Ze života Nervózního Jedince - Stránka 12\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 12/11/19, 09:54 pm\nLudmi, moc děkuji za komentář abych pravdu řekla bude to pro všechny zúčastněné zajímavá zkušenost, ať už to pro ně bude znamenat cokoliv\n79.část - Prolomení ledů\nPozději večer se tak Emilie zjevila ve svém bývalém pokoji.\n"Nervózní, Simon s Patricii jsou už v pokoji... takže... takže budeš moci jít také do koupelny..." vydechla nervózně a přitáhla si blíže k tělu župan. Cítila se před ním v tomto úboru poněkud nepatřičně, ale byla si jistá, že musela svoji roli sehrát dokonale... Simon nesměl pojmout podezření nebo snad mít pocit, že je divná... zavrtěla hlavou. Nervózní pomalu svěsil nohy z postele a postavil se před ní.\n"Můžeš jít," zopakovala opatrně. Nervózní přikývl a pomalým krokem vyšel z pokoje. Emilie zhluboka vydechla a chytila se zrcadla. Už dávno věděla, že tohle bude komplikovaný týden. Bylo to ještě horší než když skrývala před rodiči Patriciina prvního přítele, který se tajně propašoval do jejich domu a spletl si okno. Zmateně zamrkala a pohlédla na svůj odraz.\nV jejích očích se odrážely obavy. Emilie nebyla zvyklá lhát ani se přetvařovat. Její mysl byla zcela proti něčemu takovému, i když si nyní byla jistá, že je to nutné. Musela ochránit Nervózního, protože Simonovi nemohla plně důvěřovat... on se přeci narodil v Podivíně a celý život mu plnily hlavu báchorkami o nebezpečí, které Nervózní údajně představoval. Byla sice pravda, že se mnohokrát vyjádřil k celé věci pochybovačně... ale co by říkal kdyby věděl, že dvě naprosté cizinky si vzali pod svoji střechu někoho o kom ostatní tvrdili, že nosí smrt? Nemyslel by si, že chtěli z celé situace profitovat? Neměl by pocit, že jsou bláznivé? Frustrovaně vydechla a stáhla si z hlavy ručník. V ten okamžik jí spadly prameny dlouhých, čokoládově hnědých vlasů na ramena.\n"Potřebuji ostříhat..." vzdychla si, když sledovala svoje neuvěřitelně dlouhé vlasy, které se vlnily v různých délkách od její hlavy. Ještě nikdy je neměla tak dlouhé... ale v poslední době byl její účes to poslední na co měla čas myslet. Proto celou tu dobu nosila svoje nepoddajné vlasy stažené do praktického ohonu. Pomalu uchopila několik svých kadeří mezi prsty a vybavil se jí její bratr. V tomhle si byli podobní. Zavřela oči a spatřila ho před sebou, jeho široký úsměv a zářivé oči. Byl vždy tak živý... tak veselý a bezstarostný. Jenže i on se nechal obelhat a udělal jim díky tomu ze života peklo. Petr byl jediným důvodem proč byly tady... proč vůbec poznala Nervózního... na jednu stranu věděla, že to bylo dobře... že to bylo správné pro Nervózního, ale pro ně? Co vlastně pro ně bylo doopravdy dobré? A jaký život by si nyní vybrala? Klidný život psycholožky v Krasohlídkově, bydlení ve střešním bytě v srdci centra a plné konto našetřených peněz včetně dědictví po rodičích? Nebo život na dně v Podivíně, v domě který se křečovitě svírá ve smrtelné křeči a jehož srdce bije s posledních sil? Nežila nyní život své pratety? Ženy která utekla z Krasohlídkova a pohřbila se zde, v tmavé vilce na konci města... platila zde za podivínku a nyní se... i ona cítila stejně. Natáhla k sobě dlaň a zahleděla se do vlastních modrých očí. Byla jí mírně podobná... uvnitř ní kolovala její krev, životadárná tekutina ženy, která zmizela, i když nemusela. Stále to nedokázala pochopit... někdy měla pocit, že se její mysl ztrácí v klubku tajemství, které jí obepínaly jako liána, skoro se cítila jako ten dům. Tak majestátní a na první pohled silný a stabilní, ale v jádru roztříštění a pomalu se drolící. Přesně tak se nyní cítila. V očích se jí zjevily slzy. Byly chvíle kdy se cítila unavená... kdy si přála, aby tu byl někdo další, kdo by ji vzal kolem ramen a řekl by jí, že bude vše v pořádku. Vždy se snažila dodávat sílu své sestře, protože ona sama byla vždy ta rozumnější... ta která se dívala na svět s očima otevřenýma a chránila vše čemu věřila. Ta která držela Patricii nad propastí... byla to ona, která ukradla ze starého domu rodičů matčino auto jen aby zabránila tomu, aby museli čelit noci nechráněné... byla to ona, která stála v přední linii a snažila se uklidnit novináře, kteří nechápali, co provedl jejich bratr... kteří chtěli, aby jim vše vysvětlila, ačkoliv jim neměla co říct. Ale jaký byl vlastně její bratr? Znala ho vůbec někdy? Kým byl Petr Dvořák? Byl to jejich milující bratr, který je chodil v noci strašit v prostěradle, nebo to byl muž mocně prahnoucí po větší moci a penězích? Prohrábla si vlasy a sklonila tvář k zemi. Mohla ještě vůbec někdy něčemu věřit? V ten moment se pohnula klika a do pokoje tiše vstoupil Nervózní.\nEmilie se prudce ohlédla a oběma rukama si setřela slané proudy slz z tváří. Nervózní se zaměřil na ni a ucítil jak se jeho srdce rozbušilo. Emilie vypadala jinak. Její dlouhé husté vlasy skoro zakrývali její obličej... najednou se mu zdála jiná... tak... udělal několik kroků k ní a Emilie k němu zvedla oči. Na tváři se jí usídlil malý úsměv.\n"Měli bychom jít spát," zašeptala skoro nesměle a snažila se potlačit emoce, které se jí draly do hlasu.\nNervózní šokovaně rozhodil rukama. Vnímal jak jeho srdce začalo bušit jiným způsobem a nebyl si jistý proč, až pak se mu před očima zjevila krátká vzpomínka. Viděl zamračeného muže, který se tyčil nad Emilií... i tenkrát jí chtěl pomoci, protože nechtěl... nechtěl aby ji někdo ponižoval... nechtěl aby cítila strach, protože věděl, jak nejistota může bolet. On sám byl nikdo, nepopsaný, potrhaný papír vlající ve větru, jehož drobné části se rozplývaly všude kolem tak, že je nemohl dát nikdy dohromady. Ale tahle žena to chtěla zkusit. Zvedla ho ze země a začala se na něj dívat jako na lidskou bytost a nikoliv jako na prázdnou schránku, která si nezasloužila ani soucit... ani možnost zemřít. Ale nyní... nyní z ní cítil její strach, který se křečovitě snažila ukrývat. Nechtěl jí způsobovat bolest. Zlehka natáhl paže jejím směrem a chytil ji za ramena. Emilie zavrtěla hlavou a snažila se vyhnout jeho pohledu.\n"Opravdu bychom měli spát... tohle..." vydechla, než se jí roztřásla ramena. Jak často jí vlastně viděl plakat? Občas mu přišla jako skála... jako jasné slunce, jasné a zářivé, které mu dodávalo sílu, kterou on sám neměl. Ačkoliv si nadále nebyl jistý kým byl, byl si jistý, že jen díky ní se mohl za někoho považovat... i kdyby jen za Nervózního Jedince, muže který se se bál aut... muže, který miloval neznámý maják... muže, kterého navštěvovalo jeho mladší já... muže, který v hudbě nacházel svoje vlastní srdce... muže, jehož otcem byla pravděpodobně samotná smrt. Zesmutněl a položil svoje čelo na to její.\n"Ššššš," vyšlo z jeho úst. Skoro tak zaslechl vlastní hlas, který sídlil v hlubinách jeho hrdla, ale věděl, že dnes nepromluví... ačkoliv by za danou věc položil život, protože by věděl, že tím by vrátil Emiliin skutečný úsměv na její tvář. Proto se od ní jen odklonil a instinktivně ji sevřel v náručí.\nChtěl, aby přestala plakat. Přál si jí dát svoji vlastní sílu, kterou skoro neměl. Byl jen ukázkou muže, kterým mohl být. Vždy si to uvědomil, když se na sebe podíval do zrcadla. Pokaždé se ptal sám sebe, kým by mohl být a co by mohl dokázat. Jeho mysl mu však nikdy neprozradila víc, než chtěla. Emilie pevněji sevřela jeho pyžamo a položila mu hlavu na rameno. Její slzy smáčely zelenou látku jeho spacího oděvu. Nervózní byl stále hubenější než měl být, ale už dávno jeho tělo připomínalo stavbou muže. Už nebyl jen kostrou potaženou šedivou kůží. Jeho postava se nyní zdála pevná a Emilie jasně cítila jeho sílu, když ji sevřel kolem pasu. A v ten moment se cítila o něco lépe. Najednou měla pocit, že tady není úplně sama jen se svojí sestrou... ač se to zdálo v daný moment absurdní, v ten moment se cítila klidnější, podivně opatrovaná mužem, kterého skutečně neznala. Protože nikdo nevěděl jaký byl Grim doopravdy... Emilie si však byla jistá jedinou věcí, možná nevěděla jaký je Grim, ale znala Nervózního, který byl možná velkým dítětem, ale měla pocit, že by mu může plně věřit. Pomalu se od něj odklonila a otřela si vodu z obličeje.\n"Pojďme spát, ano?" V očích Nervózního se odráželo něco zvláštního, než nakonec přikývl a odstoupil od ní. Emilie pomalu obešla postel a ulehla na stejnou stranu matrace jako minulou noc. Nervózní ji následoval. Zanedlouho tak místnost zaplavila tma, když se oba k sobě otočili čelem.\n"Děkuji ti," vydechla. Nervózní zamrkal a položil si dlaň na srdce a vydal podivný chrčivý zvuk.\n"Dobrou noc," zašeptala. Nervózní jí ale nechtěl vidět smutnou, přál si aby se ráno vzbudila se svým typickým úsměvem, proto se trhavě natáhl pro její volnou paži, která spočívala na polštáři. Emilie sebou cukla. Nervózní pomalu semkl svoje prsty kolem její dlaně a přikývl. Emilie si nebyla jistá, co se jí snaží naznačit, ale svoji ruku mu nevzala. Proto jen zavřela oči. V tu noc se jí zdálo o její rodině a Nervózním, který začal mluvit...\nBrzy ráno se u domu sester ozval zvonek.\n"Kdo by to mohl být?" Vyhrkla Patricie a vyklonila se z okna.\n"To snad... to je Stefan?" Zvolala překvapeně, než se přes ní natáhl Simon.\n"Co tady dělá?" Zašeptal a tázavě se ohlédl na Emilii, která se snažila vyčistit vlastní boty.\n"Mohu ho pozvat dál?" Emilie se postavila.\n"Samozřejmě," odvětila pevně. Simon přikývl a tak společně s Patricii vyšli před dům.\n"Bráško!" Ozval se Stefan, když ho Simon pustil na pozemek a sevřel ho v náručí.\n"Ani nevíš jak bylo těžký tě najít! Ještěže máš tak schopného asistenta..."\n"Myslím, že bys mu měl přidat... respektive MY bychom mu měli přidat. Počkat... ty... ty jsi Patricie, že ano?" Vyhrkl, když pustil svého bratra. Patricie nesměla přistoupila blíže a pozorovala oživlý obraz z fotografie. Stefan vypadal v matném světle nočního osvětlení stejně mile jako na snímcích, dokonce se jí zdál ještě milejší. Nyní když viděla sourozence, si mnohem více uvědomovala, jak moc byl každý jiný. Simon vedle svého bratra působil mohutněji a klidněji, než útlejší Stefan se zářivým úsměvem a ohníčky v očích.\n"Ani nevíš jak strašně rád tě poznávám!" Vyhrkl nadšeně...\n...a semkl ji do svého objetí. Patricie se tiše zasmála a Simon zavrtěl s drobným úsměvem hlavou.\n"Jsi přesně taková jakou jsem si tě představoval! Musíš mi prozradit jakým způsobem jsi očarovala mého bratra, aby jsi ho konečně přiměla dělat taky něco pro něj samého!" Ozval se a odstoupil od ní. Patricie pokrčila rameny. Najednou nevěděla co odpovědět. Stefan působil tak otevřeně a nadšeně, že si nebyla jistá, jak přesně by měla reagovat. Simon k ní pomalu přistoupil a objal ji kolem ramen.\n"Proč jsi tady?" Zeptal se ho klidně.\n"A nemohli bychom jít dovnitř? Jen nerad bych vyžvanil něco tady... Podivín je prolezlý drbnami... je to neuvěřitelný..." Simon přikývl a Patricie pokynula k domu. Stefan tak vstoupil do drobného obýváku a v ten moment jeho oči nalezly Emilii. Chvíli na ni jen hleděl, než k ní přistoupil blíž.\n"Jsem Stefan, bratr Simona a vy budete bez pochyby báječná starší sestra Patricie, že ano?" Emilie se musela pousmát jeho tónu.\n"Nevím nic o žádné báječné sestře, ale Patriciina sestra jsem," mrkla na něj.\n"Nebuďte skromná! Jsem si jistý, že jste úžasná a vaše sestra taky, protože můj bratr neudržuje styky s nikým kdo je pitomec... pokud nepočítám Aliciu... ale to mělo později trochu jiné důvody... no nic... mohu vám tykat?" Při vyslovení Aliciina jména se tak podivně zašklebil, že se musela Emilie zasmát.\n"Dobře," odsouhlasila se smíchem. Stefan ji následoval a zlehka ji objal.\nEmilie ho poplácala po rameni a později tak skončila naše čtveřice na v pohodlném nábytku.\n"Ani nevíš jak strašně ti závidím! Já bydlím s nerudným staroušem, co ustavičně jenom zuří, ale ty? Žiješ se dvěma krásnými ženami! Máš pořádnou kliku!"\n"Mám opravdu štěstí... velké štěstí..."\n"A taky sis ho už zasloužil! Víte, nemějte Simonovi za zlé, že se občas chová jako suchar a ledový král... holt je takový, nebo spíš tak na lidi působí, ale ve skutečnosti je to větší cíťa než já," zasmál se. Simon si vzdychl.\n"Dokonce se ani nebál ďábelského dítěte a klidně mu jako malý hleděl do očí, i když ostatní tvrdili, že každého uhrane..."\n"Stefane..." zavrčel Simon a obě sestry zpozorněly.\n"Ty jsi viděl jako malý Nervózního Jedince?" Vyslovila rychle svoji otázku Patricie. Simon si promnul spánky.\n"Jsem starší než on... a jeho matka ho chtěla zapsat na stejnou školu jako jsem chodil já i Stefan... bylo z toho tenkrát hrozné pozdvižení... nechtěli ho přijmout a já se dostal blíž, než jsem měl... jenom jsem se na něj podíval, nechápu proč o tom musíš mluvit," to poslední samozřejmě platilo na Stefana, který jen pokrčil rameny.\n"Náhodou to bylo docela hrdinské... víte, že ani neexistují pořádné fotografie Nervózního Jedince? Všichni se totiž bojí, že by je uhranul i z fotky... myslím, že byste holky měly litovat, že jste tady," zasmál se.\n"Nerozumím, proč by měl Nervózní Jedinec někoho uhranout, byl tenkrát dítě..." vydechla pevným hlasem Emilie.\n"Pak jste nikdy neviděli toho kluka v akci. Byl malý, ale s přesností dokázal poznat kdo zemře... bylo to zvláštní... jenom si představ, že za tebou přijde neuvěřitelně světlý, hubený kluk s nagelovanou hlavou a oznámí ti, že zítra v poledne tvoji mámu srazí auto a ono se to pak splní..."\n"A dá se tomu vůbec věřit?" Vyhrkla Emilie. Stefan zamrkal.\n"Řekl bych, že ano... ale s jistotou může vyprávět tady bráška..." Simon si pročísl vlasy.\n"Proč vlastně mluvíme o Nervózním Jedinci... říkáš, že nemáš rád drby a pak tady vykládáš tyhle hlouposti!"\n"Ale holky to očividně zajímá!"\n"Proč to říkáte?" Simon se trhavě otočil na Emilii.\n"Protože jsem realista a nevěřím na podobné pitomosti... toho kluka jsem viděl celkem dvakrát... je pravda, že na svůj věk měl opravdu hodně zvláštní hlas..."\n"Říkával jsi hluboký a místy děsivý! A kdy jsi ho viděl podruhé, že to ani nevím?"\n"Bylo mi osm! Měl hluboký hlas, ale jinak to byl prostě drobný kluk, co si chtěl hrát, nic víc... řekl mi jen ahoj, žádné předpovědi smrti jsem od něj neslyšel... poprvé jsem ho viděl, když se ho pokusila jeho matka zapsat a podruhé na hřišti, kde se sám houpal na houpačce, toť vše... vždycky jsem jen viděl zvláštního kluka... o démonovi tady snad ani nemůže být řeč... a můžeme se konečně přesunout k jinému tématu?"\n"Promiň, prostě jsem si jen přál, aby věděli jak skvělý jsi, to je vše," mrkl na obě sestry.\n"Stefane, můžeš už přestat žvanit nesmysly a řekneš mi, co jsi mi chtěl říct?"\n"Takže mohu před nimi?"\n"Samozřejmě," odvětil pevně. V ten moment se Patricie s Emilií na sebe zahleděly. Obě pocítily bodnutí studu. Simon jim věřil, ale ony... nemohli mu to říct.\n"Páni jsem rád, že jsme takhle dramaticky rozšířili naši rodinu! No nic... prohledal jsem naše temné stoky, abych zjistil něco o naší Elise..."\n"O jakých stocích to pořád mluvíš?"\n"O dědově počítači ze kterého mám respekt už jenom z principu... starouš má víc hesel než velká bezpečnost... naštěstí jsem dost chytrý, abych je všechny prolomil... ostatně mám jeho krev..." zasmál se. Simon vykulil oči.\n"Ty ses kvůli Elise hrabal v dědově počítači? Víš co se stane jestli se dozví..." Stefan ho přerušil.\n"Nikdy se to nedozví... nejsem idiot... ale za to jsem zjistil, co jsem potřeboval. Elisiny rodiče se zadlužili kvůli šperkařské firmě do které investovali celé jmění... pak následovali soudní tahanice, chvíle v kriminále a smrt... vynechám raději detaily... a výsledkem bylo osvojení Elisy do Aliciiny části rodiny a soudní tahanice o zbytek dluhu... nyní tak Elisa dluží těm pitomcům peníze, takže je v presu asi jako já..." zasmál se nervózně.\n"Stefane, snad nemáš v plánu..." Stefan mu znova vstoupil do řeči, než stačil dokončit větu.\n"Nemám v plánu ji nikam tlačit, ale my všichni potřebujeme pomoct. Ta restaurace nás aktuálně drží nad vodou... takže mě napadlo, že bychom mohli spojit příjemné s užitečným. Můžu Elise po dědickém řízení pomoci splatit dluh a tím ji dostat z pod moci těch blbů a my dva se staneme majiteli matčiny restaurace a dokážeme dědovi, že nejsme žádní idioti, co se o sebe neumí postarat," vyhrkl téměř bez dechu.\n"To dědictví není tak velké abychom mohli něco někomu slibovat..."\n"Už jim dluží jen kolem 10 000,- ale platí jim šílené sumy za malý pokoj v jejich sídle... jsou to vydřiduši..."\n"Snad mi nechceš říct, že tohle všechno má děda v počítači!" Zvolal.\n"No tohle tak úplně ne..."\n"Od jednoho známého... je to dlouhý příběh... důležité je, že Elisa pracuje jako učitelka a její plat sotva stačí na pokrytí všeho co splácí..."\n"Stefane snad jsi se zase nedostal do nějakých problémů nebo tě..."\n"Klid bráško! Ten chlap mi dlužil laskavost ještě ze starých časů... kdysi jsme si navzájem kryli krk na ulici... a věř mi, že tenhle umí držet slovo..."\n"A jak se to dozvěděl on?"\n"Co já vím? Sejde na tom?"\n"Můžeš mu věřit?"\n"Ano... je to ohromně důvěryhodný muž, co byl jen na špatném místě ve špatný čas... zkrátka klasický příběh... každopádně jsem si díky tomu proklepl naši neznámou a mohu říct, že i když jsem se nikdy nechtěl ženit, tak jí si klidně vezmu. Už jenom proto abych zachránil naše zadky, ale i ten její... Vegovi by si opravdu zasloužili trochu zchladit žáhu..."\n"Stefane, nemyslím si, že by to byl dobrý nápad... už teď jsou vzteklí a..."\n"Snad nemáš v plánu utéct z rozdělaného boje? Já se jen tak nevzdám... nikdy, slyšíš mě? Ta restaurace je poslední co nám zbylo... děda nás klidně nechá žadonit o jediný simoleon jenom, aby si dokázal, že měl zase pravdu... a toho mám už taky plné zuby... takže můj plán zní... ožením se s Elisou, získáme dědictví, ty se svým dokonalým obchodním umem ještě víc pozvedneš restauraci a já se ti pokusím pomoci, ano?"\n"Tohle nám prostě nemůže vyjít..."\n"Ale... když nic nezkusíme, tak to ani nezjistíme. Jsme Margisoni, zatraceně! Děda rád vykládá o hodnotě našeho jména," pokusil se napodobit jeho tón hlasu.\n"Takže chceš prostě přijít za Elisou a nabídnout jí sňatek?"\n"Ne, řeknu jí prostě pravdu."\n"Tak s tebou hned vyrazí dveře... nemyslím si, že by chtěl někdo od cizího člověka poslouchat svoji bolestnou minulost," podotkl pragmaticky.\n"Poradím si... dám to všechno do pořádku... i vy mi věřte holky... tentokrát to nezkazím, to vám slibuji... každopádně dnes máme ještě jinou práci, Simone..."\n"Městem se rozkřiklo, že jsi padl jako já... takže je teď všude pozdvižení a myslím, že se to i negativně podepíše na našich zaměstnancích..."\n"Dávají výpověď?!" Vyhrkl šokovaně Simon.\n"To snad ne... ale Artur snad něco zaslechl... takže i proto jsem tady... ty srábotky potřebují vidět nás dva, aby pochopili, že se držíme pořád na hladině... zkrátka nás teď bude čekat hodně dlouhý motivační proslov..." zamumlal.\n"Dobře, pak hned vyrazíme... nenechám si jen tak ukrást zaměstnance!" Zvolal Simon a postavil se.\n"Takhle se mi líbíš, bráško! Děda je možná hlavoun všeho možného, ale my mu dokážeme, že se nedáme! Takže dámy... no, nezapomeňte, že všechno co jste slyšely je tajné, takže... víte, co máte dělat," mrkl na ně. Emilie s Patricií zalapaly po dechu. Do čeho to vlastně byly zasvěceny?\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 13/11/19, 01:50 pm\nNo pááááni. Stefan má velmi zajímavý plán. Jsem zvědavá, jestli se mu podaří uskutečnit.\nJinak děvčatům se nedivím, taky bych byla dost nesvá, kdyby věděla, že něco skrývám.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 13/11/19, 08:05 pm\nStefan je fakt numero, o jeho možném sňatku s Elisou jsem uvažovala, ale přiznám, čekala jsem k tomu i nějakou romantiku - ale třeba na ni ještě dojde Každopádně opět velmi zajímavý díl\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 14/11/19, 12:41 am\njaj, romantiky bylo docela dost.. líbí se mi Stefanův 'pragmatický' přístup, jsem zvědavá, co na to Elisa - zda přistoupí na taktiku 'příjemné s užitečným', nebo se nechá přemlouvat každopádně jsi Ludmilo měla dobrý postřeh, pokud jde o Stefana a Elisu\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 15/11/19, 06:12 pm\nDíky holky Ludmi, měla jsi určitě dobrý odhad\n80.část - Na hraně\n"Nervózní, Simon brzy odejde a budeš moci jít zase ven... dám ti vědět, ano?" Nervózní s úsměvem přikývl a odněkud vytáhl drobný lístek. Emilie překvapeně zamrkala a přistoupila k němu blíž. Nervózní jí vtiskl papírek do dlaně a Emilie ho rozbalila čelem k sobě. Byl na něm seznam knih o který ho žádala.\n"Fénix, co vstal z popela? To je dětská kniha," zašeptala. Nervózní přikývl.\n"Koupím ti ji... stejně jako tu druhou, ale zatím... tady... donesla jsem ti encyklopedii, vím, že se do ní rád díváš," usmála se na něj a podala mu ji. Nervózní od ní vděčně převzal svazek a přikývl.\nHned po té si knihu otevřel a začal listovat jednotlivými sekcemi. Emilie se pousmála jeho nadšení a pomalu se otočila, když její oči zaujaly pomuchlané noviny zahozené za zrcadlem. Zmateně přistoupila blíže a v hlavě uvažovala od kdy tam jsou. Opatrně se natáhla za zrcadlo a vytáhla je na světlo. Jednalo se o starší denní tisk, který vypadal, že zažil lepší časy. Pokrčila rameny.\n"Za chvíli za tebou přijdu," slíbila mu a zamotala noviny do ruličky, když si všimla podivných čar na jedné straně. Rychle denní tisk otočila správným směrem, posadila se a zaměřila se na téměř nečitelný rukopis.\nCo tam bylo napsané? Nebyla si jistá. Jediné co byla schopna odhadnout bylo, že autorem textu musel být sám Nervózní. Přimhouřila oči a přiblížila svoji tvář k novinám. Až poté začala rozeznávat některá písmena. Ichabod... Ichabod Přízračný... to jméno jí něco říkalo... a to druhé... co to jen mohlo být? Ptala se sama sebe a otočila se na Nervózního.\n"Nervózní... ty jsi psal na tyhle noviny?" Vydechla jeho směrem. Nervózní odložil knihu a zmateně na ni pohlédl. Psal někdy na nějaké noviny? Nebyl si jistý... mohlo to tak být? Tiše vstal z postele...\n...a přiblížil se k ní. Emilie se postavila a nastavila mu noviny, aby lépe viděl. Nervózní několikrát zamrkal. Ichabod... Přízračný... to jméno se mu zabodlo do kůže jako žíravina. Chytil se za hlavu... a spatřil útržek ze svého snu. Starý náhrobek a ten mrtvolný hlas... jsi můj syn... můj syn... opakoval ten nelidský zvuk. Otřásl se. Ucítil bolest ve spáncích. Ichabod Přízračný... Ichabod Přízračný... znělo jeho hlavou, když se před jeho očima zjevila krátká vzpomínka.\n"Kdo jste?" Slyšel svůj dětský hlas. Starší muž se k němu sklonil. Jeho čokoládová pokožka tupě kontrastovala s bílými vlasy.\n"Budu tě učit..." slíbil laskavý hlas.\n"Ale já vás neznám... máma se bude zlobit, že mluvím s cizími lidmi," procedil a udělal krok od cizince.\n"Mě se nemusíš bát... jsem Ichabod Přízračný a tvoji mámu znám už hodně dlouho, kdysi jsem znal i jejího tátu... proto jsem tady..."\n"Ale já vám nevěřím! Nikdy jsem vás neviděl!" Ozval se jeho mírně vyděšený hlas.\n"Nervózní?" Nervózní se zapotácel. Bolest v jeho hlavě se začala zvětšovat, když spatřil toho muže ještě jasněji. Vzpomněl si na jeho kulaté brýle... jemný hlas... tmavou pokožku. Nervózní vypískl. V jeho mysli se měl co nevidět vytvořit divoké tornádo vzpomínek, které ho mělo zadusit. Skoro je cítil... jednotlivé hlasy k němu doléhaly, ale nemohl rozpoznat co mu říkají. Prudce složil ruce ke svým bokům a zatnul je v pěst. Jeho nehty se zařezávaly do měkké části jeho dlaně. Emilie prudce zamrkala a...\n...rychle se natáhla po jeho pažích.\n"Nervózní!" Vyhrkla naléhavě. Nešťastný muž otevřel oči. Z jeho úst vyšlo něco nesrozumitelného, když se k ní natáhl...\n...a instinktivně ji sevřel v náručí.\n"Je to dobré... slyšíš mě?" Nervózního hlava se začala pomalu upokojovat. V ten moment pro něj Emilie představovala kotvu, která ho držela od toho, aby se zbláznil... aby se ztratil v minulosti. Emilie ho pohladila po hlavě.\n"Bude to dobré," snažila se ho ujistit. Nervózní se od ní odklonil. V očích se mu odrážel strach.\n"Možná bys měl jít na chvíli spát... až Simon odejde, donesu ti snídani, ano?" Slíbila mu. Nervózní přikývl a zamířil k posteli. Emilie ho chvíli pozorovala. Jeho trhavé pohyby, kterými se umístil na matraci. I ona chtěla věřit, že bude vše dobré. Pomalu se sehnula k novinám a znova si přečetla jméno. Byla si jistá, že musí zjistit kým přesně byl Ichabod Přízračný.\nPozději se tak pustila do vyhledávání na internetu, kde se dozvěděla, že Ichabod Přízračný byl posledním manželem Olivie Přízračné. Ale proč mělo jeho jméno na Nervózního takový dopad? Mohl snad Ichabod za to, že skončil u Kádinkových?\n"Emilí! Se Simonem už půjdeme... ozvu se ti až půjdeme domů, ano?"\nEmilie jí ale neposlouchala, byla až příliš zamyšlená nad rychlostí jejich internetu i nedostatku informací, které jim mohl poskytnout.\n"Ichabod Přízračný? To byl přeci manžel Olivie Přízračné... proč ho tady vyhledáváš?" Zeptala se jí, když spatřila v hledáčku jméno Ichaboda.\n"Později ti to vysvětlím, ale teď..." ani jedna si nevšimla, že se mezitím v místnosti zjevil Simon, který vešel do pracovny otevřenými dveřmi.\n"Dobře, ale myslím, že o Ichabodovi Přízračném toho moc nezjistíš," podotkla pevným hlasem.\n"Ichabod Přízračný? Proč hledáte informace o tom muži?" Ozval se Simon. Obě ženy sebou škubly a otočily se k němu. Simon udělal několik drobných kroků k nim.\n"Ten muž je mrtvý... proč vás zajímá?" Emilie zbledla a vyměnila si s Patricii pohledy. Oběma tloukly srdce tak silně, že měly pocit, že je zadusí.\n"Já... slyšela jsem o něm v knihovně... a napadlo mě... že možná... možná napsal ty zvláštní knihy, co máme v archivu... ty o smrti..." vyslovila nepřirozeným hlasem polopravdu Emilie.\n"A proč vás ty knihy zajímají?"\n"Před nějakou dobou si je chtěl půjčit jeden zvláštní profesor... byl až agresivní, když se dozvěděl, že nejsou k zapůjčení... protože tenkrát měl na ně věčnou výpůjčku Nervózní Jedinec... nyní je jedna kniha ztracená a o tu druhou mají zájem jiní lidé... jenže pan David ji nechce dát volně k vypůjčení... je to složité, ale byla jsem zvědavá... to je vše..." vypustila ze svých úst další hromadu polopravd Emilie. Simon se zatvářil zmateně.\n"Ichabod Přízračný nepsal knihy a už vůbec ne o smrti... byl to moc hodný člověk... miloval hru na klavír a tak si ho děda najal, aby mě a Stefana učil hrát na klavír..."\n"A jste si jistý?" Otočila se k němu. Simon zamrkal.\n"Samozřejmě... nechápu, proč vás to tolik zajímá... pan Přízračný je mrtvý už spoustu let... nerozumím proč..." v ten moment si ho přitáhla k sobě Patricie.\n"Moje sestra je občas zvědavá... zvláště když se jedná o jedinečné knihy, což ty dvě opravdu jsou," zasmála se nervózně.\n"Vás dvě zajímají knihy o smrti?" Emilie se prudce otočila zpět k obrazovce.\n"Ne, samozřejmě že ne! Nemáme na podobné pitomosti čas... a když už jsme u času..." Simon ji přerušil.\n"Proč mám pocit, že..." vydechl jenže Patricie ho nenechala domluvit.\nRychle přitiskla své rty k těm jeho. Simonovi unikl z úst překvapený vzdech, ale nakonec její gesto opětoval a objal ji kolem pasu. Patriciino srdce při tom bilo tak silně, že nevěděla, zda to na ni nepozná. Byla si jistá, že musí zabránit dalšímu vodopádu jeho otázek... Tolik si přála mu to povědět... říct mu, že v jejich domě žije Nervózní, ale pochopil by to? Jak by se zachoval? Dokázala by snést jeho odsouzení? Až pak si uvědomila, že největší strach měla z toho, že by o něj mohla přijít... že by mohla přijít o jediného muže, který ji kdy dokázal doopravdy milovat.\n"Budeme muset jít... kde je Stefan?"\n"Sedí v autě... šel jsem sem jen pro tebe, takže..."\n"...půjdeme!" Doplnila jeho větu a propletla svoje prsty s těmi jeho.\n"Měj se dnes hezky sestřičko a užívej dovolenou!" Zamávala jí prudce. Emilie se k ní trhavě ohlédla a věnovala jí drobný úsměv.\n"Ať se vaše problémy vyřeší tím nejlepším způsobem," popřála Simonovi.\n"Děkuji," odvětil pevně Simon.\n"Tak pojď, ať nepřijdeme pozdě!" Vyhrkla Patricie a táhla svého milého od Emilie. Simon sebou trhl, ale nakonec následoval Patricii z místnosti. Emilie si vložila tvář do dlaní. Jak dlouho tohle může vydržet? Dokáží obě přežít celý týden bez toho, aniž by se Simon dozvěděl pravdu? Jsou vůbec schopny tomu muži tak dlouho lhát?\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 15/11/19, 09:34 pm\nJen aby Simon nedejbože nezačal pátrat sám, co se vlastně v domě děje - to by asi nedopadlo dobře pro obě děvčata\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 19/11/19, 09:43 am\nNoo tak to bylo těsné. Simon není hloupý. Jsem si jistá, že to nedokážou dlouho tutlat.\nNo uvidíme, uvidíme.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 20/11/19, 07:51 pm\nTeeda Luci..jednomu se tají dech při čtení, fakt Docela se děsím toho co bude s holkama dál, ze Simona nemám moc dobrý pocit, docela se bojím, až se potká s Nervozníím.. a že na to určitě dojde Už aby tu byl další díl Mimochodem, nepsala jsi příběh Sestry na zeleném foru?\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 20/11/19, 11:00 pm\nDíky holky opravdu si cením tak milých slov no bude to zajímavá jízda... už teď v hlavě zvažuji, jak všechno správně nafotím\nmikiník, ten příběh jsem nepsala, popravdě na zeleném fóru jsem byla hlavně na začátku taková celkem spící až jsem zapomněla, že tam jsem zaregistrovaná a vzbudila jsem se až cca rok předtím než forum padlo\nJinak moc prosím abyste si představili v restauraci o pár lidí víc\n81.část - Všichni dělají, co mohou\nPozději dorazila naše trojice do restaurace, kde si oba mladí Margisoni povolali všechny zaměstnance.\n"Dobré ráno," uvítali je oba majitelé. Každý ze zaměstnanců se rozhlédl. Skoro to vypadalo jako kdyby očekávali, že se odněkud vynoří Erik.\n"Páni... Stefana jsme už dlouho neviděli... ten kluk vypadá zatraceně dobře," zachichotala se Betty směrem ke kolegyni, která její komentář ignorovala.\nSimon se narovnal a nasadil svoji masku ledového krále. Jeho oči i postoj těla nyní natolik připomínaly Erika, že někteří ze zaměstnanců se podvědomě přikrčili.\n"Přišli jsme vás ujistit, že je vše v pořádku," ozval se jeho pevný hlas. Mezi ostatními se rozrostl šum, když vystoupil blíže starší kuchař.\n"Takže tvrdíte, že nebudeme mít problémy, vzhledem k věcem co se stali?" Vydechl hrdě.\n"Samozřejmě, že ne. Restaurace nadále patří mě a mému bratrovi. Není důvod k obavám."\n"Ale já si myslím, že ano... restaurace bude vaše už jenom chvíli... slyšela jsem to od vašeho dědy..."\n"On tady byl můj děda?" Vyhrkl Simon a probodl svoji zaměstnankyni pohledem.\n"Ne, ale všichni to víme, pane Margisone... vaše situace... není příznivá a nikdo z nás se do něčeho takového nechce zaplést..."\n"Takže máte v plánu zdrhnout?" Opřel se do ní Stefan.\n"Vy sám byste měl nejlépe vědět, že pověst je hodně důležitá, zvláště v našem městě... mám rodinu, manžela, děti... nemohu se tvářit, že se mě vaše situace nedotkla nebo nedotkne... a co potom budu dělat? Jste dobrý pán, ale váš děda... nenechám se šikanovat kvůli rozhodnutím, které mi ani nepřísluší... takže chtěla bych podat výpověď, pane Margisone," oznámila mu suše zaměstnankyně v černých šatech.\n"To se mi snad jenom zdá! Vy máte snad pocit, že se potápíme? My se našeho dědy nebojíme a vy byste taky neměli!" Zvolal zlostně Stefan. Simon k němu natáhl paži a zastavil jeho další slova.\n"Nebudeme jim bránit, pokud to tak cítí... nezlobím se na vás, je těžké jít proti proudu... takže pokud je mezi vámi ještě někdo kdo chce odejít..." otočil se k Betty. Zrzavá uklízečka na něj mrkla a pousmála se.\n"Jeník mě sice zabije, ale co už... tady je alespoň zábava... takže budu jako kapitán na Titanicu, já zůstávám a vy ostatní jste totální zbabělci... a ano, mluvím na tebe Romano," zaměřila se na odcházející zaměstnankyni. Romana se zamračila.\n"Co kdyby ses jednou naučila držet ústa! Je to moje rozhodnutí! Klidně si tady zůstaň!" Vyjela na ni. Betty pokrčila rameny.\n"To mám taky v plánu, když se má polovina z vás tady v plánu po... z našeho matriarchy... ale víte co?" Odhodlaně se zahleděla na oba mladé Margisony a urovnala si svoji uniformu.\n"Mě se naši mladí kápové líbí a co víc, starý Margison tu nebude věčně... měli byste se zaměřit na to, kde je budoucnost... a tu já vidím v nich a ne v něm... takže se mnou určitě počítejte, šéfové! Rozhodně se nenechám zastrašit nějakou kravinou, zatraceně! Moje dcera potřebuje dobrý příklad... takže... můžu se zase chopit svého koštěte?" Vyhrkla nadšeně. Simon zavrtěl hlavou a Stefan se zasmál.\n"Jasně Betty! Tomu říkám přístup!" Vyhrkl nadšeně Stefan. Simon se zhluboka nadechl a podíval se do očí staršího kuchaře. Blonďatý muž se tvářil zachmuřeně a nevypadal, že by chtěl k dané záležitosti povědět cokoliv navíc. Po chvíli ale zavrtěl hlavou.\n"Zůstávám," procedil. Betty se na něj prudce otočila a vtiskla mu na tvář polibek. Starší kuchař sebou cukl a vyhrkl několik naprosto nesrozumitelných slov.\n"Já věděla, že zůstaneš! Možná jsi starý bručoun, ale máš mozek!" Vyhrkla nadšeně. Starší kuchař se zamračil a udělal od ní několik kroků. Z jeho úst nevyšlo ani slovo.\n"A vy?" Zeptal se Violy, Simon. Žena ustrašeně sklonila zrak k zemi, když jí něčí paže chytily za předloktí. Zlehka zvedla hlavu a setkala se s pohledem Artura, který se vzápětí zaměřil na Simona.\n"Já zůstávám, šéfe. Neopustím vás jenom kvůli absurdnímu strachu ostatních. Jsem si jistý, že se daná situace vyřeší tím nejlepším způsobem. Vy oba jste naši nadřízení a věřím vám, ne ani tak kvůli vašemu jménu, ale kvůli tomu, co jste už dokázali. Tahle restaurace byla v úpadku, ale... jen se podívejte jak vypadá nyní! Vynesli jste ji ze tmy, dali jste restauraci U ledového krále znova lesk, který ani nikdy neměla... proto se mnou můžete počítat," vydechl se širokým úsměvem. Simon zamrkal, nikdy by neočekával, že uslyší od svého asistenta něco takového. Věděl, že ho do svého života zatáhl mnohem více než si kdy přál, ale nepočítal s tím, že by se právě on nakonec rozhodl zůstat s nimi na jedné lodi. Stefan nadšeně zamrkal na svého bratra. On jediný už dávno tušil kolik lidí se nakonec přidá k nim. Simon většinou činil co bylo nutné a prospěšné a moc neuvažoval nad tím jaké to bude mít pro ostatní důsledky nebo snad jaký z něj budou mít ostatní pocit. Zatímco Stefan byl ten který hned cítil a vnímal, ne nadarmo se o bratrech často říkalo, že kdyby nebyli dva, ale jeden... na světě by byl téměř ideální dědic Margisonů.\nArtur se naklonil k Viole. V jejích očích se odrážely obavy.\n"Já..." ozval se její tenký hlas a paží nahmatala dlaň Simonova asistenta.\n"Pokud vám věří Artur... pak zřejmě mohu i já..." vydechla tiše. Simon přikývl.\n"Já odcházím..." ozvala se druhá servírka vzadu, ke které se za několik minut přidali další lidé z personálu.\n"Zůstávám," vyšlo nakonec z úst Patricie a usmála se na svého milého. Simon jí věnoval drobný úsměv. U ní si byl jako u jediné jistý, že ho neopustí, protože jí věřil. Byl si jistý, že Patricie by ho nikdy nedokázala zklamat.\nZa několik minut tak několik lidí opustilo restauraci. Simon se Stefanem se tak nakonec dívali do očí Patricii, Arturovi, Viole, Betty, staršímu kuchaři a druhé hostesce. Simon pozoroval zbylý personál a v hlavě se mu otáčela ozubená kolečka. Šest lidí... jen šest... bylo jich málo, ale byl si jistý, že udělá cokoliv, aby restauraci udržel na hladině, i kdyby to znamenalo, že i on sám se chopí roznášení pokrmů. Simon se rozhodně nechystal padnout, i když o něm tak mluvili po celém městě. Ve svém nitru se cítil silný... v ten moment v sobě skoro cítil nepoddajnou vzpurnost svého dědy, který se nikdy nevzdával. Někteří lidé o něm říkali, že byl Erikovi podobný... že byl jeho odrazem, než se nechal ovládnout mocí a než ztratil iluzi o světě. Možná to byla pravda... možná ne, ale Simon nechtěl být jako on. Možná působil na ostatní chladně, ale nikdy nechtěl, aby se ho každý bál. Pomalu se ohlédl na svého bratra. Stefan byl vždy jeho opakem, alespoň navenek. I nyní to bylo znát, když s úsměvem každému podával ruku a nezapomněl k tomu přidat několik slov, které některé dámy donutilo zrudnout a muže rozesmát. Dokonce i staršího kuchaře přiměl ke změně výrazu. Stefan rád říkával, že obdivuje svého bratra, ale Simon byl nyní ten který ho obdivoval. Cenil si jeho schopnosti mluvit s lidmi... propojit kolektiv, to on nikdy neuměl. Vždy byl jen ledový král, který...\n"Co tady stojíš jako solný sloup?" Vyjel na něj s úsměvem Stefan a přerušil jeho myšlenky.\n"Nemůžu uvěřit tomu, že jsme získali tolik lidí... myslel jsem si..." Stefan ho objal kolem ramen.\n"Neměl jsi o tom ani přemýšlet! Tvoji lidé nejsou hloupí... a ti co jsou... jsou pryč... takže teď tady máme skutečné pracanty a jsem si jistý, že to zvládneme..."\n"Za necelé dva měsíce přijdeme o restauraci..." pronesl do jeho monologu Simon. Stefan zavrtěl hlavou.\n"Ani náhodou! O to se postarám!" Vyhrkl nadšeně a ustoupil od něj.\n"Pořád se mi nelíbí ten tvůj nápad..."\n"To mě se ten tvůj taky nelíbil... a na nic ses mě neptal... takže promiň velký brácho, teď půjdu zachránit naše zadky... a přibalím k tomu ještě i další zadek..."\n"Upřímně pochybuji, že se nechá jen tak..." Stefan ho přerušil.\n"Věř mi, že to zvládnu," mrkl na něj, když si všiml Patricie.\n"Paty, můžeš se postarat tady o nerváka? Já nám jdu zajistit vstupenky do věčného života pohostinství..."\n"Cože?" Vyhrkla s nervózním úsměvem.\n"Zkrátka jdu se někomu dvořit a ty zatím zkus upokojit Simona... pořád se nemůže smířit s mojí myšlenkou..."\n"No tak bráško... musím běžet... moje lady na mně čeká... tedy vlastně to ještě neví, ale už brzy se to dozví," uchechtl se, zamával jim a zmizel dřív, než mohl kdokoli něco namítnout. Simon sklonil hlavu. Patricie k němu přistoupila blíž, jak jen jí to její maska zaměstnankyně dovolovala.\n"Stefan se snadno do něčeho zaplete... Vegovi nás nesnášejí... děda jim vyhlásil tichou vojnu a my... se snažíme do všeho víc zamotat. Nejsem si jistý, jak tohle dopadne..."\nZa nějakou dobu, tak Stefan stanul před školou, kde vyučovala Elisa de la Vega.\nChvíli tak stál před budovou a vzpomněl si na vlastní školní léta. Musel se pousmát, když si vybavil všechny žertíky, které připravil pro jejich nepříjemného učitele, který je nenechal skoro ani v klidu dýchat. Zavrtěl hlavou a podrbal se na hlavě. Musel se do toho pustit, byl si jistý, že nebude obtížné přemluvit někoho, kdo neměl co ztratit. Odhodlaně vykročil k hlavnímu vchodu.\nŠkola se zdála téměř liduprázdná. Zmateně tedy pohlédl na hodiny, kde se ujistil, že pravděpodobně nyní probíhá výuka. Překvapeně se ohlédl k dveřím. Když probíhá vyučování... neměli by být ty dveře zavřené? Ptal se sám sebe. Nakonec jen pokrčil rameny a vešel do dlouhé chodby. S úsměvem pozoroval jednotlivé plakáty na zdech s pozitivními hláškami o učení.\n"Jako kdyby tohle snad byla pravda..." vydechl nevěřícně nahlas, když jeho oči zaujal zářivý plakát s nápisem "Vědění je základem šťastného života".\n"Co vám na tom přijde špatného?" Uslyšel za svými zády. Stefan se ohlédl. Před ním stál starší muž s úzkýma očima.\n"Člověk může být třeba největší génius na světě, ale stejně nikdy nemusí poznat štěstí a to samé platí naopak," vyslovil svůj názor pevným hlasem Stefan.\n"To je zajímavá myšlenka, pane Margisone! Nemýlím se, že?" Stefan se usmál, nepochyboval o tom, že ten muž bude vědět kým je.\n"Samozřejmě, že ne... jsem Stefan Margison a vy?"\n"Takže chcíp... chci říct pane Margisone... já jsem Sebastian Butler, učím zde filozofii a musím říct, že vaše názory by se mi jistě hodily na hodině... studenti by se s ním jistě ztotožnili..."\n"Tomu věřím, ale bohužel nemám moc času..."\n"Pak proč jste zde? Mají snad Margisoni zájem o naší školu?"\n"Takže... mohu vám nějak pomoci?"\n"Myslím, že ano! Hledám vaši kolegyni... profesorku Elisu de la Vega... má nyní hodinu?"\n"Elisu? Vy hledáte Elisu? No... měla by asi být právě ve svém kabinetě..."\n"A kde má kabinet?"\n"Na konci chodby," odvětil věcně profesor.\n"Děkuji..." v ten moment se chodbou rozezněli kroky. Oba muži se ohlédli, když spatřili mladou ženu se štosem papírů v náručí. Žena cosi zamumlala, když si pokusila urovnat zbloudilé desky ležící na vrchu a vzhlédla. V ten okamžik se setkala s očima dvou mužů. Stefan se zářivě usmál. Byl u svého cíle. Elisa se zapotácela a rychlým krokem je obešla.\n"Počkej pomohu ti!" Zavolal na ni familiérně. Profesor se na něj zmateně zahleděl. On jí tykal? Elisa sebou cukla až se jí papíry rozsypaly na pohovku.\n"Ach ne!" Zvolala zoufale a pustila se do skládání jednotlivých listů do komínku. Stefan se postavil vedle ní a pokusil se jí podávat papíry.\n"Páni, školní testy... většina studentů by asi dala nevím co kdyby se ztratily," zasmál se. Elisa ho probodla pohledem.\n"Většina mých studentů si cení svého prospěchu i práce, kterou vloží do všech zkoušek, takže s vámi nemohu souhlasit..." Stefan zavrtěl hlavou a sebral několik hustě popsaných listů a položil je na její pečlivě vytvarovanou hromádku.\n"Odporovat ti nebudu, nikdy jsem tvoje děcka neviděl," mrkl na ni. Elisa rychle shrnula papíry na hromadu a zahleděla se na Stefana přes oponu vlasů.\n"No vida, už mi zase tykáš... takže potřebuji s tebou mluvit."\n"My dva spolu nemáme o čem mluvit..."\n"Pak se zatraceně mýlíš," zašeptal se širokým úsměvem.\n"Nechápu... ale dobře, ať to máme rychle za sebou... pojď..." ukázala na dveře. Stefan pokrčil rameny a vložil si ruce do kapes.\n"Nejdu, dokud mi nedáš něco z té hromady," mrkl na ni.\n"Nepotřebuji pomoc... každý den to zvládám zcela sama a nikdo..." Stefan ji přerušil.\n"Ano nikdo... ale já nejsem nikdo, takže..." natáhl se k hromádce a uchopil ji do svých paží.\n"Ale já tě o nic takového neprosila!" Zvolala rozčileně.\n"Nepotřebuji, aby jsi mě o něco prosila... vidím co je potřeba, takže tady je tvůj kabinet? Hm máš tady i visačku..." zamumlal, loktem otevřel dveře a pravou nohou je jedním kopancem otevřel dokořán. Elisa si nervózně pročísla vlasy, když si všimla cizích očí, které se jí zabodávaly do zad. Starší profesor sledoval jejich konverzaci jako tenisový zápas a stále si nebyl jistý kým byl pro Elisu chcípacký Margison. Elisa se narovnala, prudce vstoupila do svého kabinetu a zabouchla za sebou dveře.\n"Co tady chceš?!" Vyjela na něj a usadila se za stůl. Stefan s úsměvem zavrtěl hlavou a vzal místo naproti ní.\n"Řekněme, že jsem ti přišel něco nabídnout..."\n"Nemám zájem o nic z toho, co jsi mi přišel vnutit," vydechla pevně.\n"To jsem čekal... začneme tedy jednoduše... můžeš mi začít věřit?"\n"Věřit? Jak bych ti mohla věřit? Tvůj bratr opustil moji sestřenici u oltáře, zmlátil jsi mého bratrance a tvůj děda pak vyhodil moji rodinu jako psy... a to ani nemluvím o tom, že se o tobě říká, že jsi..."\n"...chcípák, vyděděnec, idiot, král chaosu, bezďák... myslím, že to jsou moje nejznámější přezdívky... i když bych byl rád kdyby jsi používala moje nejméně oblíbené označení a to Stefan... to mám totiž i dokladech a ocenil bych kdyby ho někdo taky chtěl používat," mrkl na ni.\n"Neměla jsem v úmyslu o tobě takto hovořit..."\n"Takže mi chceš naznačit, že si nemyslíš, že bych byl takový?"\n"Nemohu říct jaký jsi, protože tě neznám..."\n"A co kdybych ti řekl, že já tě naopak znám?" Elisa zbledla a zamračila se.\n"Ty mě nemůžeš znát! Na svatbě jsem tě viděla poprvé v životě!"\n"To je pravda... ale kromě těch šíleností co se o mě říká... je o mě známo, že dokážu číst v lidech."\n"Kvůli těmhle prázdným řečem ses mě rozhodl navštívit?"\n"To rozhodně ne... přišel jsem ti totiž něco navrhnout... a vím, co jsi mi řekla, ale... vím, že sis prožila peklo a teď za něj pykáš..."\n"Vím to, a proto jsem ti přišel nabídnout spojenectví... něco co ti pomůže získat svobodu," mrkl na ni.\n"Nic od tebe nechci! A nic o mně nevíš!" Vykřikla.\n"Řekněme, že něco vím... a proto jsem tady... oba potřebujeme pomoct... vím, že potřebuješ peníze a ty nemůžeš získat jen tak, protože se ti stále jen lepí smůla na paty... v Podivíně si o tobě myslí, že jsi zvláštní... oba máme vůbec divnou pověst a už jenom proto bychom si měli navzájem vypomoct, nemyslíš?"\n"Dobře... můj bratr si bral tvoji sestřenici jen kvůli dědictví, které měl získat po svatbě se ženou se jménem Vega. Nakonec to ale nezvládl a utekl dřív, než jsme mohli získat co oba potřebujeme pro to, abychom mohli být spokojení... abychom byli skutečně svobodní... protože náš děda nás jen tak nenechá být... udělá vše pro to, aby nás potopil, ale když získáme restauraci, která je součástí dědictví... zachráníme se a získáme i to co potřebuješ ty... svobodu a klid..."\n"Počkej... ty... ty... chceš abych si tě vzala? Kvůli dědictví?!" Vyhrkla. Stefan s úsměvem přikývl.\n"To... to... myslíš vážně?!"\n"Naprosto," ujistil ji pevně. Elisa zalapala po dechu.\n"Já nejsem na prodej!"\n"Já si tě ale nemám v plánu koupit! Nabízím ti spojenectví, které pomůže nám oběma!"\n"Jak by mělo něco takové pomoci i mě?! Mluvíš tady o svobodě a chceš abych se za tebe provdala?! To je absurdní!"\n"Vím, že to zní zvláštně... ale ve skutečnosti ti nenabízím sňatek... navrhuji ti spojenectví. Mohla by sis dělat co by tě napadlo a slibuji ti, že bych zaplatil z dědictví všechno co těm lidem dlužíš... byla bys svobodná..."\n"Svobodná... byla bych tvoje žena!"\n"Byla by jsi můj spojenec... společně bychom získali dědictví, to je vše... až by tě unavilo být mojí manželkou, tak se rozvedeme. Nebudu tě k sobě přivazovat... byli bychom prostě jen přátelé, co si pomohli v nouzi..."\n"Přikláním se spíše k označení užitečné pro obě strany. Zkus o tom prosím přemýšlet..."\n"Nemám o čem!"\n"Mysli na to, že i moje jméno by ti mohlo pomoci... uznávám, že nejsem taková výhra jako Simon, ale stejně jsem pořád členem rodiny, takže na tom pořád nejsem ještě tolik zle..."\n"Tohle... tohle... nebudu tě už poslouchat!"\n"Zkus o tom přemýšlet. Už půjdu..." Stefan se pomalu zvedl ze židle a strčil si do kapsy dlaň. Prudce z ní vytáhl tenkou vizitky a aniž by si toho všiml, mu cosi vypadlo z kapsy.\n"Tady je moje číslo," položil ji na stůl navštívenku.\n"Nemám v plánu ti volat!"\n"Uvidíme... věřím tomu, že se nevidíme naposledy, Lizzie," mrkl na ni se širokým úsměvem, než vyšel z místnosti.\nElisa zůstala několik minut sedět na židli téměř bez dechu. Co to mělo znamenat? Jak si ten muž vůbec mohl myslet, že by kdy mohla na něco takového přistoupit? Prudce vstala a postavila se k židli kde ještě před chvíli seděl. Zhluboka se nadechl. Všechno co řekl bylo absurdní... všechno... ale odkud mohl vědět o jejích problémech s penězi? Odkud? Ptala se stále dokola, když ucítila pod svým chodidlem nějaký předmět. Překvapeně se sehnula k podlaze a uchopila ho do ruky. Byl to inhalátor. Několikrát zamrkala, kým byl Stefan doopravdy?\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 21/11/19, 12:22 pm\nÚžasný díl! Stefan je prostě borec, obrovský sympaťák .\nJe vidět, že nejvěrnější zůstali . Bety měla moc hezkou řeč!\nJinak jsem moc zvědavá, jestli se přeci jen naše Lizzie nechá ukecat, ale já doufám, že ano\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 24/11/19, 09:15 pm\n82.část - Za všechno můžou ženy\n"Nemůžu uvěřit tomu, že šlo dneska vše tak dobře," zasmála se Patricie, když spolu se Simonem dorazili domů.\n"Jak se zdá, lidé mají stále rádi naše jídlo, takže... i mě to překvapilo... jak se zdá o Podivíně se mám stále co učit, i když jsem tady vyrostl," vydechl s úsměvem na rtech.\n"Stejně mi nepřijdeš jako pravý Podivíňan," mrkla na něj.\n"Jsi seriózní a nevěříš na konspirační teorie..."\n"To je pravda, ale tím se jen řadím k jiné části lidí v Podivíně. Paty už jednou jsem ti řekl, že jsem stejný Podivíňan jako kterýkoliv jiný a to platí... ale nebudeme o tom hovořit venku..."\n"Dobře. Vím, že není dobré, aby tě někdo viděl se mnou venku," zašeptala a otočila se. V ten moment ji někdo otočil k sobě.\n"Tak to přeci není," vydechl tiše Simon...\n...a zlehka ji pohladil po tváři.\n"Už jsem padl ve společenském žebříčku, takže není co řešit... a navíc se mi líbí být s tebou všem na očích," zasmál se.\n"Ale co v restauraci? Tam přeci..." Simon ji přerušil.\n"Můžeme se mít rádi, ale zároveň být profesionální nebo ne? Akorát musím vymyslet tu naši záležitost s tím, že jsi moje zaměstnankyně... no možná bys mohla být moje společnice, co na to říkáš?"\n"Ano," ujistil ji a sundal dlaň z jejího obličeje.\n"Ale já nemám žádné peníze, které bych mohla vložit do podniku! Tedy alespoň ne takové, abych restauraci pomohla," odvětila s rudými tvářemi.\n"Do společnosti můžeš vložit jako vklad klidně i jeden simoleon, i tak to funguje."\n"Ale to přeci... to... budu ti k ničemu..."\n"Nikdy mi nebudeš k ničemu... takže... dáš mi ten simoleon?" Zasmál se. Patricii zacukaly koutky, milovala tuhle jeho rozpustilou stránku.\n"Ale Simone... to přeci nejde... společníci většinou rozumí obchodu, ale já... ničemu z toho nerozumím... byla jsem modelka punčoch a ne obchodník... je pravda, že jsem studovala ekonomickou školu, ale to neznamená, že všechno chápu... budu ti jako společník naprosto k ničemu... budu spíš jako koule u nohy... jako..." Simon ji znova přerušil.\n"Pořád čekám na ten simoleon, Dvořáková," nenechal se odbýt se škádlivým tónem v hlase a natáhl k ní doširoka rozevřenou dlaň. Patricie se zasmála a vytáhla odněkud peněženku.\n"Dobrá, šéfe... ale varuji vás předem, jsem na tom s obchody podobně jako vy s tancem," vydechla s povytaženým obočím a vložila do jeho nabízené paže hladkou minci. Simon přikývl, uložil si drobný peníz do kapsy a druhou rukou si ji přitáhl za pas k sobě.\n"Vynechám vaši neobyčejnou drzost se kterou mi připomínáte moje slabiny, Dvořáková. Tímto vás vítám na palubě potápějícího podniku, jste připravena se mnou riskovat?" Mrkl na ni. Patricie se zasmála.\n"Až do konce života," zašeptala. Simon si položil svoje čelo na to její.\n"Takže to znamená, že s vámi mohu sepsat smlouvu na dobu neurčitou?" Patricie se pomazlila s jeho nosem.\n"Podepíšu ti všechno co mi dáš," zašeptala. Simon zavrtěl hlavou.\n"To je dobré vědět... ještě mě totiž napadá něco, co budu chtít jednou podepsat..."\n"Nech se překvapit, ty můj snílku," vydechla tiše a přitiskl si ji k sobě blíž.\nV ten moment se za jejich zády ozval zvuk starého motoru. Simon s Patricií se od sebe odtrhli a podívali se správným směrem, kde stálo staré modré auto.\n"Takže jsem měl pravdu!" Ozvalo se z něj. Simon se zaměřil na místo spolujezdce a přišel blíže.\n"To je taky dost, že mě pořád poznáváš, ty nevděčníku!"\n"Jedu kolem, pokud sis nevšiml a zrovna jsem měl štěstí... dobře jsi ji schovával. Mohl jsem si myslet, že to bude nějaká ženská pod tvoji úroveň!"\n"Patricie není pod moji úroveň!"\n"Ale je! Je to cizinka, přistěhovalec, příbuzná té bláznivé ženské co dřív obývala tuhle ruinu! Dalo se očekávat, že spadneš do sítě někomu takovému, i když jsem doufal, že budeš jiný! Každý v naší rodině se nechal pobláznit a zničit nějakou ženou!"\n"Takže mi chceš říct, že tě babička zničila?"\n"Neznal jsi ji... zemřela moc brzy..."\n"Takže jí vyčítáš, že zemřela?!" Vyhrkl zlostně.\n"Nebudu s tebou probírat rodinné záležitosti před touhle osobou! Zase jsi mě zklamal!"\n"To ty mně taky!"\n"Nebuď drzý! Uvidíš, že dojde na má slova... tahle žena tě zničí, což už úspěšně započala. Začalo to tvým úpadkem a skončí to tebou samým... ztratil jsi s ní rozum, ale brzy přijdeš i o to ostatní a potom mě pochopíš! Budeš vědět, že není dobré si ženu pustit blíž k sobě, protože ti sebere všechno!"\n"Já bych nikdy..." Erik jí věnoval vzteklý pohled a nenechal ji domluvit.\n"Vy raději mlčte! Nikdo vám nedovolil mluvit! Nebudu poslouchat vaše lži!" V Patricii hrklo. V jedné věci měl pravdu... neřekla Simonovi všechno... jenže nemohla... nemohla... sklonila hlavu. Simon se k ní otočil a přitáhl si ji za pas k sobě.\n"Nedovolím ti, abys s ní takhle mluvil! Jsem dospělý a můžu chodit s kým chci! Patricie je žena kterou miluji a věřím jí!"\n"Možná by ses měl začít bát. Jsi jen zatracený poblázněný hlupák! Zničí tě a pak se vrátíš ke mně, protože budeš vědět, že jsem měl pravdu!"\n"O tom si ještě promluvíme... až budeš mít zase rozum! Sbohem... jeď!" Zavelel svému řidiči, než se auto trhavě dalo do pohybu. Patricie měla pocit, že nemůže dýchat. Ten muž měl pravdu, ona Simonovi lhala... ale měla právo mu říct o Nervózním? Schoulila se v jeho náruči.\n"Paty..." zašeptal Simon a zvedl její hlavu od svého ramene.\n"...neposlouchej ho. Je zahořklý a naštvaný na celý svět, zvláště když mu někdo nejde po vůli," vydechl konejšivě a setřel jí slzy z tváří. Jak mu teď mohla povědět, že ji ani tolik nemrzelo, že o ní řekl, že je méněcenná osoba... ale že jí trápilo, že měl pravdu?\n"Pojď domů," pronesl tiše. Patricie odněkud vytáhla klíče a třesoucíma rukama se pokusila trefit do zámku. Simon nakonec tak její pokus přerušil, když od ní vzal klíč a odemkl.\nPozději tak oba spočinuli v obýváku.\n"Simone, moc mě mrzí, co ti tvůj děda řekl... já... nikdy jsem tě nechtěla dostat do téhle situace a..." Simon ji nenechal domluvit.\n"Paty, už jsem ti řekl, že se nemusíš trápit s tím, co řekl... jsem zvyklý, že pořád jen zuří... vlastně ho ani jiného neznám. Jediné, co mě trápí je to, že ublížil tobě..." Patricie mávla rukou.\n"Tak proč skoro pláčeš?"\n"Já? Vůbec ne..." zamumlala a snažila se mu nedívat do očí.\n"Nevěřím ti. Moc dobře poznám kdy pláčeš a kdy ne," zašeptal a chytil ji za ruku, palcem druhé ruky jí tak zvedl obličej k sobě.\n"Miluji tě, slyšíš mě? Pro mě jsi dokonalá a je mi jedno jestli ses narodila v Podivíně nebo na ostrově Twikkii. Stejně jako je mi jedno, zda máš mezi příbuznými císaře z Vesnice Takemizu nebo samotného Yettiho. Líbíš se mi taková jaká jsi... mírně praštěná, nerozumná, ale přesto ta nejsrdečnější a nejbáječnější bytost na světě. Jsi někdo kdo vydržel moje taneční kroky a neutekl... někdo kdo mě přijal zpátky, i když jsem tě nechal samotnou v domě na pláži. Opustil jsem tě a v podstatě využil..." Patricie se nadechla, aby mu odporovala, ale Simon ji nenechal.\n"Ale bylo to tak. Byla jsi moje milenka... musela jsi žít s tím, že tě jednou opustím... a občas jsi musela být svědkem Aliciiných výstupů... oba jsme se dostávali navzájem do problémů... ale vydržela jsi. I když jsem byl nerudný ledový král, který ti nikdy nemohl nic slíbit a za to tě miluji, rozumíš? Jsi jedna z mála lidí, kterým doopravdy věřím... znáš mě lépe, než kdokoli na světě," zašeptal. To už se Patricii po tvářích koulely tak velké slzy, že nedokázala ani promluvit. Pod vlivem vlastních emocí ho pevně sevřela ve své náruči. Zanořila mu hlavu do ramene a zavzlykala.\nSimon ji pevněji sevřel kolem pasu.\n"Ale no tak, moje... neplač, všechno bude dobré," zašeptal smířlivě. Jenže jak by to mohlo být dobré? Prohnalo se jí hlavou. A silněji semkla látku jeho saka. Nyní si byla jistá jedinou věcí... tohle nezvládne, nedokáže mu lhát... protože jí věří a ona by si nikdy neodpustila kdyby zradila jeho důvěru... kdyby... Simon jí pročísl vlasy.\n"Sice jsem ti kdysi řekl, že už ti nedám žádný svůj kapesník, ale tentokrát udělám výjimku, tedy pokud mě necháš, abych ti ho vyndal. Mám ho ve vnitřní kapse saka," pronesl do jejích kadeři. Patricie však na jeho slova nijak nereagovala. Simon se zasmál.\n"Dobře, nevadí... klidně můžeš použít místo kapesníku moje sako," podotkl ve snaze ji přimět k reakci. Patricie ho však neposlouchala její mysl sváděla vlastní boj...\nJenže, když mu poví pravdu, co bude s Emilií? Odpustí jí, že ji zradila? Nebrala by to potom stejně jako tu událost s jejich bratrem? A jak by se zachoval Simon? Pochopil by jejich situaci nebo by si myslel, že jsou bláznivé? Dokázal by lhát i on a chránit je? Čeho všeho by byl Simon vlastně schopen? Jak silná by byla jeho láska vůči ní v rámci něčeho tak delikátního jako je Nervózní? Nakonec měl Erik pravdu... ať už udělá cokoliv, zničí ho... když ji znenávidí, ztratí tím iluze vůči světu a k ostatní... ale když přistoupí na jejich hru a přidá s k nim za honbou k záchraně Nervózního, při možném odhalení ho tak stáhnou sebou, což pro něj může mít mnohem horší důsledky než pro ně... v ten okamžik se jí tak v hlavě vybavil ten sen... znova tak spatřila svého snového Simona v rudém tričku... ten který jí sliboval, že ji zachrání. Otřásla se... tohle se nemohlo stát... nemohlo to takhle skončit... musela to být jen její bujná fantazie...\n"Dobře, vzhledem k tomu, že jsi se rozhodla mi promáčet oblečení do práce... mohu mít na tebe otázku nebo budu stále jen velký kapesník?" Zašeptal jí do vlasů s potutelným úsměvem. Patricie sebou cukla a konečně se odklonila od jeho ramene.\n"Vzpomněl jsem si na ty praskliny co máte v garáži... mohl bych se na ně jít podívat?" Praskliny? Patricie nechápavě zamrkala a snažila se zaostřit na svého milého.\n"Tak mohu se na ně jít podívat? Mám nějaký čas," mrkl na ni. Patricie obdivovala jakým způsobem dokázal hodit za sebe výstup se svým dědou. Něco v ní jí však napovědělo, že to dělá kvůli ní. Proto jen trhavě přikývla.\n"Dobře! Ale nejdřív..." zamrkal na ni a zvedl ji do náruče.\n"...tě jako princeznu zanesu nahoru, tam se trochu prospíš, aby jsi zapomněla na mého dědu, ano?"\n"Žádné protesty neberu, společnice. Večer se pak podívám na tvoji novou smlouvu..."\n"Žádné ale. Jediné co chci, aby sis teď pamatovala je to, že tě miluji a nechci tě vidět plakat... a ještě jedna věc..." jednu paží se jí pokusil přidržet u svého těla a druhou si rychle vsunul do saka, odkud vyjmul světlý kapesník.\n"...vezmi si ho a teď půjdeme nahoru," zvolal s úsměvem a rychlými kroky zamířil ke schodům.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 25/11/19, 09:32 am\nMoc hezký díl. Opět!\nPaty je mi líto, taková ošklivá slova vždy zabolí, ale nejhorší je, že opravdu to tajemství má. Jsem vážně zvědavá, jak tohle dopadne.\nP.S. Simon je úžasný!\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 02/12/19, 09:58 pm\nDíky Jani Simon je teď opravdu hodně otevřený\n83.část - Duše starého domu\nPatricie se za nějakou dobu probudila ve svém pokoji. Chvíli tak zůstala ležet na posteli a nechala svoji hlavu stále v poklidu. Za pár vteřin však sebou cukla a posadila se. Kde byl Simon? Ohlédla se. Místnost zela prázdnotou, pokud nepočítala sama sebe. Srdce se jí sevřelo, když jí došli další skutečnosti. Simon se procházel někde sám po domě. Kde byla Emilie? A kde Nervózní? Nepotkal je někde? Neslyšel něco, co by neměl? Rychle vytáhla nohy z podušek a postavila se na chladnou zem, která na její dotek zareagovala lehkým zakřupáním starých parket.\n"Simone?" Zvolala do ticha, když vystrčila hlavu z pokoje. Odpovědí jí bylo ticho. Udělal několik drobných kroků do chodby a snažila se nastražit uši. Z pokoje Nervózního neslyšela ani jediné krátké slovo nebo cokoliv jiného. Znamenalo to snad, že je Emilie někde jinde v domě? Byl tedy Nervózní sám v pokoji? Zmateně si urovnala vlasy za uši a pomalu sešla ze schodů do spodního patra.\n"Simone!" Zavolala ho znova a rozhlédla se. V obýváku plápolal v krbu oheň díky čemuž působila místnost mnohem více domácky. Zlehka přistoupila k pohovce a dotkla se jejího opěradla. Dům byl stále omšelý a portrét nad krbem jim jen vždy připomínal, jak ke staré budově přišly. Ale nyní... měla pocit že byl tohle její domov. V tem moment ve svém srdci cítila, že miluje tenhle dům se všemi jeho chybami, kterých měl nespočet a důvod byl jednoduchý... mohl za to Simon. Jen díky němu si začínala uvědomovat, jak byla v tomhle životě šťastná... i když jí na každém kroku pronásledovalo nebezpečí, i když měla stále pocit, že se všechno zhroutí jako domeček z karet... v ten moment věřila, že nezáleží na tom jak dlouho tohle bude trvat, jak dlouho bude mít možnost být šťastná, protože každá minuta kterou stráví s těmi které miluje bude výjimečná a nezapomenutelná. Přála si aby tohle trvalo věčně, ale věděla, že tak to nebude. Život jí během krátké doby naučil, že by si člověk měl vážit každého okamžiku štěstí, každé minuty vlastního života a prožít je tak jako by se jednalo o jeho poslední, protože nic nemůže trvat věčně... ani život ne. Ona i Emilie toho byly důkazem. Jejich život se zhroutil. Vyhřívaly se na samém vrcholu, uznávány světem ve kterém žily. Emilie jako psycholožka, píšící odborné texty do drahých časopisů a ona... ona... jako modelka punčoch. Takhle když se nad tím zamyslela najednou měla pocit, že předtím svůj život promarnila. Snažila se být taková jakou si přála být bez ohledu na to jakou se cítila být uvnitř. Patricie nikdy nebyla velký extrovert, i když se tak na první pohled tvářila. To věděla zcela jistě, ale celý svůj život se snažila být uvolněná a nad věcí, protože tak to bylo správné... protože nebylo dobré si věci připouštět příliš k tělu. Proto ignorovala problémy a utíkala od nich do svého snového života, který se hroutil každým okamžikem jejího bytí. S každým mužem, kterého políbila, s každým mužem o kterém byla přesvědčená, že je její princ na bílém koni, s každým odmítnutím, které posléze následovalo s krutým posměchem a další ztrátou sebevědomí, které se snažil vždy držet pevně ve svých rukách, ačkoliv se drobilo jako kremrole po prvním zakousnutí. Ve skutečnosti byla nejistá a každý rozchod jen více nalomil její pečlivě postavenou sebedůvěru, které mělo křehký základ. Vzpomněla jak tajně plakala na dámských záchodkách, když jí její agent řekl, že není dost hezká, aby mohl ukázat její tvář. Vinila se a přála si být jiná. Vrhala se do dalších vztahů a hledala v nich sebe samu... hledala někoho pro koho by byla dost dobrá... kdo by se na ni podíval a viděl by její skutečné já... to které skrývala před světem i před sebou samou... až nyní si uvědomovala, že se vlastně nikdy pořádně neznala... a pak jejich bratr. Jeden z mála mužů, kterým skutečně věřila. Zavřela oči a představila si ho. Jeho vlnité hnědé vlasy a široký úsměv. Možná i on jen hrál svoji největší životní roli jako ona. Možná nebyli ani tolik rozdílní. Petr utekl od problémů jako to kdysi udělala ona. Jenže ona ani Emilie později nemohli jeho příklad následovat. Vzpomněla si na Emilii, jak ji odolně držela v náručí a hrdě stála před dveřmi jejího střešního bytu, když odnášeli její věci. Tiskla ji k sobě a nedala na sobě znát bolest. Byla o tolik silnější než ona a měla víc odvahy, než by do ní kdo řekl. Před očima se jí zjevila vzpomínka, když ji spatřila jak se postavila před rozlícený dav a začala k nim hovořit... byla to ona kdo ji chytil za paži a zvedl ji ze země, když po nich později začali házet rajčata se slovy VRAHOVÉ!. Ony ale ty lidi nezabily... byl to jejich bratr... a nebo také ne... kdo to mohl vědět? Petr se k celé věci nikdy nevyjádřil... a dnes mohl být mrtvý. Nepodobal se tímhle i trochu Nervóznímu? Možná v Nervózním Emilie viděla Petra... bratra, kterého toužila zachránit, protože i když mu ani jedna z nich nemohla odpustit, nepřestaly ho milovat... protože i když je zradil, i když zničil jejich svět a rozdrtil jejich sny... stále to byl jejich jediný bratr, který je kdysi chránil a děsil zároveň. Jak by se ho mohla naučit plně nenávidět?\nPromnula si zrak a znova se zahleděla do očí své pratety. V poslední době měla pocit, že jí chápala. Že rozuměla důvodu proč unikla z Krasohlídkova a ukryla se v zapadlém městečku ve starém domě, který na ostatní působil podivně. Někdy bylo jednodušší se schovat a na nic nemyslet... nechat kolem sebe čas plynout... ale bylo to skutečně tak jednoduché? Bylo snažší nic necítit nebo naopak? Zamrkala a v tu chvíli se ze zadní místnosti ozvalo klapnutí podlahy. Trhavě se ohlédla, vyrušená z vlastních úvah a podívala se směrem ke garáži.\n"Emilie?" Vydechla do ticha a vstoupila do pokoje. Jaké překvapení jí však čekalo, když spatřila Simona s kyblíky štuku v náručí. Simon sebou škubl a Patricie dlouhými kroky obešla auto.\n"Simone?" Oslovila ho nejistě. Simon jí věnoval pohled.\n"Paty! Už se cítíš lépe?" Zeptal se jí klidně, položil nádobu na podlahu a postavil se. Patricie se podrbala na hlavě.\n"Koupil jsem něco na opravu těch stěn a taky pár dalších věcí... jinak už jsem zjistil důvod, proč se nedají garážová vrata otevřít z obou stran... z venkovní strany je poškozený zámek, i když se to na první pohled nedá poznat. Zhotovil jsem seznam věcí, které je potřeba opravit a je to opravdu hodně položek... netuším kdy naposledy někdo s tímhle domem něco dělal, ale zřejmě to bylo někdy v první polovině minulého století, kdy ke slovu přišla auta... jinak by tu nebyla ani garáž. Jako největší problém považuji elektrické vedení, které máte opravdu hodně staré a divím se, že tyhle jističe vydrží chod celého domu... něco takového jsem naposledy viděl snad jedině v učebnicích... dále například hlavní vchod... ty dveře vůbec netěsní a z jedné strany kolem rámu dveří téměř prostrčím několik prstů ven... v zimě jste tedy zřejmě nedokázaly spodní část vůbec vytopit a to nepočítám ty další věci... ty se směješ?" Vydechl překvapeně, když spatřil její široký úsměv. Patricie prudce zavrtěla hlavou...\n...a skočila mu do náruče. Simon se zasmál a pevněji ji sevřel.\n"Ty se mě snažíš zmrzačit?" Zeptal se jí s tichým smíchem. Patricie ho silněji semkla kolem krku.\n"Víš, že jsi naprosto úžasný?" Vyhrkla a zasypala jeho tvář polibky.\n"To rozhodně nejsem," vydechl a pokusil se udržet vážný tón.\n"Ale jsi! Ne každý by se chtěl do něčeho takového pustit... a navíc ty... ty..." Simon zavrtěl hlavou a zlehka ji postavil na zem. Pomalu se sehnul k její úrovni očí.\n"Chci aby sis zapamatovala, že nejsem na žádném piedestalu, jsem prostě jen muž, který tě miluje, to je vše. Možná jsem vyrostl v bohaté rodině, ale nejsem zvyklý nic nedělat. Možná jsem vlastníma rukama nikdy nekácel stromy, ale zvládnu spravit několik věcí. Nejsem sice vodák, ale díky dědovi jsem se naučil zacházet s elektřinou a auty, takže pokud to bude jen trochu možné dám do pořádku, co bude třeba..."\n"Ale ty..." Simon jí položil prst před ústa, čímž ji umlčel.\n"Žádný Margison se nikdy nebál práce, i když možná působíme jako snobi, někde uvnitř nás pořád dříme naše stará pravidla, která nám pomohla vybudovat tohle město, postačí ti už tohle, aby jsi mě nechala dělat, to co mě baví, ty můj snílku?" Patricie políbila jeho natažený prst a uchopila jeho celou dlaň. Propletla s ní svoje prsty a svěsila ji dolů.\n"Opravdu tě to baví? Chci říct, tenhle dům... je tak velký a je v něm tolik práce. Nechci tě zneužívat... kolik tohle všechno stálo?" Rozhodila rukama ve snaze ukázat na všechny věci, které ležely na podlaze.\n"To je jedno... nezneužíváš mě, přihlásil jsem se k tomu sám a navíc tenhle dům je jako jeden z našich veteránů..."\n"I když se děda většinu času tváří jako zahořklý starý muž, občas vyřkne něco nad čím se musíš zamyslet," zasmál se tiše.\n"Říká, že každé auto má duši, proto je schraňuje a dává dohromady..."\n"Věřím, že každá stará věc má svůj příběh, ale duši nikoliv. Duše mají jen pneumatiky u kola. Určité předměty získají svůj příběh díky svým majitelům, jinak to není," odvětil pevným hlasem. Patricie zavrtěla hlavou.\n"Tenhle dům má svůj příběh, to je pravda... ale nikdo neví jaký... ani nevím, co sem pratetu přivedlo..." zašeptala, když se ztratila v myšlenkách.\n"O tvojí pratetě toho moc nevím, byla to zvláštní dáma, která prakticky nevycházela z domu. Byla málomluvná a neměla tady přátele. Všichni jí tak považovali za věčnou cizinku. Nemyslím si, že by někdo zdejší o ní věděl něco navíc. A co se týká tohoto domu... vím, že tady bydlel muž, co vynalezl minigolf. Jeho firma si ale nevedla dobře. Nakonec dům musel prodat, což mělo za následek, že byla budova dlouho prázdná než se odněkud zjevila tvoje prateta a koupila ho."\n"Děda nám vždy rád vyprávěl o cizích úpadcích," vydechl hořce.\n"Opravdu moc mě mrzí, co ti řekl... je to moje vina..." Simon k ní přistoupil a pohladil ji po tváři.\n"Tak to není, netrap se s tím, ano? Nejvíce mě mrzí, to co pověděl tobě... jenže můj děda je takový... jistě by se tak zachoval ke každému, kdo by se mu zrovna nezalíbil, což je většina obyvatel Podivína, takže si s tím vůbec nelam hlavu."\n"Ale to co ti řekl..."\n"...to nemá význam. Už se nenechám znova ovládat... budu si prostě dělat to co chci, což je ta nejbáječnější věc, kterou jsem kdy dělal... takže už mě necháš pracovat?" Vydechl se širokým úsměvem.\n"Ale já ti chci pomoct!"\n"A víš co ti teď na to řeknu? Pomůžu ti ať už chceš nebo ne," vyhrkla vzdorovitě. Simon zavrtěl hlavou.\n"Řekni, co mám s tebou dělat?" Patricie pokrčila rameny.\n"No s mojí chutí ti pomáhat nic nenaděláš, šéfe," mrkla na něj šibalsky. Simon si s úsměvem pročísl vlasy.\n"Možná... dojdu se převléknout," zašeptala jeho směrem. Simon se zasmál. Byl si jistý, že neexistovala žádná síla, která by přiměla Patricii, aby ho nechala pracovat samotného.\nZa nějakou dobu se zjevila znova v garáži.\n"Tak jsem tady, co mám dělat?" Vyhrkla při pokusu o zvednutí jednoho barelu s olejem, co jí stál v cestě. Simon zavrtěl hlavou.\n"Nemusíš dělat vůbec nic..." Patricie se k němu prudce otočila, když se jí konečně podařilo odvléct barel ke stěně.\n"Přišla jsem pracovat! Nechci, aby ses tady dřel sám... jen tak... zadarmo... a dával do našeho domu svoje peníze i sílu," vyhrkla pevným hlasem. Simon se pousmál a pomalu začal kráčet jejím směrem.\n"Copak? Čemu se směješ?" Zeptala se nejistě Patricie. Simon znova zavrtěl hlavou, chytil ji za pas a přitáhl si ji k sobě.\n"Vzhledem k tomu, že jinak nedáš na moje slova... rozhodl jsem se, že od tebe budu vybírat jistý druh odměny, aby měla ta tvoje hlavička klid..."\n"Takže mi povíš kolik stály všechny tyhle věci?"\n"Ne, protože obchodní tajemství Margisonů jsou posvátná... ale vyberu si od tebe za ně nějaká dýška..."\n"Dýška...?" Stačila vyslovit,...\n...než si ji přitáhl k sobě. Po chvíli se od sebe odtrhli.\n"Takže hádám, že nyní už budeme moci pracovat, i když se trochu bojím, že moje pracovní morálka bude narušena v tvojí přítomnosti," mrkl na ni a přistoupil k oknu. Patricie se zatvářila zmateně a vykročila k němu.\n"Jen tolik, že s vyčesanými vlasy jsi až příliš hezká," vydechl klidně jako kdyby hovořil o obědě. Patricie zrudla. Simon se prudce otočil k oknu a zatáhl za řemínek u žaluzií. Za několik trhavých pohybů, tak nakonec vyjely nahoru a místnost oslnilo jasné světlo.\n"Možná bychom mohli začít tak, že sem pustíme trochu vzduchu... přijde mi, že jsou tady pořád cítit výpary z auta... a hlavně ten olej, kterým jsem namazal zámky a kolejnice u garážových vrat..."\n"Ty... ty... jsi... kdy?" Vykoktala. Sice si byla vědoma, že je garáž cítit olejem, ale byla příliš zaneprázdněná Simonem a její vlastní touhou mu pomoci, že jí nenapadlo se na to hned zeptat.\n"Když jsi spala... nemysli na to... a teď..." otočil kličkou u okna a pokusil se jedno křídlo otevřít. K jeho vlastní smůle, ale okno zaprotestovalo prudkým křupnutím a nehnulo se ani o píď.\n"Co to...?" Vydechl zamračeně, když si všiml, že byl celý rám obsypaný silnými šrouby.\n"To okno... je zatlučené?!" Pronesl šokovaně. Patricie zbledla a podrbala se na hlavě.\n"Kolik jich je ještě zatlučených?"\n"Nějaká ano... ale třeba v koupelně se dá celé okno otevřít," vyhrkla ve snaze jejich situaci zlehčit. Simon zavrtěl hlavou.\n"Tyhle okna jsme s Emilií moc nezkoumaly... ale..." ohlédla se a vytáhla žaluzie u druhého okna.\n"Tohle není zatlučené!" Usmála se zeširoka, otočila kličkou a pokusila se staré křídlo otevřít dokořán. Okno zaprotestovalo a na ruce jí dopadlo několik útržků barvy.\n"Je... zaseknuté!" Vykřikla při marné snaze ho otevřít. Simon ji chytil za předloktí.\n"Počkej... zkusím to já," Patricie mu ustoupila. Simon pevně uchopil kovovou páku a zatáhl za ni. Okno znova vydalo skřípavý zvuk a Simovi paže byly obdařeny konfetovou sprchou v podobě staré barvy z okna.\n"Co s tím je!" Vykřikl a zatáhl silněji, v ten moment okno povolilo a napůl se otevřelo. Simon zavrávoral, když mu křídlo málem vyklouzlo z ruky, protože povolilo a zůstalo viset na jednom pantu. Simon zaklel hned v několika cizích jazycích a oběma rukama se pokusil staré okno umístit zpět do rámu. Vší silou se opřel o dřevěný rám a otočil se na Patricii. Po jeho tváři v ten moment stékal pot.\n"Mohu tě o poprosit o dvě věci?" Patricie zděšeně přikývla a pokusila se vlastníma rukama mu pomoci při držení okna.\n"Podáš mi prosím nářadí... a taky... napíšeš prosím na horní část seznamu, který leží na stole, velkými písmeny okna?" Vydechl pragmaticky a Patricii v ten moment zrudl celý obličej.\n"Promiň!" Zvolala a vyběhla směrem kterým jí naznačil, že má nářadí.\n"Ty za to nemůžeš... ten dům potřebuje rekonstrukci... zatraceně velkou rekonstrukci... nekonečnou rekonstrukci!" Vyhrkl nazlobeně a pokusil se otočit kličkou, aby okno zajistil alespoň částečně přes starý zámek.\n"Co se to tady děje?!" Ozvala se Emilie, která zaslechla hluk až v horním patře. Simon, který se stále nepřestával opírat o staré okno, k ní naklonil hlavu. Patricie rychle položila k jeho nohám velkou bednu s nářadím.\n"Co to tady děláte?" Zeptala se znova Emilie.\n"Snažíme se dát do pořádku dům..." odvětila Patricie.\n"Omlouvám se za vzniklý hluk i nepořádek... ale s tímhle jsem nepočítal," podotkl co nejklidněji Simon. Emilie k nim přistoupila.\n"Něco se stalo s tím oknem?"\n"Vypadlo z rámu..." pípla Patricie.\n"...technicky nevypadlo... jen se něco stalo s panty... podívám se na to a dám to do pořádku, to vám slibuji," pokusil se ji ujistit.\n"Nemusel jste to dělat..."\n"Chtěl jsem to udělat... necháváte mě tady bydlet. Tohle je jen maličkost," vydechl, když se letmo odklonil od okna. Za několik kratičkých sekund se tak ujistil, že křídlo nějakou dobu v rámu v takovém stavu vydrží.\n"Stejně jste si nemusel dělat starosti..."\n"Nic to opravdu není."\n"Je to od vás milé, pomohu vám..."\n"Stejně vám pomůžu. Dojdu se převléknout," odvětila pevným hlasem Emilie, než odkráčela z garáže. Simon se otočil k Patricie.\n"V tomhle jste úplně stejné..." Patricie pokrčila rameny.\n"Ublížil sis?" Zašeptala starostlivě a chytila ho za paži. Simon jí věnoval drobný úsměv.\n"Jsem v pořádku... teď se podívám co je s tím oknem," vydechl tiše, políbil ji na tvář a sklonil se k bedně s nářadím.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 02/12/19, 10:15 pm\nPředchozí díl jsem nějak opomenula komentovat, tak se vyjádřím rovnou k oběma najednou - Simon se nezdá, ale má fajn nápady a zjevně i šikovné ruce, prostě to vypadá na chlapa značky Ideál Tak snad vezme sportovně i Nervózního jedince ...\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 04/12/19, 04:07 pm\nMoc hezký díl! :) Jsem docela zvědavá, jestli uvidíme bratra holek Petra. Celá ta situace okolo něj je taková záhadná, že nad tím docela přemýšlím .\nA od Simona je moc hezké, že se snaží holkám pomoci, jsem zvědavá, jak jim to půjde.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 06/12/19, 09:53 pm\nDíky holky vím, že už se vám musí z těch tajemství točit hlava co se týká Petra, tak mohu slíbit, že o něm jistě ještě nějaká zmíňka padne a kdo ví... možná ho i uvidíte, i kdyby jen v nějaké šťastné či méně šťastné vzpomínce\n84.část - Duch\nDruhý den ráno Emilie kráčela z obchodu s potravinami. Cítila se unavená. Kolik dní zbývalo do konce týdne? Raději na to nechtěla myslet... Simon nebyl zlý, tím si byla jistá a to co pro ně včera udělal... stále ho viděla před sebou jak bojoval s bolestmi jejich domu. Nemusel to dělat, nikdo ho o to nežádal, ale i tak se to rozhodl učinit. Zmateně sevřela pevněji ucha tašek.\nMožná by k němu měla být milejší a možná by ho měla více přijmout do jejich světa... ale i když vůči němu cítila sympatie... neznamenalo to, že mu začínala důvěřovat s Nervózním. Stále si nebyla jistá, jak by mohl zareagovat. Byla sice nadále psycholožka, ale nyní pociťovala, že její jindy rozumný úsudek zastřely její vlastní obavy. Už nemohla být tak profesionální jako dřív. Nedokázala se soustředit. Bylo to jako kdyby všude vnímala jen nebezpečí. Nestávala se z ní skutečná obyvatelka Podivína? Nebo se prostě jen příliš spálila s ostatními? Zavrtěla hlavou, když se z její kapsy ozvalo tenké vyzvánění. Prudce se zastavila a postavila jednu z plných tašek na chodník. Překvapeně vytáhla mobil a zahleděla se na jeho hladký displej, který jí hlásil jméno její sestry. Zavrtěla hlavou a stiskla přijímací tlačítko na starém telefonním přijímači.\n"Haló?" Vydechla do aparátu.\n"Emilí! To jsem ráda, že jsem se ti konečně dovolala... jsi doma?" Emilie zamrkala.\n"Nejsem doma, děje se něco?"\n"Do prčic.... kde jsi?"\n"Šla jsem na nákup. Co se děje, Paty?"\n"Simon... on... nějaké dítě mu vyklopilo na sako rajskou... nebyli jsme to schopni vyčistit... takže jsem mu půjčila klíče a jel se domů převléknout..." v ten moment Emilii vypadla druhá taška z ruky až zazvonily skleněné lahve v jejím nitru.\n"Myslela jsem, že budeš doma... že... bože můj, jak daleko jsi od domu?"\n"Asi 45 minut pěšky! Jak tě mohlo napadnout mu dávat klíče!"\n"A co jsem měla dělat?! Požádal mě o ně! Co jsem mu měla říct jako důvod proč tam nemůže? Navíc jsem si myslela, že tam budeš..."\n"I tak to bylo nebezpečné a... krucinál! Jel autem, že ano?"\n"Jo..." pípla Patricie na druhém konci.\n"Fajn, nemohu už s tebou teď mluvit... zatím ahoj," ukončila hovor aniž by vyčkala na její reakci. Zoufale se chytila za hlavu, vzápětí sebou však trhla a vzpomněla si na starou úmluvu, kterou měli s Nervózním. Rychle vytočila správné číslo a zaposlouchala se do pravidelného tónu v mobilu...\nNervózní mezitím vysedával u klavíru. Jeho prsty obratně tančily po klávesách a on se konečně cítil zase víc jako člověk. Jak jen mu piano chybělo. Skoro měl pocit jako kdyby s ním byl podivně spojený... jako kdyby jeho minulost ležela ukrytá ve starém klavírním křídlu. Zasněně zavřel oči, když zaslechl drnčení telefonu. Otočil se za zvukem a pootevřel ústa ze kterých vyšlo jen zachrčení. Kdo to mohl být? Ptal se sám sebe, když se mechanicky zvedl. Obecně se obával spojení s okolním světem, ale ve svém nitru si vzpomínal, že mu kdysi Emilie řekla, že telefon může zvednout pokud se na displeji objeví její nebo Patriciino jméno. Téměř nesměle tedy došel až k narušiteli jeho klidu a zaměřil se na téměř nečitelný displej. Emilie, hlásil mu přístroj. Nervózní se pousmál a uchopil sluchátko do svých tenkých prstů.\nChvíli tak hleděl na aparát, než si ho správně přiložil k uchu.\n"Jsi to ty?" Zeptala se Emilie prudce. Nervózní se usmál.\n"Šššš," vyšlo z jeho úst.\n"Fajn... musíš se okamžitě zamknout v pokoji! Klíče jsem ti nechala v zámku.. počkáš tam na mě než přijdu, ano?"\nNervózní vydal neartikulovaný zvuk, který v jeho podání měl znamenal úlek.\n"Běž se prosím schovat! Za chvíli tam přijde Simon... prosím... prosím... běž!" Nervózní zalapal po dechu, ale z nějakého důvodu se v té chvíli nedokázal pohnout a aniž by to tušil...\n...se známý pár nohou zjevil před domem. Nervózní zachrčel do telefonu a zděšeně ho zahodil na zem.\nZoufale vyběhl k pokoji,...\n...když se mezitím ve spodním patře zjevil Simon.\nPomalým krokem došel až pod schody, kde se mu podařilo cosi přišlápnout. Zmateně se sehnul k podlaze odkud zdvihl drobný knoflík. Sám pro sebe se usmál a v ten moment zaslechl z horního patra klapnutí dveří a zvuk zámku.\n"Emilie?" Zavolal do patra a začal stoupat po schodech nahoru.\n"Emilie?" Rozhlédl se. Zdálo se mu to? Zmateně se ohlédl k pokoji Emilie. Ale proč by se zamykala? Napadlo ho. Podrbal se na hlavě a přistoupil ke dveřím. Zlehka vztáhl ruku k hladkému povrchu dveří za úmyslem zaklepat. Těsně před cílem se ale zasekl. Možná s ním nechtěla mluvit... možná ho nechtěla vidět... ale dávalo to smysl? Ptal se sám sebe. Emilie se mu nezdála tak dětinská, aby se před ním nebo kýmkoliv jiným zamykala v pokoji, zvláště když ani nevěděla kdo přišel... nebo to snad věděla? Ale i tak... viděla ho každý den, sedávala s ním u jednoho stolu... proč by... V ten okamžik byly jeho myšlenky přerušeny zvukem jeho mobilu. Naštvaně vytáhl útlý předmět z kapsy, kde spatřil Arturovo jméno.\n"Ale ano... cože... Stefan odešel? Dobře, vezmu si jiné oblečení a hned jsem zpět." Odvětil do telefonu. Rychle se otočil a zamířil k pokoji Patricie.\nZa nějakou dobu se v domě objevila další osoba. Emilie divoce vrazila do obýváku. Její hrudník se prudce zvedal a zase klesal. Měla pocit jako kdyby celou cestu běžela a dlaně jí bolely od nošení těžkých tašek, ale snažila se to ignorovat. Kde byl Nervózní? Stihl to? Udělala krok do místnosti, když zaslechla kroky.\n"Emilie!" Oslovil ji Simon. Emilie sebou cukla a vzápětí mu věnovala široký úsměv. Tvářil se normálně... nemohl ho vidět... nemohl... honilo se jí hlavou.\n"Jeden kluk na mě vylil rajskou, proto jsem se musel převléknout... omlouvám se, že jsem vás vyděsil..." vydechl. Emilie zavrtěla hlavou. V ten moment by byla schopna ho vyobjímat. Neviděl ho... Nervózní byl v pořádku.\n"Simone... počkejte... myslím, že se mezi námi vytvořilo velké množství nedorozumění a chtěla bych se vám omluvit, že jsem k vám byla nepřátelská."\n"Já tomu rozumím. Pro rodinu se dělá maximum a moje chování nebylo přijatelné, mohl jsem si za to sám."\n"Ale nyní jste se projevil, že o moji sestru skutečně stojíte a věřím, že jí neublížíte jako to udělali mnozí před vámi."\n"To bych ani nemohl," odvětil pevným hlasem.\n"Dobře, pak... bydlíte tady a pro moji sestru už naší rodinou jste, takže... mohli bychom si tykat?" Zeptala se ho s úsměvem. Simon šokovaně zalapal po dechu. Emilie mu chce tykat? Co se stalo? Zavrtěl hlavou a přikývl.\n"Nemám s tím problém," zašeptal. Emilie se ještě více usmála. V té chvíli byla tak neobyčejně šťastná, že Simon neviděl Nervózního, že by mu byla schopna slíbit téměř cokoliv. Skoro se jí chtělo plakat, když si uvědomila co všechno se mohlo stát.\n"Dobře tedy uvidíme se u večeře," slíbila mu s rozzářeným obličejem.\n"Počkej... já... ty tašky, nechceš pomoci?" Snažil si na novou situaci zvyknout Simon. Emilie zavrtěla hlavou.\n"Díky, ale netrap se s tím, zvládnu to sama. Nezdržuj se a jeď, tvoje restaurace na tebe čeká." Odvětila. Simon tedy vyšel z domu. Emilie ho chvíli pozorovala oknem, než vyběhla z místnosti směrem ke schodům.\nZanedlouho tak dorazila ke svému bývalému pokoji, kde rychle odemkla dveře a vstoupila do místnosti. Divoce se rozhlédla, než za sebou zavřela dveře na klíč.\n"Nervózní?" Vydechla do ticha. Ozval se šustot, než se z pod postele vynořila hlava Nervózního. Jeho oči byly zděšené.\n"Jsi v pořádku?" Zeptala se ho. Nervózní přikývl, vyprostil se z pod lůžka a postavil se před ní.\n"Viděl tě?" Nervózní zavrtěl hlavou na nesouhlas. Emilie se rozzářila a instinktivně ho sevřela v náručí.\n"To je dobře, teď už je všechno v pořádku," zašeptala do jeho ramene. Nervózní v sobě pocítil prudkou vlnu klidu, za které mohly její slova. Najednou se zase cítil lépe. Byl v bezpečí, všechno bylo v pořádku... opakoval si v hlavě a sevřel pevněji tělo své zachránkyně.\nSimon mezitím došel až ke svému autu,...\n...kde se usadil na místo řidiče. Svižným pohybem vytáhl klíče z kapsy a umístil ho do zapalování, poté se chytil volantu a zahleděl se na dům před sebou.\nZnova si uvědomil ošuntělost budovy. Sklonil hlavu a jeho myšlenky se stočily jiným směrem. Nikdy by ho nenapadlo, že Emilie tak rychle změní názor. A chovala se tak zvláštně... jako kdyby to ani nebyla ona. Ten její pohled a způsob jakým mu nabídla tykání... něco tu nesedělo. Necítil se jako hlupák ani jako paranoidní osoba... ale tohle... prudce zvedl tvář k domu.\n"Počkat... Emilie... ona..." vydechl nahlas. Pokud Emilie přišla z nákupu, pak kdo se nahoře zamykal v jejím pokoji? Vytanulo mu v mysli. Vytřeštil oči. Dům byl zamčený, chráněný vysokou zdí... vloupal se k nim někdo? Nebo snad... snad... Emilie vypadala šťastná, že ho vidí... něco tady nehrálo... takovou reakci od ní nečekal. Promnul si spánky. Buď byl blázen, který slyšel věci, které neexistují, nebo tam nahoře skutečně někdo byl a v ten moment si byl víc než jistý, že o té osobě musela Emilie vědět. Její chování, způsob jakým se s ním loučila... Ale pokud tam někdo skutečně byl... kdo to mohl být? Ptal se sám sebe a jeho srdce se rozbušilo. V ten moment se z jeho kapsy znova ozval zvuk jeho telefonu. Simon sebou trhl jako kdyby ho někdo uhodil. Mechanicky vytáhl mobil z jeho úkrytu a přiložil si ho k uchu, při tom ani na okamžik nespouštěl oči ze starého domu.\n"Ano?" Vyštěkl do aparátu.\n"Šéfe, jsou tady novináři... kdy se vrátíte?" Zaslechl z telefonu ačkoliv měl pocit, že Arturův hlas k němu doléhá snad z jiného vesmíru.\n"Šéfe, slyšíte mě?!" Dožadoval se jeho reakce.\n"Ano! Už jedu!" Zaječel do telefonu a odhodil mobil na místo spolujezdce. Otočil klíčkem v zapalování, odkud se ozval zvuk startujícího motoru. Přimhouřil oči, díky čemuž začal jeho pohled připomínat jeho dědu. Věděl, že musí zjistit co se děje i kdyby si měl jen ověřit, že nezačíná bláznit. Protože tam někdo byl... tím si byl jistý... Sevřel volant pevněji a vyjel z příjezdové cesty. Až pak se mu hlavou prohnala další myšlenka. Možná měla Emilie přítele... až tenhle nápad ho přiměl se upokojit. Bylo to pravděpodobné... i tak byl ale rozhodnutý, že si danou situaci ověří u Patricie.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 07/12/19, 01:49 pm\nNo, to bylo o fous ! Hodně napínavý díl !\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 09/12/19, 10:23 am\nPřesně, jak napsala Ludmila, napínavé, jak kšandy! Opravdu o fousek, ale i tak už má Simon podezření a to není dobré, protože jak se zdá, Paty mu bude lhát až se jí na něco zeptá. A nebo ne?\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 12/12/19, 11:34 pm\nDíky holky celá ta situace s Nervózním bude ještě komplikovaná\n85.část - Nekonečná tajemství\nPozději večer Simon nalezl Patricii v pokoji.\nZlehka k ní přešel a pohlédl na ni.\n"Dneska byl pořádně náročný den, že ano?" Začala hovor Patricie. Simon pokrčil rameny.\n"To ano... Paty... dnes když jsem se sem vrátil..." najednou nevěděl jak pokračovat. Sice se necítil jako blázen, ale co když si přeci jen s jeho vnímáním pohrávala jeho vlastní představivost? Zavrtěl hlavou a zahleděl se na podlahu.\n"Stalo se něco?" Vyhrkla Patricie a postavila se před něj. Simon k ní zvedl zrak.\n"Má tvoje sestra přítele?" Zeptal se jí pevným hlasem. Patricie prudce zamrkala.\n"Přítele? Nevzpomínám si před jak dlouho dobou ho měla... je to už věčnost. Proč se mě na to ptáš?"\n"Jsi si jistá?" Patricie se nervózně zasmála.\n"Jak jsi na tohle přišel?" Simon se zatvářil zmateně a podrbal se na hlavě. Znamenalo to snad, že to Emilie tajila i před ní? Ale proč by tomu tak bylo?\n"Emilie je pořád sama a nyní tráví v domě příliš mnoho času jen sama se sebou, nepřijde ti to zvláštní?"\n"Moje sestra si často vystačila jen sama, nevím kde jsi přišel na to jestli by měla mít přítele."\n"Myslíš, že by ti to řekla?"\n"Vždycky jsme k sobě hodně upřímné, nemyslím si, že by mi dokázala tajit svého kluka," vyhrkla nechápavě. Simon zesmutněl. Takže to nevěděla... Emilie jí lhala, muselo to tak být. Její chování i všechno ostatní tomu napovídalo. Patricie byla nevinná a nic nevěděla. Simon si byl jistý, že nechtěl zničit její iluzi o sestře. Musel najít způsob, jak přimět Emilii promluvit. Zlehka k ní natáhl paže a objal ji. Přál si ji ochránit před veškerými tajnostmi, protože věděl, jak dokáže něco takového tížit. Vědění, že někdo koho milujete před vámi tají cokoliv je horší než život bez slunce, i když Patricie byla prozatím něčeho takového ušetřena. Neměla nejmenší tušení, co se odehrává v domě, když odejde. Kým byl Emiliin tajný přítel? A proč nic neřekla ani vlastní sestře? Měl by Patricii povědět o tom, že v domě byl někdo další? Zavrtěl hlavou a propletl svoje prsty do jejích vlasů. Nemělo to význam. Nechtěl Patricii udělat v hlavě větší zmatek, proto se rozhodl, že hned zítra ráno konfrontuje Emilii, aby si ujasnil své domněnky.\n"Dneska jsi hrozně zvláštní, stalo se něco?" Dožadovala se jeho reakce Patricie, která se nadále tiskla k jeho širokému hrudníku.\n"Nic se neděje, Paty," zašeptal jí do ucha. Patricie se od něj odklonila a usmála se.\n"Mě nic nenamluvíš, vidím to na tobě." Simon zavrtěl hlavou.\n"Hlouposti," zašeptal a zacouval s ní směrem ke stolku. Svým bokem tak do něj narazil, až se zachvěl a z jeho povrchu dopadla na podlahu zvláštní kniha. Simon se otočil za zvukem a spatřil na zemi tmavohnědou masivní knihu ze které vypadla fotografie. Prudce se sehnul k a zvedl potištěný lesklý papír z koberce. Patricie zbledla a prudce mu fotografii vytrhla z ruky dřív, než si ji stačil pořádně prohlédnout. Simon se k ní nechápavě otočil. Patricie otočila snímek směrem ke svému hrudníku.\n"Kdo je na té fotce?" Zeptal se jí klidně. Patricie zavrtěla hlavou.\n"Nikdo? Tak proč ho spolu s Emilií objímáte?" Patricie zkroušeně svěsila ramena.\n"Ukážeš mi ji?" Patricie odklonila snímek od své hrudi a zahleděla se na trojici usměvavých tváří. Simon se naklonil blíže, aby více viděl. Na fotografii mohl spatřit Patricii s Emilií s nějakým mužem v objetí, za jejichž zády se třpytil nádherný vodopád. Mladík na fotografii k sobě tiskl obě sestry a ignoroval fakt, že mu mezitím do tváře spadala většina jeho vlnitých vlasů. Simon pozoroval jeho vysokou postavu, kterou převyšoval obě sestry a znova se zahleděl do jeho tváře. V ten moment si uvědomil, že byl ten mladík podobný oběma ženám na fotografii. V jeho očích poznal Patricii zatímco zbytek jeho tváře matně připomínal Emilii.\n"Tohle je..." vydechl šokovaně. Patricii se zalily oči slzami.\n"Ano... tohle je Petr..."\n"Váš bratr," vydechl. Patricie přikývla a posadila se na postel. Simon zůstal několik okamžiků stát nad ní, než se k ní přidal.\n"Hodně jste cestovali?"\n"Ano, Petr říkával, že život by se měl žit naplno... že bychom neměli ztrácet ani vteřinu..."\n"Moc mě mrzí to, co se stalo," pronesl tiše a jemně jí sevřel rameno.\n"Věřím tomu, že jednou nastane chvíle, kdy se dozvíte pravdu..."\n"Bojím se toho."\n"Bojíš se, že se dozvíš pravdu?"\n"Mám strach z toho, co bych se mohla dozvědět. Víš, když Petr zmizel... mohly jsme si myslet, že to všechno byla náhoda, že měl smůlu... že v tom byl nevinně, ale pokud bychom se dozvěděly... že to všechno byla pravda a že úmyslně ohrozil životy spousty lidí, pak... pak už nebude cesta zpět. Už ho nikdy neuvidím takto. S tímhle širokým úsměvem... s jeho optimismem. Víš, kdysi rád hrál fotbal a znal nazpaměť všechny ulice ve městě... byl neuvěřitelně chytrý a s oblibou pořádal vědomostní soutěže. Říkali o něm, že má v sobě od každé z nás něco, že byl moudrý jako Emilie a praštěný jako já. Rád cestoval a snadno se učil jazyky... jenže pokud bych si byla jistá, že ty lidi neúmyslně zabil, pak bych si musela definitivně připustit, že už nemám žádného bratra, protože jak bych mohla mít ráda někoho, kdo byl schopen něčeho takového? Jak bych se mu mohla podívat do očí, když nás potopil takovým způsobem? Už takhle to stačilo... a jsem si jistá, že se na něj nemohu dívat jako dřív, ale kdybych si byla jistá, že je to kriminálník, pak bych ho musela opravdu nenávidět," zašeptala.\n"Nikdy vám to nevysvětlil?"\n"Ne, naposledy jsem ho viděla několik dní předtím, než ta budova spadla. Nevypadal vystresovaně nebo nešťastně. Sliboval mi, že se mnou nafotí fotky do nové kolekce bot... a Emilie... ta ho viděla asi den předtím. Potkala ho na ulici, prý vypadal, že někam spěchá, skoro s ní ani nechtěl mluvit a pak... pak nic. Zmizel, někdy mám pocit, že musí být mrtvý. Petr nebyl ten, který by mlčel, i když rád utíkal od těžkých věcí, takže předpoklad, že se někde ukryl je také velká. Ale někdy si říkám, zda v té budově nebyl i on a nezahynul tam stejně jako velká řádka ostatních lidí. Možná by to pro něj bylo lepší..."\n"Paty..." zašeptal, když viděl její tvář zaměřenou na rozzářený obličej jejího bratra.\n"Ale myslím... myslím, že máš pravdu. Jednou se určitě dozvíme pravdu, ať už bude jakákoliv, protože pokud žije... nemůže se schovávat věčně," pronesla pevným hlasem. Simon ji zlehka vzal kolem ramen. Najednou nevěděl, co povědět. Byl si jistý, že žádná slova nemohla zmírnit Patriciinu bolest. Patricie se přimkla k jeho ramenu a zavřela oči.\nDruhý den ráno se naše trojice setkala v kuchyni při snídani...\n"Emilí! To to krásně voní! Copak vyrábíš k snídani?!" Zvolala zvesela jako kdyby se její večerní rozhovor se Simon neodehrál.\n"Paty... připravuji jen cereálie. Nevím, co bys tady mohla cítit," mrkla na ni. Patricie se zasmála a otočila se k duchem nepřítomnému Simonovi.\n"Stejně mám pocit, že tady něco cítím... počkej, že ty jsi zapálila svíčku v obýváku?" Vyhrkla směrem ke svojí sestře. Emilie přikývla.\n"Skořicová... jéé... dojdu pro ni!" Vyhrkla nadšeně a zmizela z kuchyně. Simon se ani nepohnul. Stále uvažoval, jak by měl začít. A možná se i mýlil... možná... ale jeho úsudek ho zatím nikdy nezklamal. A to byl právě ten důvod proč šel slepě za svým podezřením, protože neměl rád nevyjasněné věci. Rád si byl jistý tím, co se děje. Z jeho myšlenek ho vyrušilo klapnutí dveří. Patricie nadšeně nesla světle hnědou svíčku ve skle do kuchyně.\n"Tohle je ta nejkrásnější vůně na světě. Takhle vždycky voněla kuchyně mámy," zašeptala a zahleděla se na tančící plamen. Emilie jí věnovala smutný úsměv.\n"To je pravda," zašeptala a vzala do ruky dvě misky.\n"Pomohu ti," vyhrkla Patricie, odložila hřejivou svíčku a vzala do ruky druhou nádobu, kterou následně položila před Simona, jehož pohled se zdál na míle vzdálený. Cvaknutí misku ho tak donutilo sebou škubnout jako kdyby ho někdo uhodil.\n"Simone! Na co myslíš?" Zeptala se ho, když si všimla jeho reakce. Simon zavrtěl hlavou a posunul si misku blíže k sobě.\n"To nic... děkuji," vydechl. Patricie se posadila k němu a Emilie naproti ní. Chvíli tak seděli mlčky a každý z nich se věnoval své porci.\nSimon za několik minut zvedl hlavu a zahleděl se na obě ženy. Každá z nich byla něčím výjimečná... Patricie svojí odvahou a Emilie svým rozumem... moudrostí, kterou doufal, že skutečně měla, protože ji vždy považoval za silnější ze sester. Pozoroval proto její dokonale vyčesaný culík a drobné prameny, které se jí vlnily podél obličeje. Díval se na její paži, kterou pevně svírala lžíci. Moc toho o ní nevěděl, respektive znal ji jen díky vyprávění Patricie. Podle jejích slov měla být neobyčejně silná, fyzicky i rozumově vyspělejší, než Patricie a jejím povolováním byla psychologie. Už jenom proto ji považoval za rozumnou bytost, protože lékaři duše by přeci měli být tací. Zavrtěl hlavou a Emilie k němu vzhlédla.\n"Děje se něco?" Zeptala se ho klidným hlasem. Simon se zhluboka nadechl a nasadil svoji tradiční masku, ačkoliv měl podvědomě pocit, že ji stejně prokoukne.\n"Včera když jsem tady byl pro čistý oblek... zaslechl jsem ze shora nějaké zvuky..."\n"Zvuky?" Vyhrkly obě sestry zároveň. Simon si změřil jejich zděšené pohledy a překvapeně zamrkal.\n"Slyšel jsem, že se někdo zamkl ve tvém pokoji. Původně jsem si myslel, že jsi to ty, ale pak... pak jsi přišla."\n"V mém pokoji nikdo cizí nebyl," vydechla pevným hlasem Emilie. Patricie zbledla a otočila se k Simonovi.\n"Emilie má pravdu a navíc... tenhle dům... je... často jak strašidelný hrad," vyhrkla nervózně Patricie.\n"Chcete mi naznačit, že jsem slyšel normální zvuky? Jasně jsem zaslechl zvuk zámku," pokusil se je ujistit. Patricie si otřela chladný pot z čela a zahleděla se na Emilii, která vypadala o něco méně zděšeně než Patricie. Co se to s nimi děje? Ptal se sám sebe Simon a změřil si je. Jeho srdce zachvátily pochyby... proč byly tak nervózní? Proč si Patricie začala divoce třít paže i obličej? Proč byla Emilie podivně bledá?\n"Možná, že máme na půdě kunu nebo něco takového," pronesla do vzniklého ticha Emilie a hypnotizovala Patricii před sebou. Ta mezitím sklonila tvář ke svým kolenům a vnímala svoje bušící srdce. V ten moment si přála utéct.\n"Kunu s klíči?" Pronesl Simon pochybovačně.\n"Nevím, co jsi slyšel, ale v mém pokoji skutečně nikdo cizí nebyl."\n"Pak možná ten někdo, nebyl cizí," odpověděl jí pohotově. Emilie pootevřela ústa a zase je zavřela.\n"Myslím, že není nutné řešit něco takového. Nevím, co jsi slyšel, ale je zbytečné o tom mluvit, protože tady kromě nás tří nikdo není," vydechla se zvláštním tónem v hlase. Simon přimhouřil oči. V ten moment ho Patricie prudce chytila za dlaň a propletla svoje prsty s těmi jeho. Simon se ohlédl jejím směrem a setkal se s jejím pohledem. V jejích zorničkách spatřil strach. Čeho se bála? Co se tady dělo?\n"Existuje něco, co bych měl vědět?" Zašeptal s očima upřenýma do těch jejích. Patriciiny oči se zalily slzami a odvrátila se od něj. Pustila jeho dlaň a vstala od stolu.\n"Já..." zašeptala, když se jí svět zatočil. Prudce se chytila stolu až zachrastily skleničky.\n"Paty!" Vykřikli oba naráz. Simon se divoce postavil, chytil ji za pas a přitáhl ji k sobě.\n"Co je s tebou? Jsi v pořádku?!" Vyhrkl. Patricie semkla jeho tělo a rozplakala se. Simon zamrkal a objal ji oběma rukama.\n"Proč pláčeš? Proč..." pronesl tiše a zahleděl se na Emilii, která stála naproti němu. Její oči ho nesoudily... vypadala smutně a najednou o dost starší, než ve skutečnosti byla. V tu chvíli Simon pochopil jedinou věc... Emilie nebyla jediná, která něco tajila. Obě sestry před ním něco skrývaly. Ale co to mohlo být? Ptal se sám sebe a ucítil v sobě drobnou bolest. Znamenalo to snad, že mu ani jedna nevěřila? Pomalu sklonil hlavu k Patriciině a snažil se ve své hlavě najít nějaký důvod... cokoliv, co by dokázalo vysvětlit danou situaci.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 13/12/19, 10:54 am\nNo pááni . To se nám to zkomplikovalo, ale na jednu stranu dobře, doufám, že už se konečně dozví pravdu. Navíc by jim mohl pomoci, ví toho o Nervózním poměrně dost. Jsem zvědavá, jak tohle dopadne a jestli nakonec řeknou pravdu nebo vymyslí další lež, což by nebylo dobré.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 14/12/19, 10:43 pm\nDíky Jani je pravda, že by jim mohl hodně pomoci, narodil se v Podivíně a žil v celé té šarádě kolem chudáka Nervózního... je ale pravda, že jeho reakce na celou věc by mohla být různá Simon je rozumný puntičkář a doopravdy miluje Patricii... myslím, že nemusím říkat, že to pro něj bude opravdu výjimečná situace, pokud se to skutečně dozví uvidíme, jak se celá situace bude dál vyvíjet, nechci nic prozrazovat dopředu\nJinak vás zase poprosím o trochu fantazie... představte si prosím v koupelně na stoličce úhledný komínek složeného prádla (i když je špinavé ) a taky si domyslete tělo Emilie\n86.část - Podpora\nSimon odvedl Patricii do jejího pokoje. Chvíli tak spolu seděli na posteli bez toho, aniž by jeden nebo druhý promluvil. Simon věděl, že se jí bude muset na všechno zeptat, protože takhle nemohl žít dál. Kdysi jí svěřil všechno ze svého života... pak co muselo být tak hrozného, že mu to nechtěla říct? Opravdu za to mohla ta osoba, která se ukryla v pokoji? V ten moment zalitoval, že nezkusil ty dveře nějak otevřít... ale jak by to provedl? Neměl klíče a Patricie mu dokonce ani nedala ty od domu... teprve nyní si uvědomil, jak byla celá záležitost zvláštní.\n"Paty..." zašeptal její jméno. Patricie k němu zvedla vlhký obličej a zavrtěla hlavou. Co by měl udělat? Jedna část jeho osobnosti chtěla na danou věc přijít hned za každou cenu a ta druhá... ta druhá chtěla dát Patricii prostor jako to kdysi udělala ona sama. Byla pravda, že byla vůči němu dost vlezlá, ale nechala ho být, když jí odmítl prozradit proč s ní nemůže být. Vytrvale vyčkávala a podstoupila s ním všechno co bylo třeba, neměl by jí to snad vrátit? Přimhouřil oči a pročísl její dlouhé vlasy. Miloval ji a byl si jistý, že by udělal cokoliv, aby mohla být šťastná. Zhluboka se nadechl a rozhodl se vydržet... vyčkat na chvíli až bude Patricie připravena.\n"Paty... mohl bych si půjčit vaši pračku?" Zašeptal něco, co Patricie nečekala, že zrovna vysloví. Zmateně k němu zvedla obličej a snažila se přes oponu svých slz spatřit jeho obličej.\n"Proplatím nadbytečně utracenou vodu... ale moje košile a spodní prádlo... nestihl jsem si některé věci vyprat ještě v bytě... mohl bych si to udělat zde?" Zeptal se klidně. Patricie zamrkala a sevřela pevněji jeho tělo.\n"Samozřejmě!" Vykřikla až sebou Simon cukl. Zlehka sevřel její pas.\n"Děkuji," vydechl tiše do jejího ucha. Patricie se od něj odklonila.\n"Nemusíš nic platit... vůbec nic," vydechla rychle. Simon jí věnoval smutný úsměv a vtiskl jí polibek na čelo.\nZa nějakou dobu se tak Patricie setkala s Emilií v obývacím pokoji.\n"Tohle se nedá vydržet! Nemůžu mu takhle lhát... nezaslouží si to!" Zvolala Patricie. Emilie si ji nešťastně změřila.\n"Já vím, ale nejde to jinak... nemůžeme Simonovi plně důvěřovat..."\n"Šel si vyprat nějaké věci..." zašeptala.\nSimon mezitím donesl úhledně složenou hromádku svých věcí do drobné koupelny. Chvíli pozoroval starožitnou stoličku pod oknem, než na ni položil svoje prádlo a zaměřil se na starší pračku vedle umyvadla. V ten moment ho zarazil plný prádelní koš a napadlo ho, že by mohl ke své várce přidat i nějaké věci holek. Opatrně tedy začal vytahovat barevné prádlo na podlahu a třídil ho se světlými kousky.\nZa několik vteřin tak objevil několik světlých kousků. Rychle je zvedl a přiložil je ke svému, když si všiml, že mu cosi tmavého spadlo na chodidla. Opatrně se sehnul a zvedl ze země tmavou látku a rozložil je před svůj zrak. Překvapeně tak hleděl na tmavomodré pánské trenýrky.\n"Nemůžeme dělat unáhlená rozhodnutí. Simon se tady narodil, celý svůj život kolem sebe jen poslouchal, že je Nervózní démon... proč myslíš, že by měl teď změnit rozhodnutí?"\n"Řekl nám přeci, že tomu nevěří!" Vyhrkla na jeho obranu Patricie.\n"Ale co se stane až zjistí, že je tady Nervózní s námi? Myslíš, že bude mít stejný názor? A jak vůbec zareaguje na to, že my dvě naprosté cizinky tady ukrýváme někoho jako je on? Nervózní se potřebuje uzdravit... nemohu ho vystavit dalším stresům. Bohatě stačí, že tráví většinu dne zavřený v pokoji jako kriminálník!"\n"Jenže takhle to dál nejde, Emilí! Už se mu nemohu podívat ani do očí! Vím, že jsi nikdy neprožila takovou lásku jakou máme mezi sebou... ale myslela jsem, že nám rozumíš... že..." Emilie jí skočila do řeči.\n"Chápu vás oba a vím, že máte mezi sebou hluboký vztah. Ale stejně jako rozumím já vám, tak bys měla i ty mě. Mojí povinností je chránit Nervózního, protože jeho život je především v ohrožení, nikoliv tvůj nebo Simonův..."\n"Jenže jsme v tom všichni spolu!"\n"Ale Simon ne, chceš snad aby s tím vším musel žít také?" Patricie si zakryla tvář rukama.\n"Já vím... vím, že ho tím dostanu do potíží, ale... ale... nejsem zvyklá lhát a tohle... týká se to přímo nás a ovlivňuje to naše životy... jestli nás kvůli Nervóznímu jednou zavřou, pak chci aby Simon alespoň věděl, proč se to stalo... aby si vyslechl moji verzi..."\n"Nikdo nás nezavře. Nervózní si dříve vzpomene..." Patricie k ní zvedla obličej.\n"To myslíš vážně? Máme ho tady už spousty týdnů, měsíců... a nic. Jeho vzpomínky jsou zamčené v jeho hlavě na desítky západů, tohle nepůjde snadno! A potom... co když se v něm probudí něco, co nechceme znát? Co když se změní ve zlého člověka? Jeho matka je přeci černá vdova!"\n"Mluv tišeji... a nic z toho se nestane..."\n"Jak to můžeš vědět? Očividně žil celý svůj život v pekle, zanechá to v něm následky... na to nemusím mít diplom jako ty, dá se to očekávat!"\n"To je pravda, určitě bude pro něj návrat jeho vzpomínek drsným zážitkem..."\n"Tak jak si můžeš myslet, že vše půjde dobře? Jak mu vůbec můžeme věřit?" Emilie si zasunula pramen vlasů za ucho. Patricie měla pravdu. Už od začátku věděla, že se může psychika Nervózního pohnout různým směrem až zjistí, co všechno zažil. Ale pokud všechno proběhne správně, pak... věřila... doufala, že se Nervózní nezmění ve zlého člověka. Byla si téměř jistá, že pokud absolvuje terapii, pak by se mohl se vším vyrovnat lépe.\nSimon nadále hleděl na trenýrky ve svých pažích a pochopil hned několik věcí, tím člověkem, co se zamkl v pokoji byl muž. Protože si byl jistý, že ani jedna ze sester by nenosila pánské spodní prádlo. Zničeně je zmuchlal a hodil je zpět do prádelního koše. Pomalu se tak přesunul před zrcadlo a podíval se do své tváře.\nProč nemohl vědět kým byl ten muž. Podle chování i slov Patricie Emilie neměla přítele, pak kdo to mohl být? Kvůli komu by byly sestry ochotny lhát?\nZamrkal a opřel se o chladný rám umyvadla. Co se tady dělo? A byl ten člověk stále tady nebo odešel? Ohlédl se ke dveřím a zavrtěl hlavou. Potřeboval znát pravdu, tohle všechno ho ničilo. Cítil jak v sobě nosil úzkost, která drásala jeho sebeovládání. Vždy byl klidným člověkem, který vybuchl jen když bylo třeba, ale nyní... kdo byl ten člověk? Proč ho nesměl vidět? Proč ho dokonce chránily před ním? Zavřel oči a sehnul se nad umyvadlo. Až pak se mu za zavřenými víčky zjevila usměvavá tvář mladého muže.\n"Petr," vyšlo z jeho úst a zahleděl se do svého odrazu. Petr byl na útěku před spravedlností... nezvěstný, ztracený... nemohl být on tím fantomem, kterého nesměl spatřit? Několikrát zamrkal a snažil si urovnat myšlenky. Bylo to pravděpodobné, i když minulou noc se mu spíše zdálo, že Patricie o něm nic neví... ale co když je ve špatném stavu a sestry ho ukrývají v domě? Pak by jim rozuměl, že mu nechtějí nic povědět... že ho nechtějí zatahovat do problémů jejich bratra. Tohle dokázal pochopit, i když ho zaráželo jak snadno by mu dokázaly odpustit... ale pokud je skutečně nějak zraněný... ani on by nedokázal opustit svoji rodinu kdyby ho potřebovala. Jeho děda mu dělal často a rád zle, ale pokud by byl zraněný... pokud by se mu něco stalo, klidně by kvůli němu jel přes celý svět, aby mu pomohl. Zlehka se odpojil od umyvadla. Určitě to tak bylo. Sestry byly hodně semklé k sobě a svého bratra musely hodně milovat. Viděl to na nich, když si prohlédl fotografii. Způsob jakým se obě smály do aparátu. Nikdy neviděl Emilii se takhle usmívat. Všichni tam byli tak šťastní... cestovali spolu po světě... jen oni tři a nikdo jiný. Pročísl si vlasy a rozhodl se rychle naházet prádlo zpět do koše. Musel naznačit Patricii, že jí rozumí... protože pak mu bude možná ochotna prozradit svoje tajemství.\nZa několik minut tak kráčel dolů do spodního patra, kde slyšel hlasy.\n"...říkám ti znova ne, nebudeme to dělat!" Oznámila svojí sestře nekompromisně Emilie.\n"Ale..." V ten moment obě zaslechly kroky, což je přimělo mlčet.\n"Paty, můžu s tebou na chvíli mluvit?" Oslovil ji Simon. Patricie k němu zvedla oči. Emilie se k němu otočila.\n"Nechám vás o samotě, venku na mě čekají nějaké keře na zastřižení..." pronesla pevným hlasem a vykročila z domu. Patricie zůstala sedět na gauči a pozorovala statnou postavu Simona, který si před ní přiklekl na podlahu.\n"Paty, vím že jsem udělal spoustu šílených věcí. Udělal jsem z tebe svoji milenku, nechal jsem tě samotnou v domě na pláži... zmizel jsem bez rozloučení. Kvůli mě jsi spadla ze schodů... a já..."\n"Simone, na tohle už vůbec nemyslím. Miluji tě..."\n"Já vím a právě proto... věř mi, že vím, že pro lidi, které milujeme nejvíc i přes jejich chyby... i přes všechno ostatní... když je jim nejhůře, nemůžeme je nechat být. Nemůžeme se tvářit, že neexistují, protože pokud jsme dobrými lidmi, pak by nám naše svědomí za to pořádně ublížilo. Znám tenhle pocit a jsem si jistý, že jsi ty i tvoje sestra taková. Vím, že ať uděláte jakékoliv rozhodnutí, bude mít význam, protože pro rodinu jsme vždy schopni udělat cokoliv. Vím, že většina lidí to nechápe, ale já ano. Moje rodina se řídí spousty hesly, které si předáváme z generace na generaci a možná je to i důvod proč je nás tak málo, ale... jedna z nich zní: Ego te, ne descendat. Tu es pars mea navis, čili: Nenechám tě potopit. Jsi součástí mé lodi. Děda se podle toho řídí také, i když to tak nevypadá... před nedávnem jsem našel dokumenty, které schraňoval v období kdy vyhodil Stefana. Stále ho hlídal, i když ho oficiálně nechal být. Pro rodinu uděláme spoustu šíleností, pokud ji stále milujeme," pronesl pevným hlasem. Patricii se zamlžily oči a prudce se vrhla do jeho náruče.\n"Můžeš mi věřit, v čemkoliv co tě napadne... protože i ty už jsi součástí mé lodi, ať se třeba děda zblázní. Proto tě nemohu potopit, protože tím bych zničil i sám sebe," zašeptal do jejích vlasů.\n"Šššš, nemusíš mi teď nic říkat. Chci jen aby jsi věděla, že jsem na tvojí straně. Miluji tě, vybral jsem si tebe a pokud se pro něco rozhodnu, pak existuje jen málo věcí, které mě dokážou odtrhnout od toho čemu věřím... a to jsi ty, ty můj snílku. Moje vlezlá, nerozumná, vytrvalá a bláznivá servírka. Moje překrásná zaměstnankyně, která mě donutila přestat myslet na čas. Která mi zneklidnila život, ale zároveň mi dala svobodu. Miluji tě," Patricii se v jeho náruči roztřásla ramena.\n"Já tě taky miluju," zaskřehotala mu do ramene. Simon ji pohladil po zádech a odklonil její tvář od svého navlhčeného ramene.\n"Věř mi," zašeptal. Patricie zamrkala.\n"Věřím ti," vydechla nešťastně, než si přitáhla jeho obličej blíže ke svému.\nPřitiskla svoje rty k těm jeho. Jak mu mohla dál lhát? Jak mohla něco skrývat před někým jako byl on? Opakovala si ve své hlavě a objala ho silněji.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 15/12/19, 10:39 am\nTo bylo zase počtení. Moc krásné. Trošku jsem si pak říkala, že ho napadne Petr . Je to vážně těžké.. Snad to vše dopadne dobře, nemám z toho vůbec dobrý pocit.\nSice Simon vyjádřil své city jasně, ale vůbec netuším, jak zareaguje až se dozví pravdu.\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 15/12/19, 09:55 pm\nDíky Jani bude to hodně těžké, to mohu slíbit... ale pokusím se dodat další dílky dříve a kdo ví, třeba stihneme i ten závěr do poloviny ledna\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 16/12/19, 09:12 pm\nSice pilně čtu, ale komentovat nějak nestíhám. Doufám, že Simon situaci pochopí dobře, ale naskýtá se otázka, jak na Simona zareaguje Nervózní\nPředmět: Re: Ze života Nervózního Jedince 19/12/19, 07:32 pm\n87.část - Jizvy z minulosti\nPozději večer Patricie narazila na svoji sestru v kuchyni. Stále se nemohla zbavit špatného pocitu, který jí tížil od chvíle kdy jí Simon slíbil, že bude vždy na její straně. Něco tušil a ona si nebyla jistá co přesně... jedinou věcí o které byla přesvědčená bylo to, že se nemohlo jednat o Nervózního. Simona by totiž nikdy nemohl napadnout někdo jako je on. Jak by také mohl? Její srdce v ten okamžik tížila bolest... bol tak silný, že měla pocit, že jí zadusí. Nechtěla už Simonovi lhát, toužila být k němu upřímná. Nebyl snad o tom vztah? Zvláště v jejich případě?\n"Emilí?" Oslovila Emilii tiše. Její sestra k ní zvedla tvář. Její obličej vypovídal o tom, jak unaveně se cítila. Patricie si byla jistá, že si dělá také starosti. Stále musela uvažovat nad tím jak ukrýt Nervózního. Emilie byla zkrátka jako žonglér v cirkuse... stačil jediný pohyb a mohla ztratit všechno co pracně budovala.\n"Copak?" Zeptala se jí klidně Emilie. Patricie k ní přistoupila a změřila si ji. Nechtěla ji ublížit, ale nemohla takhle dál žít. Protože i když se Simon jednou od nich odstěhuje, stejně pro ni bude těžké s ním mluvit, když něco tuší. Zavrtěla hlavou.\n"Vím, co mi chceš říct, ale moje odpověď je ne," vyhrkla aniž by čekala na Patriciinu otázku.\n"Ale Emilí! Simon něco tuší..."\n"Cože? Ty jsi mu něco naznačila?"\n"Ne, ale není hlupák. Slyšela jsi přeci co řekl při snídani... nikdy nám neuvěří, že slyšel jen vítr na půdě nebo snad kunu! Tohle všechno je nesmysl!"\n"Nemůžeme mu říct nic, už jsme o tom spolu dnes mluvily a znáš na to můj názor," odvětila pevným hlasem.\n"Ty mě nechápeš! Nemohu mu lhát! Už to nejde! Dnes... on... zachoval se ke mě tak hezky a já... cítím se jako šílená potvora! Nemůžu dál... ne takhle..."\n"Paty, chápu tě, ale nejde to... kde je vůbec teď?"\n"Šel se nahoru do pokoje převléknout. Znova se snažil seřídit okna v garáži... Emilí, on je tak hodný... tak... nemohu před někým jako je on něco skrývat! Udělal toho pro mě tolik... utekl ze své rodiny, padl ve společenském žebříčku, stará se o náš dům... nemohu mu takhle oplácet jeho něhu! Mám strach, že ho ztratím!" Vyhrkla zoufale. Emilie si promnula oči.\nV ten moment se Nervózní pokusil najít svůj ztracený klid. Pomalu zavřel oči a přemýšlel o svých nočních dobrodružstvích, které se odehrávaly v jeho hlavě.\nJeho sny však nebyly klidné, spíše naopak. Dělala to zvýšená samota, která ho tížila. Poslední dny trávil hlavně sám se sebou, zavřený mezi čtyřmi stěnami, které se staly jeho novým světem. Občas mohl vyjít ven, ale bylo to málo. Nervózní se cítil jako lapený a podle toho se měnily jeho myšlenky. Často tak snil o blonďákovi a rusovlásce, vůni dezinfekce a vlastní touze uniknout. Utéct před nimi a uchránit si tak zbytek příčetnosti. Ale byl vlastně ještě normální? Nervózní to netušil. Jeho odraz v zrcadle mu nic nenapovídal a jeho vzpomínky byly prázdné nebo plné strachu. Stále byl sám a nemohl se dotýkat klavíru. Pevněji semkl víčka a vnímal jak jeho srdce bije. Jednoduché buch buch... kdyby mohlo být tak snadné i to ostatní, napadlo ho. Jeho životadárný orgán si nemusel na nic hrát, jeho údělem bylo sídlit v jeho hrudi a odpracovávat si každou vteřinu dne až do samého konce, ono vědělo co dělat, ale Nervózní ne. Možná měl skutečně zemřít, nebylo by to snad jednodušší? Lidé by ho nemuseli nenávidět... osvobodil by tím každého. Z jednoho oka mu ukápla osamělá slza. Dnes již věděl, že je člověkem, ale netušil odkud přišel. V hlavě si vybavil kratičký okamžik ze setkání se svým druhým já. To malé dítě vypadalo tak plné naděje... tak plné života, ale co on nyní? Údajně byl tím dítětem a on to podvědomě věděl, ale už dávno nebyl tím chlapcem, který utíkal k majáku. Teď byl lapeným člověkem, který nevěděl jaké je to být skutečným mužem. Byl jen bytostí, která vnitřně toužila přežít a být pochopena. Tajně si přál vyjít na ulici a podívat se do tváře svému strachu. Chtěl před ním stát pevný jako skála a vyhrát... získat vlastní samostatnost a vzpomínky. Najít sám sebe a pochopit přesně, proč se mu tohle všechno stalo. Přál se podívat do zrcadla a vidět v něm muže, člověka kým měl být už od samého začátku.\nZlehka se zavrtěl na posteli a ulehl na měkký polštář. Pohlcený vlastními touhami, tak nakonec semkl silněji víčka a jeho mysl ho zanesla daleko... tak daleko, že měl podvědomě obavy, zda se vrátí.\n"Tak tady jsi!" Zaslechl za svými zády hlas. Otočil se. Ten muž stál nad ním. Temný obrys jeho statné postavy zakrýval světlo, které se linulo drobným oknem do pokoje. Nervózní se zoufale rozhlédl. Nebylo zde nic, jen chladná podlaha a podivná prázdnota. Zacouval a pohlédl na svoje chodidla. Zmateně zamrkal, když poznal oblečení toho malého chlapce.\n"Nech mě!" Zaslechl svůj tenký hlásek.\n"Takže už jsi se zase naučil mluvit?"\n"Odveď mě domů!" Zaječel na něj.\n"Nemáš ke mě žádnou úctu a to jsem tě zachránil. Uvědomuješ si v jakém by jsi byl jinak nebezpečí?"\n"Já chci domů!" Zakřičel na něj aniž by jakkoli zareagoval na jeho otázku.\n"Jsi nevychovaný kluk, ale já tě naučím dobrým způsobům!" Muž k němu vykročil a Nervózní se nakrčil. Jeho tělem procházel prudký adrenalin. Teď nebo nikdy... opakoval si dokola při pohledu na otevřené dveře. Muž dlouhými kroky kráčel k němu. Nervózní se sehnul pomalu k podlaze a do ruky, kterou měl za zády, uchopil písek, který se z nepochopitelného důvodu povaloval na kameninové podlaze. Muž se k němu sklonil.\n"To je dobře, jen se mě boj ty jeden..." zbytek nestačil doříct, protože mu Nervózní prudce vhodil do očí obsah své pěsti. Blonďatý muž se zapotácel a chytil se za oči.\n"Ty zmetku!" Zařval a začal kolem sebe jednou rukou máchat ve snaze zachytit drobného chlapce. Nervózní se ale nedal, prudce se protáhl kolem stěny a vyrazil k otevřeným dveřím. Jeho nohy ho nesly daleko... daleko po schodech i rovině, že ani netušil kam běží. V ten moment si jen uvědomoval, že nesmí zastavit. Musel se vrátit domů... musel všechny přesvědčit... musel... až pak spatřil v chodbě zrzavou ženu. Několik vteřin na sebe hleděli, než Nervózní vyrazil do první prázdné chodby, kterou spatřil. Zoufale cloumal s jednotlivými dveřmi, ve snaze nalézt východ.\n"Kde je ten zatracený kluk?! To jsi ho nemohla chytit?!" Slyšel hlasy z chodby.\n"Někde se mi ztratil! Před chvílí byl tady, ale teď..."\n"To jsem si mohl myslet, všechno abych si zařídil sám!" Nervózní sebou cukl. Musel se schovat... musel utéct... až pak jeho zrak zaujalo vysoké okno. Zoufale vyběhl a natáhl se k jeho klice a otevřel ho dokořán. Neměl jiné východisko. Roztřesenýma nohama vstoupil do rámu a zhlédl dolů, kde ho s otevřenou náručí vítal měkce vypadající keř. Musel skočit, i když ho strach nutil cvakat zuby a jeho srdce chtělo z celé situace uniknout po svém. Zahleděl se na jasný měsíc na nebi a přitiskl si drobnou dlaň na hrudník. V ten moment myslel na svoji mámu, vždy o něj měla takový strach, i když to dávala zvláštně najevo. Jistě by neměla z téhle situace radost, napadlo ho. Zavrtěl hlavou.\n"Okamžitě se ukaž!" Zaslechl za svými zády. Přejel mu mráz po zádech a letmo se ohlédl.\n"Kde jsi?!" Nervózní sebou škubl, což donutilo jeho postoj znejistit. Zoufale rozmáchl rukama ve snaze navrátit do svého těla ztracenou rovnováhu... ale bylo pozdě. Jeho roztřesené nohy ho nemohli dál nést. S drobným hrknutím, tak spadl. Přišlo mu to jako věčnost... dokázal vnímat jen chladný vítr, který objímal jeho tělo ze všech stran. Země byla příliš blízko. Nervózní nevěděl kam s rukama, i přesto je však instinktivně natáhl před sebe jako kočka, která očekává hladké přistání. Jeho ruce se bolestivě zanořily do zdánlivě uhlazeného keře a ozval se ošklivý křupot praskajících větví, když se jich pokusil chytit a zmírnit tak svůj pád. Jeho tělo dopadlo až do samého středu rostliny a chodidla mu zůstala visela nad zemí. Nervózní vnímal zmatek ve své hlavě. Najednou si nebyl jistý, co se stalo. Jediné co si uvědomoval byla bolest hned na několika místech jeho těla. Nejhorší však bylo pálení na jeho tváři. Zmateně nalezl jednu ze svých paží a dotkl se nejvíce zasaženého místa. Pomalu od své líce odklonil prsty a zahleděl se na ně. Červená... červená... prohnalo se mu hlavou, když zaslechl někde nad sebou změť hlasů, které nebyl schopen porozumět.\n"Tamhle je!" Zaslechl, když rozeznal jednotlivá slova. Až pak pochopil, což ho donutilo sebou divoce pohnout. Prudce se snažil vyprostit svoje nohy. Vnímal jak v něm narůstá panika, zvláště když zaslechl kroky. Ale byla to pravda nebo jen fantazie? Zoufale sebou zamlel, když se mu konečně podařilo uvolnit jednu z dolních končetin. Prudce sebou cukl a dopadl čelem na zem.\nV ten moment Nervózní vykřikl, ačkoliv se jeho čistý projev hrůzy dal připodobnit k podivnému chrčení. Simon sebou v pokoji škubl a rozhlédl se. Co to slyšel?\nZmateně vyšel z pokoje a zaposlouchal se do zvuků starého domu. Chodba byla nezvykle tichá a celou scenerii jen narušovaly jeho osamělé kroky v patře. Musel už bláznit... napadlo ho a otočil se zpět k pokoji Patricie. V tu chvíli se však ozvalo chrastění zámku a vyděšený obyvatel Emiliina pokoje, který byl nadále ovládán svými vzpomínkami, vyrazil z místnosti.\nSimon se prudce ohlédl ve chvíli, kdy do něj podivný fantom narazil se vší silou, která se v jeho děsem naplněném těle nacházela. Oba muži, kteří nečekali náraz, se svalili na zem.\nNervózní divoce zvedl tvář k neznámému a v jeho očích se mihl strach. Simon jeho gesto následoval, ale v jeho zorničkách se odrážel šok. Ten muž... ten muž... v hlavě se mu otáčela ozubená kolečka, než konečně pochopil.\n"Nervózní Jedinec..." vyšlo z jeho úst a jeho tvář v ten moment zkameněla stylem, že by každý měl pocit, že je sochou. Nervózní vytřeštil oči a zakryl si obličej podivným způsobem.\nZnova pohlédl na muže před sebou a přejel mu mráz po zádech. Ty oči... ty ledově modré oči... najednou mu jeho mysl neochotně vydala krátkou vzpomínku... spatřil toho muže ve své hlavě... viděl ho sedět v tmavém autě... pak ho zřel znova a vždy se na něj díval stejně... tak... tak... vyjekl a vydal ze sebe neartikulovaný zvuk. Začal couvat od Simona až zády narazil do zábradlí. Simon se trhavě postavil a hleděl na něj ze své výšky. Nervózní znova zachrčel, než jeho mysl zaplavila prudká bolest, která ho donutila se složit k zemi. Za několik vteřin se v patře objevily obě sestry.\n"Nervózní!" Vykřikly obě zděšeně. Patricie se rychle zahleděla na Simona. Ten její pohled opětoval. Jeho tvář nevykazovala žádné emoce, vypadal chladně... jako ledový král.\n"Můžete mi říct, co se tady děje?!" Pročísl jeho pevný hlas vzniklé ticho.\n"Simone!" Simon nemrkl ani jedním okem. Jeho rysy byly jak vytesané ze žuly.\n"Chci vysvětlení, hned!" Procedil studeně. V ten moment připomínal svého dědu víc, než kdykoli jindy.\n(Jinak si prosím nevšímejte nadšeného výrazu Emilie na poslední fotce a také se omlouvám, že to utnu tady, ale příští dílek bude delší a nechtěla jsem nic trhat uprostřed scény )