvořený? Jedna věc je jistá: Pro tvora - a to i ve stavu slávy - zůstane Bůh věčným a úchvatným tajemstvím. Toto tajemství si však zároveň představuje. A nejedná se pouze o zvědavost, protože obraz, který si člověk dělá o Bohu, je pro něj také cílovým ideálem. Vždyť každý člověk má v koutku srdce zaseté semínko touhy po tom, aby byl jako Bůh, aby se svému Bohu co nejvíce podobal. Pojednání o vlastnostech Božích je tedy velmi důležité i pro náš každodenní duchovní život.\nDále bychom si měli uvědomit, že v pojednání o vlastnostech Božích jsou jako v semínku skryty větve stromu celé teologie. Například problém vztahu mezi Boží spravedlností a Božím milosrdenstvím se promítne do nauky o spáse, o naplnění (tedy eschatologii), ale také do morálky. Otázka poměru Boha k hmotnému světu a k dějinám (k prostoru a času) se ukáže být velmi důležitá, když budeme hovořit o tajemství vtělení. Podobných příkladů se dá najít celá řada. Teologie totiž v posledním důsledku hledá především pravou tvář Pána, a vše, co Bůh v dějinách činí, zase o něm vypovídá.\nHovořit o Bohu tedy není vůbec jednoduché. Hovořit o Božích vlastnostech je složité i z toho důvodu, že se vlastně jedná o jakousi celou teologii v kostce. Jak tedy začít? Ti, kdo se zmíněným tajemstvím již zabývali, asi budou čekat, že vyjdeme z tvrzení o Bohu jako nutném, dokonalém a plném bytí. To je jistě možné a správné, jenomže kdo z lidí ví, co je to bytí? Kdo si umí bytí představit? Není vyvozování jednotlivých vlastností Božích z tvrzení, že Hospodin je samo zosobněné bytí, jakoby sestupem z vrcholu hory k jejímu úpatí? My bychom však měli spíše vystupovat od úpatí k vrcholu, tedy vyjít od něčeho, co známe, co si umíme představit, a pak vystupovat k Nejvyššímu.\n"On jediný je nesmrtelný"\nPokusíme se vyjít z toho, co říká Bůh sám o sobě prostřednictvím inspirovaných autorů. V Bibli najdeme tvrzení, že "On jediný je nesmrtelný" (1 Tim 6, 16). To ale znamená, že všechno ostatní je nějakým způsobem smrtelné. Naskýtá se však otázka: Jsou tedy smrtelní i andělé? Jestliže nesmrtelný je pouze Bůh, pak nezbývá než říci, že i anděl může přestat existovat. Vše stvořené může být, ale také být nemusí. Ten, kdo nemusí být, může nebýt, a proto je určitým způsobem smrtelný. Na druhou stranu ale platí, že možnost nebýt se nemusí - pokud to tak Bůh chce - nikdy naplnit. Když Bůh chce, aby někdo trval ustavičně, pak jej také udržuje v bytí, a takový tvor nemusí zemřít, jeho stvořená existence nemusí skončit. Dobře, radikální nepodobnost mezi tvorem a Bohem zřejmě spočívá v protikladu mezi nesmrtelností a smrtelností.\nNyní si položme otázku: V čem spočívá smrtelnost tvora? Odpověď je jediná: Smrt je rozdělení duše a těla, formy a látky. Co je smrtelné, konečné, musí být tedy rozložitelné, a proto je to také vždy nějakým způsobem složené. Bůh je naproti tomu jediný opravdu nerozložitelný - nesmrtelný, tedy nesložený, jinak řečeno naprosto jednoduchý.\nŽivot tvorů - podíl na Boží jednoduchosti\nPísmo ale také říká, že Bůh si nelibuje ve smrti a že stvořil vše proto, aby to bylo (srov. Mdr 1, 13-14). Bůh tedy má v oblibě bytí tvorů a dává jim život. Zdá se tedy, že existence stvořených věcí a u živých tvorů jejich život není nic jiného, než určitý způsob analogického podílu na Boží nesloženosti, která se ve složeném jsoucnu projevuje harmonickým sladěním různých skladebných prvků. Jednotící princip v živém tvoru se někdy nazývá duše nebo duch (srov. Gn 2, 7; Žl 104, 30; 146, 4). Dar života a každé individuální existence je tedy tajuplným podílem na Boží jednoduchosti - duchovosti. Toho se nám v plnosti dostane ve slávě po vzkříšení těla, kdy budeme dokonale proniknuti Božím Duchem, kdy budeme přes svoji zásadní složenost dokonale vnitřně harmonizováni či analogicky sjednoceni k podobě naprosto nesloženého, jednoduchého a tedy nesmrtelného Boha (srov. např. 1 Kor 15, 45). Cesta k tomuto "zbožštění" musí být taková, aby se člověk naučil pravé hodnotě bytí. Ta hodnota je nesmírná, proto i škola je dlouhá a školné, které platíme, je vysoké. Jen ten, kdo si uvědomuje hodnotu bytí, může se z něho také spolu s Hospodinem nekonečně radovat.\nMůžeme tedy říci, že dokonalá Boží jednoduchost je jakožto základní princip života totožná s Boží čirou duchovostí a s plností bytí a života, a život je přece pozitivní vyjádření toho, co říkáme, když tvrdíme, že jedině Bůh je nesmrtelný. "Vnější" nesloženost Boží - Bůh není součástí většího celku Boží nesloženost musí být radikální, stejně jako radikální je jeho nesmrtelnost. Proto není zmíněná nesloženost pouze "vnitřní", ale i "vnější". On není součástí nějakého většího nebo vyššího celku, takže Bůh a stvořený svět nejsou dohromady víc než Bůh bez světa. Jak to vysvětlit? Zdá se, že vztah mezi Bohem a stvořeným světem spočívá v tom, že svět má podíl na věčném a originálním vztahu uvnitř Trojice, tedy na vztahu mezi Otcem a Synem, z jejichž jednoty vychází Duch svatý. To plně odpovídá obecnému údaji Písma, že ve vtěleném Slovu, a přesně řečeno v oslaveném Ježíši, se setkáváme s eschatologickým stádiem světa. Svět v Kristu dosahuje svého naplnění, maximální možné míry účasti na vnitrobožském vztahu Otec - Syn. Jestliže plnost tohoto vztahu existuje v jediném Bohu věčně, participace stvořeného světa na tomto vnitrobožském vztahu Hospodinu nic nepřidává, nijak jej nedeterminuje, zatímco svět je Bohem zásadně determinován.\nKdyby však Bůh nebyl Trojicí, stvoření by mu přidávalo vztahovost jakoby zvenku. Z toho plyne, že pouze trinitární Bůh "může" stvořit svět a zůstat přitom zároveň na světě naprosto nezávislý, zůstat opravdu Bohem, nebýt součástí vyššího celku, být i "navenek" nesložený. Tak je Bůh dokonale transcendentní vůči světu a zároveň díky podmíněnosti světa originálním vnitrobožským vztahem také dokonale světu imanentní.\nKdyž svatý Augustin psal své obdivuhodné dílo o Nejsvětější Trojici, často se večer po skončené práci procházíval po mořském břehu. Jednoho dne spatřil malého chlapce, jak lžičkou přelévá vodu z moře do malé jamky, kterou si vyhloubil. "Co tu děláš, dítě?" otázal se svatý biskup. "Rád bych přelil moře do této jamky," odpověděl chlapec. Svatý Augustin se usmál nad tou dětinskou pošetilostí: "Ale dítě, moře je velikánské a tvá jamka je malinká!" - "Ale já přece spíše přeliji velikánské moře do této malé jamky, než ty nebo kdokoliv z lidí odhalí tajemství Nejsvětější Trojice." To řekl, a zmizel.\nSedmerý pramen milosti (pokračování)\nUž jsme si řekli, že účinkem svátostí je milost, která je v nich obsažená. Znamená to, že při slavení svátosti obdržíme od Boha vždy milost. Říkáme, že svátosti fungují ex opere operato. Tato tradiční scholastická formule, převzatá magisteriem jako pravda víry, vyjadřuje, že svátosti působí mocí vykonaného svátostného obřadu. Kdykoliv se slaví svátost tak, jak ji zamýšlí církev, působí v ní a skrze ni Kristova moc i moc jeho Ducha nezávisle na osobní svatosti toho, kdo ji uděluje. V zásadě milost rozdělujeme na posvěcující a pomáhající. Základem je milost Boží posvěcující. To je onen svatební šat, jak o něm hovoří Kristus Pán v podobenství o svatební hostině. Kdo není v tento šat milosti oděn v hodině své smrti, nemůže mít podíl na Božím království.\nČlověk, narušený dědičným hříchem, se rodí ve stavu bez posvěcující milosti a potřebuje tedy tuto milost získat. Také po jejím obdržení se může stát, že ji ztratí zásadním odklonem od Boha, kterému říkáme smrtelný hřích. A tady je dogmatický důvod dalšího dělení svátostí, a sice na svátosti mrtvých a svátosti živých (rozuměj duchovně). Ten, v jehož duši není milost Boží posvěcující (je duchovně mrtev), může ji přijmout řádným způsobem přijetím svátostí mrtvých (křest a svátost smíření po spáchání smrtelného hříchu a v některých případech svátost pomazání nemocných). Naopak slavení ostatních svátostí vyžaduje stav posvěcující milosti v duši příjemce (biřmování, manželství, kněžství, eucharistie). I když tyto svátosti a priori nezprostředkovávají pro lidskou duši prvotní nebo opětovné přijetí posvěcující milosti, přece ji rozmnožují. Svátosti ale také přinášejí milost pomáhající. To je konkrétní milost, určená Bohem pro "úspěšné zvládnutí" konkrétní životní situace. Tak třeba svátost manželství v sobě obsahuje "balík milostí", které budou účinkovat po celý život manželů. Jsou to jiné milosti, než jaké potřebuje, a tedy i dostává kněz nebo biřmovanec. Tuto milost pomáhající zprostředkovává samozřejmě všech sedm svátostí.\nNěkteré svátosti přijímáme mnohokrát, jsou určeny pro pravidelnou posilu našeho duchovního života a "kromě" milosti nepůsobí v naší duši nic jiného (např. eucharistie, svátost pokání a v rozumné míře manželství a pomazání nemocných). Některé svátosti však vtiskují naší duši nezrušitelné znamení, tzv. svátostný charakter, a proto mohou být přijaty jen jednou za život. Je to především křest, který sv. Cyril Jeruzalémský nazývá svatou, neporušitelnou pečetí, dále biřmování a kněžské svěcení. Svátostný charakter, ontologickou kvalitativní změnu lidské duše, si můžeme představit jako vtištění Kristovy tváře do naší duše. Tohoto svátostného charakteru se nelze nikdy "zbavit", nelze zrušit křest, biřmování nebo kněžství. Člověk zůstává křesťanem nebo knězem navěky a neexistuje nikdo, kdo by z něj mohl sejmout tuto pečeť vyvolení. Smrtelným hříchem se člověk může od Boha navždy oddělit, pečeť Kristovy tváře, potrhaná, poplivaná a pošpiněná, však bohužel v duši zavrženého zůstává navěky.\nDůležitou otázkou sakramentologie (nauky o svátostech) je vymezení osoby udělovatele. Církev od počátku vyznávala, že skutečným (primárním) udělovatelem svátostí je Bohočlověk Ježíš Kristus. Tak sv. Augustin v souladu s apoštolskou vírou církve vyznává: Ať křtí Petr, Pavel nebo Jidáš, vždy křtí Kristus a papež Pius XII. učí: Jsou-li svátosti církve udělovány vnějším obřadem, pak On sám působí účinek v duších. ... je to on, který skrze církev křtí, učí, vládne, rozvazuje, svazuje, přináší oběť a obětuje. Už jsme si připomněli Pavlovo vyznání v listě korintským křesťanům, kde sebe a ostatní apoštoly považuje za pouhé služebníky a správce Božích tajemství, skrze které pokračuje ve svém díle sám Pán. Že Kristus je primárním udělovatelem svátostí, si uvědomujeme např. pokaždé při slavení oběti mše svaté, kdy kněz pronáší nad chlebem konsekrační slova toto je moje tělo a nad vínem toto je má krev. Nikdo z přítomných si v tu chvíli nemyslí, že kněz hovoří o svém těle ne-bo o své krvi, jsou to totiž jako u ostatních svátostí slova samotného Krista, který mluví skrze celebranta svátosti.\nJakou úlohu tedy při slavení svátostí hraje kněz nebo jiný udělovatel svátostí? Podle dogmatiky je živý člověk sekundárním udělovatelem svátosti. Musí to být zásadně živý člověk a jen člověk a musí splňovat další podmínky, kladené církví. Znamená to tedy, že nikdo, ani andělé, ani sama Panna Maria nemohou vysluhovat žádnou svátost. Jaká kritéria ale klade církev na tohoto druhotného udělovatele? Ve vlastním slova smyslu je jediným udělovatelem a jediným prostředníkem mezi Bohem a lidmi Bohočlověk Ježíš Kristus. On je knězem na věky, On za nás neustále přináší velikonoční oběť, která je pramenem vší svátostné milosti. Na tomto jediném kněžství Kristově však mají z jeho vůle podíl všichni pokřtění. Specifickým způsobem je kněžská služba svěřena nositelům hierarchického kněžství v církvi: biskupům, kněžím a jáhnům. Jsou povoláni ke svátostné službě společenství, jsou povoláni také proto, aby druhým sloužili z titulu svého kněžství vysluhováním svátostí. Udělovatelem většiny svátostí (s výjimkou křtu a manželství) musí být klerik, avšak často je třeba splnění dalších předpokladů k tomu, aby mohla být svátost platně vysluhována. Např. pro platné slavení svátosti smíření je navíc třeba tzv. zpovědní jurisdikce (pravomoc) pro zpovídajícího kněze. Kněz, který by zpovídal bez této jurisdikce, zpovídá neplatně.\nDruhý vatikánský koncil však také hovoří o všeobecném kněžství Božího lidu, které má shodně s kněžstvím hierarchickým svůj původ v Kristově velekněžství a vyplývá z křestního a biřmovacího charakteru věřícího. Všechny skutky, vykonané v síle tohoto kněžství ve stavu milosti Boží posvěcující, se tak stávají obětí milou Bohu pro zásluhy Ježíše Krista. (1 Petr 2, 5)\nNa slavení svátostí se tedy podílí nejenom ten, kdo svátost vysluhuje, ale přiměřeným způsobem všichni přítomní pokřtění. Křesťané, kteří se účastní slavení svátostí, nejsou tedy pouze diváky, ale jsou aktivními účastníky. Účinnost svátosti je zásadně nezávislá na pravověrnosti a stavu milosti udělovatele. Tak už papež Štěpán I. roku 256 rozhodl, že křest udělený bludaři je platný. Jelikož tím, kdo primárně slaví svátost, je Ježíš Kristus, nezávisí samozřejmě platnost udělené svátosti na vnitřním životě udělovatele, zda je nebo není ve stavu milosti. Tak tomu rozuměl i Tomáš Štítný ze Štítného, když k tomu poznamenal: i shnilým korytem teče čistá voda. Milost je obrovský, nezasloužený dar, který nám dává Bůh. Když nám někdo dává hrst diamantů, je celkem lhostejné, zda nám je podává čistou, umytou rukou nebo rukou zablácenou a zašpiněnou. Hodnotu drahých kamenů to nemůže ovlivnit.\nPodobné předpoklady platí i pro příjemce svátosti. Příjemcem může být opět zásadně jen živý člověk a opět se nevyžaduje (s výjimkou svátosti pokání) ani pravověrnost ani mravní dispozice. Čistota křtu je zcela nezávislá na čistotě nebo nečistotě svědomí jak udělovatele, tak také příjemce, říká sv. Augustin.\nMravní dispozice tedy sice není (s výjimkou svátosti smíření) nutná, ale je důležitá k plnému a plodnému (fructuosus) přijetí svátosti. Proto církev zdůrazňuje nezbytnost dobré přípravy před přijetím každé svátosti, která disponuje duši příjemce k co možná nejplnějšímu využití všech svátostných milostí. Je to jako se vzácnou návštěvou, na kterou se dlouho a dobře připravujeme, abychom si z takového setkání odnesli co nejvíce. Může ale také nastat případ, že návštěvě neotevřeme a nevpustíme ji dovnitř. Je výsadou lidské svobody, že ji respektuje i sám Bůh, který se ani v tomto případě nemůže s nabízenou milostí vnucovat. Křest, biřmování a kněžství sice vtisknou duši nezrušitelné znamení, svátostná milost však přijata není. Teologové se ale domnívají, že svátostný účinek "obživne", jakmile je odstraněna mravní indispozice.\nVelmi důležitý je jak pro příjemce, tak pro udělovatele úmysl. Dogmatika hovoří o několika formách úmyslů, my si však celou otázku poněkud zjednodušíme. Ze strany udělovatele svátosti je vždy nutné, aby měl úmysl činit to, co činí církev. Podrobně se k tomu vrátíme u svátosti křtu. Měl by si výslovně uvědomovat, že uděluje svátost (tzv. aktuální úmysl). Nároky kladené na příjemce jsou poněkud měkčí. Zásadně se vyžaduje ze strany dospělého příjemce úmysl přijmout svátost. Ideální je opět aktuální úmysl (uvědomuji si, že teď přijímám rozhřešení), v mnoha případech tomu však tak není a přesto to k přijetí svátosti postačí (ani si neuvědomuji, že mě kněz rozhřešuje, ale zpovídám se s touhou rozhřešení obdržet), obecně dokonce stačí tzv. habituální úmysl (křest malých dětí, na Východě i biřmování dětí). V nutném případě (bezvědomí) postačí předpoklad, že příjemce měl předtím touhu svátost přijmout (např. svátost pomazání nemocných u náhle umírajícího kněze - lze předpokládat, že by toužil po přijetí svátosti). Výjimku tvoří svátost manželství - snoubenci jsou jak udělovateli, tak příjemci svátosti, a proto mají mít aktuální úmysl. Podobně u svátosti kněžství, kde svěcenec na sebe bere vědomě závazky. V dalších částech našeho seriálu se budeme společně zamýšlet nad jednotlivými svátostmi.\nKvětná neděle Kristova utrpení\nŠestá postní neděle je všeobecně nazývána "Květná", méně častěji "Pašijová". Její úplný název, jak je uveden v Římském misálu, však zní "Květná neděle Kristova utrpení" (Dominica in palmis de passione Domini). Toto pojmenování výstižně vyjadřuje zvláštní charakter této liturgické slavnosti, v níž církevní tradice propojila dvě různé události z Kristova života, dva doplňující se pohledy na Spasitele, dvě odlišné nálady, dvě různá zastavení na cestě spásy. Květná neděle Kristova utrpení. Květná, to je památka slavného Kristova vjezdu do Jeruzaléma, to je radost, jásot, provolávání slávy Kristu Králi. Je to očekávání a předchuť vítězství, následování toho, v něhož vkládáme všechny naděje. Květná, to je oslava vznešeného a mocného panovníka, jemuž je až příliš snadné provolávat "Hosana!" a v jehož blízkosti je tak příjemně a lehce. Tak vypadá pohled z jedné strany.\nAvšak Květná je zároveň i Kristova utrpení. To je památka umučení Krista Pána, to je pochopení a přijetí kříže, tichá a hluboká vděčnost tomu, jenž nás neodsoudil, ale dal se odsoudit za nás. Kristova utrpení, to je uznání Krále trpícího, zkrouceného bolestí, Krále, jenž svá záda vydal těm, kteří ho bili, své líce těm, kdo rvali jeho vous (Iz 50, 6). Kristova utrpení, to je důvěra rodící se i uprostřed bolesti, slabosti a ponížení, to je pohled odhalující vítězství v oběti, v odevzdání sebe sama, to je následování Krále strmou a trnitou cestou utrpení. Vítězství nepřináší jediný mocný zásah Božího ramene, vítězství je vykoupeno poslušností až k smrti, je zpečetěno prolitou krví Nevinného.\nKvětná neděle Kristova utrpení. Slavný Kristův vjezd do Jeruzaléma a pašije. Kristus Král a Kristus trpící služebník. Trůn a kříž. Sláva a ponížení. Opojná radost a mučivá bolest. To je 6. neděle postní, ale je to i celé velikonoční období zahrnující půst, utrpení, smrt a zároveň radost ze vzkříšení, oslavu Života a vykoupení. A konečně je to i celý pozemský křesťanský život, životní pouť každého věřícího i putování církve, Božího lidu, život odehrávající se v neustálém napětí mezi utrpením a radostí. Ve dnech, kdy se postní doba blíží k svému vrcholu, moudrá církev podtrhuje tyto dva vyvažující se a vzájemně se ozřejmující aspekty křestanského života. Upozorňuje nás, že náš půst, naše umrtvování nemají smysl samy o sobě, ale pouze jako součást naší cesty k novému Životu. Občerstvuje nás v našem utrpení, když nám ukazuje, že naše cesta nekončí na kříži, ani u prázdného hrobu, ale vrcholí v radostném setkání s živým Spasitelem. A zároveň nás připravuje na jediné správné a pravdivé prožívání velikonoční radosti, která nemůže mít smysl a být úplná sama o sobě, ale jen jako naplnění cesty kříže. Čím úžeji se v postní době dokážeme spojit s Kristem trpícím, tím úplnější, opravdovější a radostnější bude naše oslava Zmrtvýchvstání.\nUčedníci přivedli k Ježíšovi oslátko, přehodili přes ně své pláště a on se na ně posadil. To se stalo, aby se splnilo, co bylo řečeno ústy proroka: "Řekněte siónské dceři: Hle, tvůj král k tobě přichází pokorný, sedí na oslu, na oslátku, mláděti soumara." (Mt 21, 4-7; Zach 9, 9) Král přijíždí na oslátku. Nebrání se provolávání slávy, přijímá klanění a chválu. Při jeho Jménu přece musí pokleknout každé koleno na nebi, na zemi i v podsvětí a každý jazyk musí k slávě Boha Otce vyznat: Ježíš Kristus je Pán (Flp 2, 10-11). Budou-li oni mlčet, bude křičet kamení (Lk 19, 40). Vézt se na oslátku, to je výraz vznešenosti. Jet na oslátku je však zároveň i projev pokory a odevzdanosti. Kristus Ježíš, ačkoli má božskou přirozenost, nelpěl na své vznešenosti, ale sám sebe se zřekl, vzal na sebe přirozenost služebníka (Flp 2, 6-7). Král přijímá provolávání slávy, avšak přijíždí na popravu. Ví, že táž ústa budou křičet "Ukřižuj!" Sedí na oslátku, a to může být i symbolem velkého ponížení: Bude pohřben, jako se pohřbívá osel, bude vyvlečen a odhozen ven za jeruzalémské brány (Jer 22, 19). Král je mocný a vznešený, a přitom ponížený a poslušný až k smrti. Neboť to se stalo, aby se splnilo Písmo. I ty, jenž jsi přijal křest, jsi král, máš podíl na Kristově kralování, žiješ pro Boží království. Je tvůj život svědectvím o kráse a vznešenosti Boží? A jak kraluješ světu, který ti Bůh svěřil? Jsi povýšený, samolibý vládce, nebo věrný a pokorný služebník? "Uč se podle osla, tohoto domácího zvířete, nést Krista. Uč se ochotně mu nabízet záda svého ducha; uč se být pod Kristem, abys mohl stát nad světem!" (sv. Ambrož)\nVeliké množství lidu pak prostřelo své pláště na cestu, jiní sekali ze stromů ratolesti a stlali je na cestu. (Mt 21, 8) Lidé prostírají na cestu své pláště na znamení důstojnosti při- cházejícího Krále. Pokrývají cestu ratolestmi, jimiž vyjadřují radost, úctu a slávu. Možná si přitom vybaví i olivovou ratolest, již holubice přinesla do archy Noemovi na znamení nového života a smíření s Bohem (Gn 8, 11). Také zde na cestě do Jeruzaléma symbolizují ratolesti naději na smíření člověka a Boha, naději na vítězství života nad smrtí. Neseme si domů požehnané ratolesti. Budou pro nás znamením, výzvou, abychom chválili Boha a vyznávali, že Kristus je náš Vykupitel a Pán, abychom jej prosili o rozmnožení víry a uschopnění k věrnému následování? Nebo budeme očekávat, že nám přinesou štěstí a zdraví, že rozmnoží naše statky a ochrání nás před každým zlem? Přestaňme zacházet s Bohem jako s prostředkem, který má zpříjemnit a zjednodušit náš život. Vydal se nám ne proto, abychom ho využívali pro své vlastní plány, ale abychom se mu mohli cele odevzdat. "Sami sebe položme Kristu pod nohy. Nikoli neživá roucha nebo ratolesti, koberce či palmové větvičky. Nýbrž oděni jeho milostí neboli jím samým se mu položme k nohám, prostřeme se před ním jako roucha." (sv. Ondřej, biskup krétský)\nHosana synu Davidovu\nZástupy, které šly před ním i za ním, volaly: "Hosana synu Davidovu! Požehnaný, který přichází ve jménu Páně! Hosana na výsostech!" (Mt 21, 9) Dav provolává slávu Vykupiteli. Raduje se z blízkého vítězství. Bůh poslal slíbeného Mesiáše, který vysvobodí židovský národ od nepřátel a nastolí na zemi vlastní vládu. Boží vyvolený lid již nebude nikomu podřízen, bude podléhat jen Bohu.\nMesiáš skutečně přišel, aby nás vysvobodil od nepřátel. Ne však od našich politických odpůrců, ale od našich zlých sklonů, od hříchů, od pokušení, z moci Zlého. Ustanovil Boží království, ale to není totéž co ráj na zemi, po kterém tak často vzdycháme a který se marně snažíme vlastními silami obnovit. Vstoupili jsme do služeb království. Svého nebo Božího?\nHosana! Přijď, Pane, a vysvoboď nás! Hledejme nejprve Boží království a jeho spravedlnost a ostatní nám bude přidáno (Mt 6, 33). "Ať se nikdo nebojí trpět pro spravedlnost ani ať nemá nedůvěru ve splnění slibů, protože k odpočinku se jde přes práci a k životu přes smrt. Vždyť Kristus vzal na sebe všechnu slabost našeho nízkého stavu. A my, setrváme-li v jeho vyznávání a v lásce k němu, vítězíme nad tím, nad čím on zvítězil, a dostáváme to, co slíbil." (sv. Lev Veliký, papež)\nKristus Ježíš byl poslušný až k smrti, a to k smrti na kříži. (Flp 2, 8) Ještě před chvílí jsme volali Hosana! a nyní se účastníme pašijí. Jidáš - Kolikrát jsme byli v pokušení vyměnit Pána za světský zisk? Petr - Kolikrát jsme mu říkali: nikdy tě nezradím, abychom se k němu za pár chvil již neznali? Učedníci v Getsemanech - To jste nemohli ani jednu hodinu se mnou bdít? Na kříž s ním! - Nemám vinu na krvi tohoto člověka. To je vaše věc. - Plivali na něj, brali mu hůl a bili ho po hlavě. - Ať nyní sestoupí z kříže, a uvěříme v něho. - Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil? Ježíš však znovu vykřikl mocným hlasem a skonal . . . Pán je mrtev. Zde snad náš příběh končí? Nezbývá již naděje, není žádné vítězství? Stojíme bez pohnutí, bezradní, opuštění. Bože, proč jsi nás opustil? Ruce se spínají k zoufalé prosbě - hle, stále ještě držíme zelené ratolesti. "Palmové ratolesti, které jsou znamením vítězství. Pán byl blízko vítězství, když umíral na kříži. Ve znamení kříže přemohl ďábla, knížete smrti." (sv. Augustin)\nTo je Květná neděle, to jsou Velikonoce, to je náš život. Utrpení a radost, ponížení a sláva, kříž a trůn. Smrtí život nekončí. Smrtí se vstupuje do Života.\nAmen 3/97 (Liturgie Svatého týdne, Květná neděle)\nA. Adam: Liturgický rok, Vyšehrad, Praha 1998\nCelá církev uctívá sv. Josefa, snoubence Panny Marie a Ježíšova pěstouna, jako svého ochránce a patrona. Z řady vyobrazení jej známe coby staršího muže sklánějícího se nad jesličkami. Písmo o sv. Josefovi mnoho nemluví a i řeč umělců je v případě jeho osoby dosti záhadná a rozdílná. Snadno nás tedy může napadnout otázka: Jaký byl skutečný sv. Josef? Co je realita a co je lidové "vylepšení"?\nÚcta k sv. Josefu\nOd 12. století se setkáváme v západní církevní tradici s kultem úcty sv. Josefa. Její rozkvět ovšem nastává až v pozdním středověku. Slavení svátku, oficiálně zavedeného v 15. století papežem Sixtem IV., je ovšem podstatně staršího data - je známo již z koptských kalendářů z 8. století. Mezi průkopníky úcty k sv. Josefu patřili na Západě především františkáni, zejména sv. Bernardin ze Sieny a z dominikánů Isidor z Isolanis. Také sv. Terezie z Avily a sv. František Saleský šíří jeho úctu mezi prostý lid. V roce 1870 je sv. Josef vyhlášen papežem za patrona celé církve a o padesát let později uvádí nové vydání misálu pro jeho svátek i vlastní prefaci. Zmínku si rovněž zasluhuje skutečnost, že Jan XXIII. nechal Josefovo jméno zahrnout do mešního kánonu.\nPro svoji spolehlivost je Josef uctíván jako ochránce otců a rodin. Lidová zbožnost jej vidí jako patrona stipendistů, inženýrů, myslivců a řemeslníků, především tesařů, dřevorubců, kolářů, ale také hrobníků, vychovatelů, cestujících a vyhnanců. Je vzýván rovněž lidmi pochybujícími a těmi, kdo touží po mučednické smrti, především je však vzýván jako patron šťastné smrti.\nPotíže s rodokmenem\nTo, co víme o sv. Josefovi, se nachází především v prvních kapitolách Matoušova a Lukášova evangelia. Obě evangelia předkládají čtenáři dva rozdílné Josefovy rodokmeny. Od Abraháma po krále Davida tam vystupují téměř shodné osoby (srov. Mt 1, 2-6 s Lk 3, 31-34). Ovšem od Davidových synů až po Josefova otce jde očividně o rozdílné větve. Největším problémem z tohoto pohledu je Josefův otec, kterým podle Matouše byl Jakub, syn Matanův a podle Lukáše Héli, syn Matatův. O vysvětlení se pokoušeli již církevní otcové. Sv. Augustin se domnívá, že Josef byl Jakubovým synem, kterého adoptoval Heli. Jiný církevní otec, Julius Afrikanus, předpokládal, že Jakub a Heli byli rodní bratři. Heli zemřel bez potomků a jeho ženu si vzal Jakub a měli spolu syna Josefa. Tak by byl Josef zákonným synem Héliho a přirozeným synem Jakuba. Všechna tato vysvětlení jsou ovšem jen domněnky. Hlavní význam rodokmenů je v tom, že ukazují na Josefův původ z Davidova rodu, a proto i Ježíš, který byl podle zákona Josefovým synem, mohl být nazýván Davidovým potomkem.\nS jistotou víme, že Josef byl řemeslníkem pracujícím v Nazaretě, příslušný do Betléma. Někteří církevní otcové to upřesňují a tvrdí, že byl tesařem. Svatý Justin, když mluví o práci v Ježíšově životě, uvádí, že vyráběl pluhy a jařma. Z toho vychází sv. Isidor Sevillský a vyvozuje, že sv. Josef byl kovářem. V každém případě byl řemeslníkem, který si vzal za manželku Marii, matku Ježíšovu (Mt 1, 16, Lk 3, 23). Kromě vypravování o Ježíšově narození (Mt 1, 18-25), útěku do Egypta (Mt 2, 19nn) a o cestě s dvanáctiletým Ježíšem do Jeruzaléma (Lk 2, 41nn) nemáme o sv. Josefovi v Písmu žádné zprávy. Také o jeho smrti svatopisci mlčí. Všeobecně se má za to, že zemřel před veřejným vystoupením Ježíše, protože potom se uvádí již jen Maria a Ježíšovi příbuzní. Téměř s jistotou lze tvrdit, že Josef již nebyl živ v době, kdy Ježíš umírá na kříži (J 19, 26n). Jméno Josef znamená v hebrejštině "ať Bůh přidá". Bůh přidává k životu těch, kdo plní jeho vůli, často nečekané rozměry. Přesto, že Josef byl obyčejný člověk, Bůh mu svěřil, aby vykonal velké věci. Josef dokázal prožívat všechny události svého života podle Boží vůle, a proto jej Písmo chválí a říká o něm, že byl spravedlivý (srov. Mt 1, 9). V hebrejštině spravedlivý znamená bohabojný, tedy ten, který plní Boží vůli. Církevní otcové často vyzdvihují jeho pevnou víru, která neváhá a rychle poslechne (srov. Mt 2, 13). V životních situacích se ovšem nikdy nevzdává přemýšlení a své zodpovědnosti, ale naopak čerpá ze svých zkušenosti. Důkazem toho je situace, když se vrací z Egypta a dovídá se, že je v Judsku Heroda králem jeho syn Archelaus, a bojí se tam vrátit (srov. Mt 2, 22). Bůh skutečně potvrzuje jeho obavy a dává mu pokyn, aby se uchýlil do Galileje. Že Josefova obezřetnost byla na místě, ukázaly i další události. Herodův syn Archelaus vládl totiž s takovou krutostí, že jej římský císař Augustus r. 6 po Kr. zbavil vlády a poslal do vyhnanství do Vienny v Galii.\nJežíšův pěstoun je často na obrazech Kristova narození znázorňován jako starý muž, který se sklání nad novorozenětem opírajíce se o hůl. Těžko si lze ovšem představit starce, který by v pokročilém věku měl zabezpečovat a ochraňovat svatou rodinu. Stejně tak pohnutka malířů, kteří se značným věkovým rozdílem mezi Marií a Josefem snažili zdůraznit Mariino panenství, je poněkud idealistická. Aby člověk dokázal prožívat ctnost čistoty, nemusí přece čekat, až zestárne. Josefův vysoký věk v době narození Ježíše byl do umění převzat především z apokryfního života Josefova, kde světec vystupuje v době sňatku s Marií jako třiadevadesátiletý vdovec. Daleko pravděpodobnější je, že Josef v době Ježíšova narození byl mužem v plné síle, jen o několik let starší než Panna Maria, plný životní energie, schopný čelit problémům, zvládat odpovědně složité životní situace a iniciativně na sebe vzít úkoly, které jsou mu svěřeny.\nApokryfní prameny a legendy vykreslují také barvitě Josefovu smrt, kde kladou důraz především na Ježíšovu blízkost při smrti jeho pěstouna. Tato logická a dosti pravděpodobná skutečnost byla převzata i křesťanskou tradicí a církev nás i dnes vybízí, abychom se svěřovali svatému Josefovi, jako patronu šťastné smrti (KKC 1014). Na východních ikonách narození Páně nacházíme také sv. Josefa, jak sedí stranou s pochybnostmi na mysli, které mu namlouvá jakási podezřelá postavička zabalená do ovčího kožichu, zřejmě ďábel, převlečený za starého pastýře. Tento detail je opět čerpaný z apokryfních pramenů a má ukázat pokušení prostupující všechny věky lidstva. Na řadě takovýchto ikon má Maria obrácenou tvář k Josefovi, jako by jej chtěla ubezpečit, že veškeré jeho pochybnosti jsou nepodložené.\nSv. Josef a my\nSv. Josef se vždy bezvýhradně odevzdává do Božích rukou, ale současně o všem, co se děje, přemýšlí, zapojuje zdravý lidský úsudek a životní zkušenosti. Získává tak od Boha dar moudrosti a schopnost prozíravého chápání spolu s důvěrou v budoucnost. A to je příkladná cesta i pro nás, protože každý křesťan je ve svém životě Bohem povolán, nesen a provázen. Abychom tuto skutečnost dokázali přijmout, musíme nastoupit cestu vedoucí do Stvořitelovy náruče a odevzdat se celou svou osobností, spolu se všemi svými vlastnostmi, jak dobrými, tak i špatnými, do Boží vůle. Že to je možné, a jaké ovoce to přináší, to nám ukazuje právě příklad snoubence Panny Marie a Ježíšova pěstouna sv. Josefa.\nAdolf Adam: Liturgický rok, Vyšehrad 1998\nJ. Escriva de Balaguer: Jít s Kristem, Zvon 1995\nRajmund Ondruš: Blízki Bohu i luďom, Tatran 1991


Pikniková deka Secrets du Potager 177x145cm - Esschert Design | PICNICTIME.cz - vše pro piknik\nPikniková deka Secrets du Potager 177x145cm - Esschert Design\nDesignová pikniková deka Secrets du Potager. Deka je vyrobena v kombinaci tmavě zelené, hnědé a smetanové barvy s vkusnými obrázky. Deka má v každém r... celý popis\nRozměry:177 x 145 cm\nDesignová pikniková deka Secrets du Potager. Deka je vyrobena v kombinaci tmavě zelené, hnědé a smetanové barvy s vkusnými obrázky. Deka má v každém rohu očko, kterým lze provléci přiložené kolíky a zajistit tak deku proti posouvání apod. Tato deka je tenká jako plachta, je jednovrstvá, z pevnějšího materiálu.\nDeka má kapsičku na suchý zip, ve které uschováte 4 kolíky ve chvílích, kdy je nebudete potřebovat. Po složení deky ji proti rozbalení zajistíte dvěma gumovými popruhy se suchým zipem. Díky textilnímu uchu můžete tuto piknikovou deku můžete nosit pohodlně v ruce.\nRozměry: 177 x 145 x 0,5 cm\nPiknikový batoh Secrets du Potager pro 2 osoby - Esschert Design\nPikniková taška na kolo Secrets du Potager pro 2 osoby - Esschert Design\nPikniková taška Secrets du Potager pro 4 osoby - Esschert Design


New Hut Bungalow, Lamai, Ko Samui, Thajsko - Život na cestách\nPři naší cestě do Thajska jsme se sice rozhodli vyrazit z Bangkoku v první řadě směrem na sever a poznat trošku i vnitrozemí, navštívit kouzelné městečko Kanchanaburi a na vlastní oči spatřit most přes řeku Kwai, projít se a vykoupat v národním parku Erawan, ale dříve nebo později se stejně většina cestovatelů vydá směrem na jih, který je plný krásných pláží a koupání, ať už na pevnině anebo na některém z opravdu nádherných ostrovů.\nJedním z takových míst je například ostrov Ko Samui, který se stal naší druhou významnou zastávkou při našem putování po Thajsku a kam jsme z Bangkoku zamířili poté, co jsme procestovali Kanchanaburi a jeho okolí.\nOstrov Ko Samui je už sice klasická turistická destinace, ale to mu nijak neubírá na jeho kráse a faktu, že pokud se vyhnete typickým turistickým resortům, ještě se dá pořád i tady najít spoustu krásných a ryze thajských míst, kde se dá na ulici najíst za pár korun a ochutnat opravdovou chuť a zacítit skutečné vůně Thajska, takže ani ortodoxní cestovalé se nemají čeho bát a určitě si přijdou na své.\nPokud navíc vyrazíte mimo hlavní turistickou sezónu, může se vám klidně jako mně stát, že se ráno vzbudíte a zjistíte, že na pláži bydlíte úplně sami, nikde se nikdo nekoupe a nezahlédnete ani živáčka, což vás může klidně na moment i lehce zneklidnit, a začnete přemýšlet, jestli není vyhlášený zákaz koupání kvůli medúzám, žralokům, neblíží-li se náhodou nějaké tsunami apod… :-)\nNa Ko Samui jsme měli v plánu trošku vypnout a zrelaxovat, takže jsme si zde naplánovali trošku delší zastávku. Původně jen pár dnů, ale nakonec jsem neodolal a musel se zdržet déle oproti původnímu plánu.\nKdyž jsem ještě před cestou samotnou pátral po nějakém ubytování, chtěl jsem pokud možno co nejskromnější bydlení, ale ideálně přímo na pláži. Hledal jsem dlouho a našel spousty luxusních i méně luxusních hotelů. Buď se ale jednalo o nějaké resorty anebo zbytečný luxus, dál od pláže apod. Já si říkal, že se spokojím klidně i s nějakou dřevěnou boudou, jen když se z ní bude dát vyjít rovnou do moře.\nZ chatky to do moře není opravdu nikterak daleko… :-) New Hut Bungalow, Ko Samui, Thajsko\nNakonec se mi podařilo objevit New Hut Bungalow, což je komplex několika velice jednoduše vybavených dřevěných chatek přímo na pláži, a úplně jsem se do toho místa zamiloval už jen podle fotek. Ubytování tady paradoxně stálo o něco více než o pár metrů dál v poměrně luxusním hotelu, ale tohle jsem si prostě nemohl nechat ujít a připlatil si za méně komfortu. No co, nechci slevu zadarmo, no ne?! :-) Cena byla ale i tak celkem přijatelná.\nNew Hut Bungalow má i svoji vlastní restauraci, která je sice plná personálu, ale jejich pracovní nasazení a ochota mě časem (asi po prvním dnu) přinutila chodit vedle ke konkurenci do podniku, který se jmenuje přívětivě Beer House, měl lepší a levnější jídlo a ochotnější a skvěle fungující personál (a skvělého barmana!). A navíc jsem to měl hned vedle chatky, takže vlastně ještě blíž než do restaurace, která patřila k chatkám.\nRestaurace komplexu New Hut Bungalow, Ko Samui, Thajsko\nTakto daleko to budete mít z vaší chatky do moře, no uznejte, není to nádhera? Zeď na obrázku vpravo je zeď vedlejší restaurace a baru Beer House, taky to není zrovna daleko. Prostě relax, jak se patří!\nVýhled z chatky New Hut Bungalow na moře, Ko Samui, Thajsko\nA když se slunce ztratí na obzoru v moři, zhostí se pláže klid a mír a můžete v klidu poslouchat šumění moře anebo při nočním koupání pozorovat ve vodě světélkující plankton. :-)\nNew Hut Bungalow v noci, Ko Samui, Thajsko\nSamotné vybavení chatek je skromné, ale hezké, čisté a útulné. Co víc si přát… :-) Ve srovnání s Beer House podstatně čistější a v lepším stavu, ale zase před chatkou není dřevěná krytá zahrádka s posezením, kde se dá natáhnout houpací síť anebo sušit mokré věci apod.\nVybavení chatek New Hut Bungalow – pohled od vstupních dvěří směrem do koupelny, Ko Samui, Thajsko\nVybavení chatek New Hut Bungalow – pohled od vstupních dvěří na postel, Ko Samui, Thajsko\nKoupelna v New Hut Bungalow, Ko Samui, Thajsko\nRed Tanks Bar, Kanchanaburi, Thajsko Ostrov Ko Jum v Thajsku – v klidu a bez turistů! Za romantikou na thajský ostrov Ko Poda\nPředchozí příspěvekBratislava – Staré MěstoDalší příspěvekSpaní ve sněhu


Ortopedická klinika se účastní projektu Orthopathway společnosti B. Braun - Fakultní nemocnice Brno\nOrtopedická klinika se účastní projektu Orthopathway společnosti B. Braun\nPo úspěšném Kolorektálním projektu, který probíhá na Chirurgické klinice, se rozhodlo vedení FN Brno zrealizovat obdobný projekt společnosti B. Braun také na Ortopedické klinice.\nCílem projektu Orthopathway je optimalizovat proces pobytu pacienta na Ortopedické klinice tak, aby byl pro pacienta co nejefektivnější, a díky tomu došlo také ke snížení nákladů na léčbu. Konkrétně se jedná o management průchodu pacienta nemocnicí při totální endoprotéze kolenního a kyčelního kloubu.\nZákladem projektu je analýza a evaluace stávajících procesů, díky kterým pak mohou být výsledky na základě zhodnocení odborníků z kliniky implementovány do praxe. Analýzu provedl tým společnosti B. Braun složený ze tří německých specialistů pod vedením Dominika Kuehne doplněný o dva české kolegy ve dnech 21. a 22. 5. 2019. Tým sbíral podklady nejen na Ortopedické klinice, ale také na Centrálních operačních sálech nebo Centrální sterilizaci a sledoval konkrétní pracovní postup odborného personálu různých specializací.\nVýsledky analýzy, tzv. Orthoscan, představil vedení a zaměstnancům Ortopedické kliniky ve středu 26. 6. 2019 Dominik Kuehne. Ten ocenil Ortopedickou kliniku jako pracoviště na vysoké profesionální úrovni a následně prezentoval svá doporučení, která mohou kvalitu péče ještě vylepšit. „Externí pohled na jednotlivé procesy je pro kliniku velice přínosný a některá z uvedených doporučení bychom rádi zavedli do praxe,“ upřesnil za Ortopedickou kliniku její přednosta doc. MUDr. Martin Repko, Ph.D.


Saenger Saenger prut Specialist TB-X Tele Travel 25 1,85 m / 8-25 g | COOLFISH\nSaenger Saenger prut Specialist TB-X Tele Travel 25 1,85 m / 8-25 g\nS vrhací zátěží 8–70 g pokrývá tato řada prutů všechny rybolovné techniky od lehké přívlače, přes plavanou, až po lov kaprů s krmítky. Řada Specialist TB-X zaujme rychlým blankem, stabilitou a neskutečnou pevností. Blank… Více informací\nS vrhací zátěží 8–70 g pokrývá tato řada prutů všechny rybolovné techniky od lehké přívlače, přes plavanou, až po lov kaprů s krmítky.\nŘada Specialist TB-X zaujme rychlým blankem, stabilitou a neskutečnou pevností. Blank prutu je z 24 T karbonu Powerflex, který se používá na ty nejkvalitnější pruty a je extrémně odolný. Karbonová páska s příčným vinutím (X-ovinutím) zesiluje již tak pevný blank z uhlíkových vláken, který je téměř nezničitelný. Prut je opatřen velmi kvalitními očky s titanovými vložkami SIC, koncová očka jsou navíc speciálně uzpůsobená tomu, aby se v nich nezachytával vlasec. Všechny pruty Specialist TB-X jsou vybaveny velmi kvalitními sedly navijáku Seaguide.\nBlank z 24 T karbonu Powerflex\nVysoce kvalitní sedlo navijáku Seaguide\nTitanová SIC očka\nErgonomicky tvarované rukojeti vyrobené z duplonu a přírodního korku\nUživatelská recenze produktu Saenger Saenger prut Specialist TB-X Tele Travel 25 1,85 m / 8-25 g


Na statku i v chaloupce – Novinky.cz\nTitulek jsem si vypůjčila od Vítězslava Hálka. V jeho próze však chaloupka, dřevěná a chudičká, stojí na útesu, rvaná větry. Ta, do níž jsme nakoukli my, si hoví přímo u jedné zdi prostorného dvora statku.\nZ tohoto pohledu je dvůr ohraničen v čele obytným stavením, vlevo bývalými chlévy a vpravo špejchárkem; ze čtvrté strany jej uzavírá veliká stodola.\nstředa 14. listopadu 2012, 19:00\nMarie Rubešová, časopis Chatař a chalupář\nJihočeskou usedlost, kterou současní majitelé zvelebují už pětatřicet let, navštívila bývalá kolegyně z Chataře chalupáře už před patnácti lety. Doslechla jsem se, že i ty byly hodně dramatické – a tak jsme s fotografem Františkem vyrazili „na kontrolu“.\nGábina s Rudou jsou Pražáci a byli s městem hodně srostlí i díky své novinářské profesi. O víkendech však občas vyráželi na chalupy za přáteli – a začali přicházet na chuť venkovu. Po čase logicky pocítili i oni potřebu mít někde vlastní koutek. Tipů se jim sešla halda, a tak jezdili, obhlíželi, porovnávali. Až přišli k téhle bílé usedlosti.\nRekonstruovaný špejchar se dvěma novými okénky v přízemí a jedním podkrovním, trochu skrytým v koruně ořešáku.\nByla to láska na první pohled navzdory tomu, že bývalý majitel do stavby nevrazil léta ani korunu. To ovšem mladé manžele nevylekalo. Ruda totiž původně vystudoval stavařinu. Oprášil znalosti a vrhl se do oprav. Začal elektrickým vedením, aby v další fázi mohl použít moderní nářadí. Pak přivedl do stavení vodu ze studny vzdálené skoro padesát metrů (na kopání si najali brigádníky, ale on se pěkně potrápil s umístěním čerpadla).\nJeho žena psala ostošest, aby bylo na opravy, a pečovala o chlapy. Dvouletý Martin s nimi už chalupu kupoval a v roce 1980 se narodil Honzík. Otec Rudolf zajásal nad druhým pomocníkem a vrhl se na střechy.\n„Tenkrát jsem krytinu jen vyspravil, k velké rekonstrukci došlo až mnohem později,“ pátrá chalupář v paměti. A sahá po kronice, kde je všechno, co se za těch pětatřicet let událo, popsáno a obrazově zdokumentováno. „Nové střechy se dělaly na přelomu století a nadvakrát. Nejdřív na obytné části, pak na stodole,“ listuje Ruda v tlusté knize. „Ale dřív jsme přece rekonstruovali špejchárek,“ obrací se na svou ženu.\nKuchyňce v kombinaci dřevo – bílá dodávají šmrnc červené doplňky.\nSpacáky nechte doma\nUpravit domek pro přátele, aby nemuseli spát po různých koutech, toužila Gábina hned od počátku. „Špejchárek neměl okna, dole byla jen strašně očouzená udírna a na vazných trámech krovu ležela prkna, aby se úroda dala skladovat i na patře,“ vzpomíná. „Ale mně se od začátku moc líbil. Připomínal domečky, které jsme milovali jako děti. Vpředu na něj ještě navazoval kurník, ale ten jsme hned zbourali. Vznikl tak prostor pro krásnou terásku,“ směruje paní domu náš pohled k zákoutí u zdi ozdobené girlandami přísavníku.\nJejí muž do rekonstrukce domečku nejdřív neměl chuť, byla spousta jiné práce, a pak už to na něj byla příliš velká porce. Zedníky sehnali až v roce 1993. „Měli jsme štěstí,“ referuje Ruda o akci. „Pan Brůžek byl kreativní řemeslník, který nejdřív proboural okno, aby viděl na dílo, pak postavil komín, zapřemýšlel, kde by měly být schody, a se skicou našeho pražského kamaráda – architekta v zádech svoji fantazii rozvíjel dál k naší spokojenosti."\nDomek je skutečně úžasný. Kromě obytného prostoru s kuchyňkou a krbovými kamny v přízemí nabízí v patře čtyři lůžka a mini-koupelnu se sprchovým koutem. Má dokonce samostatný přívod vody ze studny a pod terasou vlastní žumpu. „Při pobytu ve špejchárku má problém jenom náš téměř dvoumetrový holandský kamarád Rob. Musí se do sprcháče pěkně ohnout. Ale tvrdí, že tady se ohne rád…“ směje se Gábina.\nPokojík vlevo od síňky vznikl z bývalé černé kuchyně.\nPak ještě vystřídala prošlapanou podlahu v kuchyni pěkná rezavá dlažba a v navazující ložnici byla položena nová prkna. Chalupáři si mysleli, že už budou mít opravdu havaj. Ruda se věnoval svým překladům, s nimiž se obvykle uchyluje do knihovny v podkroví, Gábina se radovala ze svých pěstitelských úspěchů a oba společně se hřáli v obdivu přátel, jimž se na statku i v chaloupce moc líbilo. Jenže přišla nezvaná návštěva.\n„Nejdřív jsem ta podivná šedivá vlákna objevil v ložnici okolo prádelníku. Prorostla i do něj,“ vzpomíná Ruda na dobu před deseti lety. „Odkryl jsem prkna a zjistil, že situace je horší, než jsem tušil. Podhoubí bylo pod celou podlahou, dokonce i v kamenných základech. A pod prahem prorostlo do kuchyně. Prkna i dlažbu jsem vytrhal a veškeré dřevo hned spálil. Ale co teď?“ líčí chalupář dramaticky.\n„Nemáme rádi polovičatá řešení, tak jsme podlahy v obou místnostech nechali do půl metru vybrat, všechno jsme ošetřili bochemitem, položili izolaci a na svrchní beton dali dlažbu. Vyměnili jsme samozřejmě i dveře v postižených místnostech. A když už na statek zavítali zedníci, došlo i na rekonstrukci koupelny,“ vypočítává Ruda. Dodejme, že v té době zkrášlily kuchyňku nové skříňky a v pokojíku nalevo od chodby vystřídal postele a skříně z tmavého kavkazského ořechu rustikální nábytek z borovicového masivu.\nJaké z toho všeho plyne poučení? „Při výměně dřevěné podlahy je třeba dát velký pozor na to, aby prkna byla dostatečně vyschlá. Důležité je vědět i to, odkud vzali podlaháři prkna na polštáře. Pokud jsou někde z bouračky, kde se dřevomorka vyskytla, mohou v nich být zárodky mycelia. A když se dostanou do nevětraného prostředí…“ Ruda však celou situaci hodnotí s nadhledem: „Nebýt té dřevokazné houby, nikdy bychom se do tak rozsáhlé rekonstrukce nepustili. Takže platí, že všechno špatné je nakonec k něčemu dobré.“\nV prvním patře jsou čtyři lůžka, s tímhle v kuchyňce je ve špejchárku dost prostoru pro pět hostů.\nZapustili jsme tu kořeny\nZa pětatřicet let už člověk v určitém místě zdomácní. Našim chalupářům to usnadnil také fakt, že mohli díky internetu a šanci pracovat na dálku postupně natahovat pobyt i do dnů všedních. Svou vesničku milují a dokonce se před pár lety rozhodli koupit, přesněji řečeno zachránit, na jejím okraji jednu ruinu. Dali ji do pořádku a chaloupka, vybavená vším potřebným pro komfortní pobyt sedmi lidí, jim přináší od jara do podzimu něco na přilepšenou.\nKutila Rudu těší, že má dílnu nejen ve statku, kde zabral část bývalého chléva, ale i v téhle „nové“ chalupě. A má velikou radost, že kolem ní je jen malý pozemek. Udržovat trávník na dvou a půl tisících metrech čtverečních, což je součet dvoru a zahrady u statku, bohatě stačí. Ruda na rozdíl od Gábiny, která přece jen víc pendluje, už do Prahy skoro nejezdí. Před dvěma lety se dokonce stal na venkově trvalým občanem – a lidi ho tak opravdu berou.\n„On zajde do vsi častěji. Já nevylezu třeba celý týden. Něco napíšu, uvařím, poklidím a motám se kolem kytek. Bez nich by byl ten náš dvorek smutnej. Jsem pořád věrná muškátům. Jinak to jsou hlavně trvalky. A dýně. Každý rok obrostou velký zrající kompost za stodolou.“\nZašli jsme se na ně samozřejmě kouknout. A objevili jsme Rudolfovu nejnovější stavbu – kamennou zídku dlouhou 37 metrů. Zdil ji na maltu a v koruně vytvořil a vyplnil zeminou kapsy pro kytičky. Aby se jeho žena nemusela ohýbat.\n„Ráda sázím, ale pletí mě nebaví. S tím mně vždycky moc pomůže kamarádka Dáša, která k nám jezdívá o prázdninách s dcerou Kačenkou. Je to pracovitá holka a velká houbařka.“ Gábina přiznává, že nemá ráda návštěvy, co se nechají obskakovat. Ale vracejí se naštěstí hlavně ti, kteří se samostatně zapojí do dění.\nPoklidná atmosféra tohoto jihočeského statku mě tak okouzlila, že jsem se s majiteli domluvila – a někdy se sem znovu vydám. A bude mi zcela jedno, zda mě ti dobří lidé uloží na statku, v chaloupce nebo v té zachráněné chalupě.\nHřejí i vaří za polovic\nSporýš okouzluje nejen motýly\nElegantní barevné trávy lalang a hakonechloa\nJak zlikvidovat hromady větví a zároveň ušetřit? Pořiďte si drtič nebo štěpkovač\nOblažují tělo i duši. A dobývají Česko


Ženy na pokraji nervového zhroucení — Městské divadlo Jablonec nad Nisou\n27.5.2018 od 19 hodin\nDavid Yazbeck - Jeffrey Lane\nIva Pazderková/Helena Karochová, Petr Stach/Lukáš Vlček, Natálie Drabiščáková/Pavla Tomicová, Lukáš Adam/Daniel Ondráček, Vanda Chaloupková, Martina Randová, Lukáš Rous, Lukáš Pečenka, Ludmila Molínová a další.\nZtřeštěná muzikálová komedie o ženách a mužích a jejich vzájemném trápení.\nPříběh se odehrává v ulicích Madridu koncem 80. let, kdy město pulsovalo životem, překotným rozvojem, uměním i vášněmi. Život jedné z hrdinek příběhu se ale nečekaně zkomplikuje ve chvíli, kdy zjistí, že je těhotná a zároveň ji náhle opouští její milenec. Děj muzikálu kombinuje prvky feydeauovské frašky s hispánskou citovostí i temperamentema strhující hudbou inspirovanou španělskými žánry a rytmy.\nNeodolatelná kombinace romantiky a humoru, silných postav, nádherných melodií a hereckých a pěveckých příležitostí. Vaše taxi směr Madrid čeká!


Vztah mezi učiteli a rodiči – cesta ke kvalitní škole. • Blogy Respektu\nBudování vztahů s rodiči je pro učitele jedním z nejobtížnějších úkolů. Pokud učitelé do třídního plánu zahrnou různé společné aktivity, například tvořivé odpoledne, bruslení či soutěž o nejhezčího sněhuláka, tak se jich často účastní hlavně tzv. „aktivní rodiče“, kteří již mají s pedagogy navázaný vztah a ti, co o dění ve třídě nemají příliš zájem, zůstávají i v tomto případě v ústraní. Z průzkumů vychází, že učitelé mají problém navazovat kontakty především s rodiči ze sociálně nebo materiálně slabého prostředí. Takoví rodiče se mateřské škole většinou vyvarují osobního kontaktu s pedagogickým personálem, protože se stydí a nechtějí prozradit, že mají potíže. Pasivita rodičů je také způsobena jejich nejistotou a nedostatkem informací o tom, jak by mohli své děti podpořit. Další překážkou je i přílišná zaměstnanost rodičů, kteří nemají čas se zapojit do aktivit MŠ. Tento faktor je obzvlášť silný v případech samoživitelů a rozvedených rodičů. Učitelé zase mají občas obavy, že pokud osloví rodiče s prosbou o pomoc v procesu výchovy a vzdělávání jejich dětí, tak je budou považovat za nekompetentní. Z rozhovorů s učiteli také vyplynulo, že pedagogičtí pracovníci často nemají dostatek dovedností v navazování kontaktů s rodiči. Aktivity s rodiči, např. tvořivé odpoledne, jsou mnohdy formální, s učiteli komunikují opět spíš ti aktivnější rodiče a ti ostatní, pokud vůbec přijdou, se zúčastní „nepřítomně“.\nInkluze Mateřské školy rodiče\nSCHOLA EMPIRICA z.s., 3. 6. 2019


Prodej, chalupa, Svojkov | Euroreality.net\nÚvodNemovitostiProdejRekreační nemovitostiProdej, chalupa, Svojkov\nProdej, chalupa, Svojkov\nProdej větší roubené chalupy s betonovou podezdívkou a rozlehlého pozemku na krásném místě v obci. Dům byl postaven před více než 200 lety a v současné době je ve velmi zachovalém stavu. Lze jej využít k trvalému bydlení nebo k rekreačním účelům. V přízemí je velká místnost, která slouží jako obývací pokoj. Dále se v přízemí nachází kuchyň, koupelna s WC a další menší místnost. V prvním patře jsou tři pokoje a vstup na prostornou půdu, která je vhodná k přestavbě na další obytné prostory. Na dům navazuje původní stodola, kde byla započata výstavba dalších obytných místností. K domu náleží velká rovinatá zahrada s venkovním bazénem a zastřešeným posezením. Pozemek je kompletně oplocen, příjezd po nově zbudované asfaltové komunikaci. Přidanou hodnotu této nemovitosti tvoří nádherný výhled do okolí a blízkost přírody. Pro podrobnější informace kontaktujte RK. S financováním pomůžeme.


9 znamení, že váš přítel je dobrý kluk, ale nikoliv ten pravý pro vás | Koule.cz - Lifestyle v kostce. Nebo spíš v kouli? :)\nMáte rády svého přítele, ale něco je ve vašem vztahu špatně. Chybí mu šťáva. Možná váš kluk není pro vás ten pravý. Zjistíte to podle několika následujících indicií.\n1. Fotka na vás nepůsobí nostalgicky\nMáte spolu několik fotek, na kterých vypadáte velmi spokojeně. Působíte tam jako dokonalý pár. Když se na tu fotku podíváte, nepřipadá vám to tak. Nezahřeje vás u srdce a nemáte ani pocit nostalgie na tu chvíli, kdy jste se fotili.\n2. Nevíte, o čem s ním mluvit\nZdá se vám, že jde váš vztah ke dnu? Nemáte si, co říct? Spíte spolu, ale po sexu mlčíte oba jako ryby. Chybí vám společné zájmy, o kterých byste si mohli povídat.\n3. Cítíte se uvolněněji, když ho nevidíte\nKdyž jste se svým partnerem, cítíte se napjatě a trochu nervózně. Rozhodně lépe vám je, když jste jen samy se sebou. Připadáte si více uvolněné.\n4. Kdykoli jste se svým klukem, myslíte na něco jiného\nMáte na sebe společně s přítelem čas, ale myslíte na úplně jiné věci. Místo toho, abyste si toho vážily a věnovaly se svému protějšku, myslíte na věci, kterými byste trávily čas, pokud byste byly samy. Práce, sport, škola či záliby. Možná také přemýšlíte o věcech, které vás čekají, nebo musíte udělat. To znamená, že vás to s ním nebaví, což rozhodně není dobré znamení pro váš vztah. Nejspíš se k sobě nehodíte.\n5. Uvažovaly jste o rozchodu, ale rozhodly jste se jinak\nByly jste rozhodnuté, že svému klukovi dáte kopačky, ale nakonec z toho sešlo? Udělaly jste to proto, že vám ho bylo líto a jakýmsi způsobem ho máte pořád rády. Cítily byste se hrozně, protože byste ublížily takovému super partnerovi, jakého doma máte. Když cítíte, že už ho nemilujete, měly byste se s ním rozejít, protože pak ten vztah nemá žádnou cenu. Budete se trápit oba.\n6. Máte pocit, že vás má rád více než vy ho\nNeustále chce být s vámi, dává vám dárečky, dělá překvapení a cítí se s vámi šťastně. Vy to však máte trochu jinak. Cítíte, že ho tolik rády nemáte, jako on vás. Nepotřebujete s ním být neustále v kontaktu.\n7. Opětujete slovní spojení miluji tě jen z povinnosti\nCítíte, že se to mezi vámi dává do pohybu. Políbíte se a spíte spolu. Když vám poté váš kluk řekne, že vás miluje, slova mu opětujete. Uděláte to však jen z povinnosti, protože máte pocit, že to udělat musíte. Cítily byste se špatně, pokud byste to neudělaly. Vašemu partnerovi by to bylo navíc divné a rozhodně nemáte potřebu mu to vysvětlovat.\n8. Nejiskří to mezi vámi\nKdyž se líbáte, necítíte žádnou jiskru ani vzrušení. Nebaví vás dělat polibkové experimenty, nehrajete si s jazyky. Neflirtujete spolu. Cítíte se vedle něj spíše jako důvěrná kamarádka než přítelkyně. To je jeden ze stěžejních důkazů o tom, že se k sobě nehodíte.\n9. Fantazírujete o jiných mužích\nNikdy by vás nenapadlo v reálu svého protějška podvést, avšak představujete si, jaký by byl vztah s někým jiným. To samé platí i pro sex. Pokud vám tyto představy dělají dobře, pak není co řešit, rozejděte se. Váš kluk není pro vás ten pravý.\nTémata:láska, rozchod, sex, vztah, zdraví, žebříček


Vlnohrátky | BVV I-Katalog\nÚvod Uplynulé ANIMAL TECH Vlnohrátky\n21. 02. 2019 01:00, (red)\nSoutěže a ukázky práce s vlnou\nSoutěže pro všechny věkové kategorie.\nPřemotání přadénka do klubíčka\nSoutěž pro dvojice, soutěžící dostanou k dispozici přadénko vlny ( 100g), které musí co nejrychleji přemotat do klubíčka. Nejrychlejší vítězí.\nO nejdelší uháčkovaný řetízek\nSoutěžící dostanou přízi o váze 5g, háček na háčkování č.5, pomocí kterého se budou snažit uháčkovat za časový limit 2 min. co nejdelší řetízek. Vítězí nejdelší řetízek.\nSoutěž pro rodiny s dětmi. Soutěžící se budou snažit sesbírat rozházená klubíčka (30 kusů) do proutěného koše v co nejkratším časovém limitu. Soutěž probíhá v minimálně dvou družstvech.\nVšechny soutěžící odměníme věcnými cenami a jako bonus vítěz soutěže ve Sbírání klubíček bude mít tu čest stát se kmotrem jehněte (kůzlete). Vítěz může pro mládě vymyslet jméno a pokřtít jej. Obdrží i certifikát kmotra mláděte.\nPo celou dobu akce bude pro návštěvníky k dispozici i dílnička, kde si návštěvníci mohou vyzkoušet práci s vlnou. Ti nejmenší mohou vyrábět ovečku pomocí papíru a vlny, ti starší mohou vyzkoušet tkaní na kolíkovém stavu a nebo vyzkoušet bubnovou česačku. Vše za odborné pomoci nadšeného chovatele ovcí a také zpracovatele vlny.\nUkázky zpracování vlny\nBudou rovněž po celou dobu akce. Práce na kolovratu, na tkalcovském stavu, plstění jehlou i plstění mokrou technikou.\nVšichni členové klubu zpracovatelů vlny a jiných přírodních materiálů budou návštěvníkům nejen předvádět jednotlivé druhy zpracování, ale odpovídat i na dotazy.\nGarantem je paní Vladimíra Křenková, Stránské z.s.