Leden 2015 « Archiv | O Tereze a o Tomovi\nBlog.cz\t> O Tereze a o Tomovi\t> Archiv\t> Leden 2015\n22. ledna 2015 v 20:06 | Tereza\nAle ten nejpříjemnější zážitek teprve přišel. Měla jsem vlasy rozpuštěné a kadeřnice mi je čechrala do různých tvarů, vyloženě si s nimi hrála a zkoušela, jak co vypadá, což bylo i moc příjemné, když mě někdo takhle hladil ve vlasech. To byl pocit, který jsem už roky necítila. Ale tohle bylo jiné. Tady jsem byla v dámském kadeřnictví, protože jsem chtěla své vlasy, které rostly 15 měsíců jen tak bez stříhání, dát do nějakého tvaru. A pokud možno co nejméně stříhat, prosím! "To nebude problém", odpověděla mi ta milá paní :)\nKdyž mi kadeřnice umyla hlavu (mezitím jsme si pořád povídaly o všem možném netýkajícím se mé minulosti (což jsem byla ráda), ale o chlapech, o účesech, o postavě...) a já se posadila na křeslo před zrcadlo, dostala jsem časopis, abych si četla, kdybych se nudila, ale já se nemohla na ty články vůbec soustředit, jak to bylo příjemné :) Navíc jsme si pořád povídaly, takže jsem jen listovala a koukala na obrázky a snažila se přečíst článek o ženách, které žijí "single".\nJakmile bylo dostříháno a přišlo na řadu fénování, při kterém mi vlasy česala kartáčem a kroutila mi je na něm pod fénem, viděla jsem v zrcadle, jak vlasy dostávají objem, jak jsou hezky sestříhané (i když opravdu decentně) a lesklé... Pak jsem dostala radu, ať zkusím skřipeček tak, že si vlasy z čela dám dozadu a kolem toho si vlasy rozpustím. Předvedla mi to názorně a vypadalo to moc hezky. Říkala jsem jí, že mám moc vysoké čelo, ale jen tak se na mě podívala a říká: "A vidíte moje čelo? Tohle bych neřešila."\nJakmile dokončila svou práci, připadala jsem si tak hezky, že mě ten pocit doprovází ještě teď. Měla jsem takovou chuť někoho (konkrétního) potkat a dát mu pusu :) A ty vyfoukané rozpuštěné vlasy mu nechat létat po tváři, protože foukal vítr a cítit, jak mě za ně tahá (z vášně samozřejmě :).\nMusím říct, že jsou stále místa, která mě v novém světě teprve čekají a tohle bylo jedno z nich. Nedalo se srovnat s tím předchozím pánským. Pánové o tolik přicházejí, když jen přijdou, nechají se objet strojkem a rychle pryč. Tohle není jen o stříhání. Tohle je o odpočinutí, o popovídání, o vůních při stříhání i potom doma. Dostala jsem na vlasy po umytí kondicionér, pak nějakou výživu, co tak hezky voní a celou dobu jsem dostávala otázky, jestli mám ráda na vlasech kondicionér, lak na vlasy, jestli mi něco nevadí nebo jestli to chci takhle...\nNo já vím. Úplně normální standardní zážitek, který zná každá žena :)\nOna totiž pro nás každá vysloveně ženská záležitost člověka dokáže tak potěšit, že si chtě nechtě musím říct: "Jsem tak šťastná, že jsem žena!". Pokud jsem se dnes v sukni namalovaná cítila žensky, pak to tak opravdu bylo, ale do tohohle koktejlu ženskosti jsem si dnes nechala přilít ještě další přísadu a ta tu sílu toho kouzla ještě víc znásobila. Vždycky mě takové věci doslova povznesou, jakou mám z nich potom radost. Protože je to něco, co si mohu konečně užít! Něco, co jsem nesměla a co jsem si nikdy nedokázala představit už vůbec jako realitu. Tohle všechno je mnohem hezčí, než všechny mé představy, které jsem o tom měla. Tahle realita je totiž opravdová! Není to žádné schovávání se za fotkami, kterým předcházelo 4hodinové líčení a pokusy o zženštění, abych se pak dostávala do situací, kdy jsem se tak chtěla sejít, ale nemohla jsem, protože jsem věděla, že nikdy nemohu projít. Ale to už je taky minulostí.\nVšechno, o čem si sníte, se vám splní. A k tomu dostanete ještě spoustu bonusů, které jste nečekaly, protože ne úplně vše, co se až dosud odehrávalo jen v našich fantaziích, jsme si dokázaly představit. I já jsem měla tyhle smutné sny, ale proměnila jsem je ve skutečnost. Ta mě ovšem někdy tak překvapuje, že o tom musím psát článek :)\nDnes jsem si tou kadeřnicí udělala opravdu velkou radost a samozřejmě jsem se musela doma hned po příchodu zvěčnit. To už jsou ale fotky určené pro někoho úplně jiného :)\nNedávno jsem na blogu Erin četla moc zajímavý článek o transplantaci vlasů (její detailní popis zde), která je řešením pro ty MtF, které už jdou do přeměny příliš pozdě, ale přesto mají šanci na krásné vlasy. Kromě těchto informací mi však v hlavě utkvěl začátek tohoto článku, kde Erin cituje herečku Olgu Kurylenko, která prohlásila: "Když mě ostříhali, jakobych přišla o ženskost."\n"Pro film Hitman jsem se nechala dost ostříhat. To byl pro mě velký šok. Měla jsem vlasy do pasu a oni mi je hodně zkrátili. Nikdy předtím jsem neměla tak krátké vlasy. Hodně jsem kvůli tomu brečela. Ty ostříhané vlasy jsem si nechala, mám je doma schované."\n"Mám k nim skutečně silný citový vztah. S vlasy si spojuji svou ženskost. Když jsem o ně přišla, nepřipadala jsem si v ten moment ani jako žena. Bylo to divné. Spousta žen nosí vlasy na kluka, ale pro mě to byl opravdový šok. Jako bych přišla o veškerou svou ženskost." Zdroj: idnes.cz\nTo se mi moc líbí, co o svých vlasech říká Olga. Ona je biologická žena a přesto je na své vlasy pyšná, jako kdyby se z nich radovala radostí, kterou se dokážeme radovat i my, které jejich ženskost dokážeme ocenit stejně tak intenzivně. Pokud se tu tedy budu rozplývat nad tím, že už mi narostly vlasy, pak to není vysloveně výsada TS žen. Ta radost je všeobecně ženská :)\nA já navíc říkám: "Když mi vlasy narostly, jakobych získala svoji ženskost." :)\nOzdobou každé ženy jsou její vlasy. Ty udělají s člověkem opravdu moc. Vím přesně, jaké chci mít vlasy a jak dlouhé. A také vím, že už nikdy nebudou krátké...\nKdyž jsem jela včera do Prahy, hráli v rádiu jednu písničku, která když skončila, moderátor říká moderátorce: "Tak tohle byl americký zpěvák (jméno mi uteklo) s dívčím hlasem."\nTeda ten hlas byl luxusní! Záviděla jsem :) A moderátorka přidala zajímavou historku: "Když jsem studovala na vysoké škole, chodil tam s námi jeden spolužák, který měl vyloženě dívčí hlas. Dost mu to vadilo, ale nevěděl, co s tím má dělat. A pak mu někdo poradil nějakého hlasového specialistu a ten ho normálně naučil ten dívčí hlas posadit do mužského, takže pak už mluvil normálně."\nAch :) Škoda, že i my jsme neměly takové štěstí, že bychom jako muži musely řešit náš dívčí hlas :) Ale došlo mi, že hlasový terapeut je vlastně schopný i z dívčího hlasu udělat mužský. (Však to také dělá u FtM, pokud úplně nezabere testosteron, který způsobí mutaci). Všichni řešíme to, co tam být nemá a chceme to, co tam být má. Nejde si to jen vyměnit. Ale stejně stojí zato vydat se na tuhle cestu...\n21. ledna 2015 v 20:20 | Tereza\nJe 31. července 2012 a jsem na úplném začátku. Z části nesmírně nadšená z toho, co mě čeká, ale také smutná a zoufalá z toho, že jsou to dva měsíce, co nemohu být se svou manželkou a dcerou. Kéž bych svou ex nikdy tak nemilovala... Vzalo mi to 15 měsíců, o které jsem si to všechno krásně zbrzdila.\nV ten den jsem jela poprvé k prof. Weissovi do Sexuologického ústavu, který jako klinický psycholog a druhý sexuolog potvrzuje (nebo vyvrací) diagnózu na základě několika (napočítala jsem jich snad i šest) metod. Pamatuji si ten den přesně. I vše, co jsem měla na sobě (unisex mikinu, unisex rifle a kratší (ne úplně krátké) vlasy a lehkou nenápadnou linku na oči, žádný laser tváře jsem ještě neabsolovovala, takže jsem si netroufla odvázat se víc, ale i tak se mi to líbilo (byla jsem šťastná za to, co mám)). Napsala jsem si hned všechny ty pocity tenkrát z celého dne do tohoto článku, který jsem si teď taky s nadšením přečetla :)\nTehdy jsem věděla, že jsem na začátku a také jsem věděla, že k prof. Weissovi se obvykle chodí jen dvakrát - na začátku přeměny a na konci - před komisí - pro souhlas druhého sexuologa. Pokud si někdo těsně před komisí rozmyslí, že na ní nepůjde a nepřijde ani k Weissovi, tak co vím, tak Weiss nedává druhou šanci.\nAbsolutně jsem si tehdy neuměla představit, že jednou přijde moment, kdy k němu půjdu podruhé právě na tom konci. Neviděla jsem ten konec a všechno mi připadalo tak vzdálené.\nA najednou je to tu! :)\nŠla jsem toutéž cestou, jako tehdy v červenci 2012, jen stromy byly holé, venku lehce prosvítalo sluníčko, ale jinak byla zima. Když jsem prošla kolem Lucemburského velvyslanectví, už jsem věděla, že jsem tam. Ale jiné nebyly jen stromy. Jiná jsem byla i já...\nPo celou tu dobu od poslední návštěvy mi leželo v hlavě, proč není 1. patro průchozí a do 2. patra k Weissovi se tedy musí pouze výtahem. Když jsem vkročila do výtahu (a začala se konečně prohřívat), došlo mi, že ten důvod bude asi ten, že v 1. patře je lůžkové oddělení adiktologie (léčba závislostí). Začala jsem přemýšlet, jaké závislosti se asi léčí na sexuologickém ústavu?\nNení žádoucí, aby se tam mezi nimi pohybovaly cizí osoby. Nebo spíš, aby se léčící se pacienti pohybovali volně po klinice, jelikož by se zřejmě rozutekli :)\nTo je taky nápad dát lůžkovou část do prvního patra a veřejnou do druhého! :)\nUž jsem věděla, že musím hned k sestřičce do kartotéky naproti výtahu. Pozdravila jsem, řekla že jdu k prof. Weissovi a podávala jí kartičku pojišťovny.\n"Máte tady u nás kartu?"\n"Ano, mám... ale asi bude ještě na jiné jméno."\n...v chodbě v tu chvíli sedělo asi 5 lidí, někteří velmi blízko a i když jsem se snažila mluvit potichu, v té jinak tiché chodbě šlo slyšet úplně všechno, i kdybych to sestřičce jen šeptala. Když jsem pak seděla na konci chodby a čekala na Weisse, slyšela jsem vše, co si sestřička povídá s nově příchozím...\nŘekla jsem tedy své tehdejší mužské příjmení a kroutila očima, jestli na mě někdo nekouká. Zřejmě měli dost svých starostí a neměli čas sledovat mě. Ale nepříjemné to tedy bylo.\nSestra přelepila staré jméno na nové, vzala kartu a šly jsme k Weissovi. Ten mě ještě chvilku nechal na chodbě a pak zavolal. Ne jako tehdy v červenci, kdy jsem tam čekala asi půl hodiny.\nNa dnešek jsem si vzala sukni a náušnice s měsíčky, z čehož jsem měla už od rána radost, protože mě čekala cesta metrem a tam je ten kontakt s lidmi opravdu občas dost blízký (i nechtěně). Ne že bych ten blízký kontakt vyhledávala, ale líbí se mi užívat si tu svobodu, kdy nepoutám pozornost, nemusím se hlídat, neustále otáčet, jestli mě někdo nesleduje nebo nepodezírá. A nic. Nezájem. Ten nezájem se mi líbí :)\nWeiss si mě během minutky zavolal, posadil si mě do křesla a začal pročítat své zápisky z července 2012.\nMěla jsem pocit, že spěchá, ale podle mě je to jeho standardní tempo :) Vyptával se mě na spoustu otázek. Proč jsem s komisí tak dlouho čekala (vysvětlila jsem, že jsem si myslela, že se ex vrátí, což okomentoval slovy, že je to škoda, protože jsem ztratila 15 měsíců), na změny, které nastaly po HRT, na velmi intimní věci (nechci to tu moc rozebírat a vynášet informace), provedl se mnou pár testů, ale jinak byl celkem milý.\nKdyž jsme se loučili ujistil mě, že to vidí dobře, ale samozřejmě výsledek bude, až to všechno zanalyzuje.\nTo už šla proti mě policejní eskorta s takovým malým ošklivým asi pachatelem v poutech a hnali se s ním k Weissovi...\n...já se ale hnala od něj a byla jsem ráda, že už ho vlastně nikdy neuvidím.\nOn byla moje poslední vstupenka, kterou jsem potřebovala.\nKe komisi musím doložit potvrzení z Centra rodinné terapie v Motole, že rodiče situaci chápou a na Kačenky výchovu to nebude mít negativní vliv (pro to jsem si jela minulý týden a musím říct, že PhDr. Gjuričová na dětské psychologii je jedinečná a velmi usměvavá, pozitivní a milá žena), potom ověřené rozhodnutí o rozvodu z r. 2012, informovaný souhlas o rizicích operace (přišel mi v mailu) a doporučení prof. Weisse (které pošle přímo komisi, pokud tam nebude osobně).\nV komisi by mělo být 7 lidí a probíhá na Ministerstvu zdravotnictví. O tom určitě napíšu speciální článek, až to celé proběhne.\nPokud budu mít u komise všechny potřebné dokumenty, proběhne vše tak, jak má a jak si představuji. V historii se stalo snad jen 2x, že by komise něco zamítla (z důvodu nesplnění podmínky 1 roku RLT - slečna měla o dost méně, jelikož RLT spočívá v životě v ženské roli po dobu minimálně jednoho roku po celých 24 hodin! A slečna do práce chodila podstatnou část Real Life Testu ještě jako muž... To nebudu komentovat). Komise to ani nemá důvod zamítnout, pokud jsou splněny všechny podmínky. Jde jen o takové potvrzení toho všeho. Jedno razítko na rozhodnutí, které potom přijde poštou, ale výsledek je znám ihned. Pro mě velká událost a otevřené dveře! :)\nProtože už nejsem na začátku. Už nejsem ani v polovině. Už jsem na konci. A je to tu moc hezké. :)\nMěla jsem úžasný den.\nOd Weisse jsem pokračovala dál po Praze k Sáře, se kterou se znám od Hanky a moc jsem se k ní těšila. Žije totiž se svojí partnerkou a jejich malým synem. Že budou všichni milí, jsem čekala, ale byla jsem z nich nadšená! Jejich vztah se začátkem přeměny nerozpadl. On se ještě víc posílil a partnerka Sáry (takové usměvavé sluníčko) je silná osobnost, která svoji Sáru miluje a pokud s tím má okolí problém, mávne nad tím rukou.\nTo byla tak krásná rodinka! Naprosto dokonalý příklad toho, že to jde.\nTyto dvě milující osoby jsou teď nuceny se rozvést. Pokud budou muset, čeká je svatební obřad dvou nevěst. A že to budou krásné nevěsty o tom nepochybuji. I jejich klouček byl roztomilý a já dospěla k názoru, že ideálnější podporu, než jakou dostala Sára od své partnerky, většina z nás nikdy nedostane.\nSára měla trochu obavy, abych nebyla smutná, když mně to takhle nevyšlo, ale takhle už to neberu. 15 měsíců úmorného trápení mi stačilo, abych se z toho vyhrabala a teď když vidím takový šťastný pár, moc jim to přeju. Ony mají své cíle a jsou moc krásné (třeba ten svatební obřad, kdy budou obě dvě ve svatebních šatech). I já mám své cíle a ex mezi ně už dávno nepatří. To je uzavřená minulost, ze které mi zůstalo to nejdůležitější, co mám - moje dcera.\nI když je pravda, že mě ta návštěva trochu dojala. Sára žije v úplně jiném prostředí, než já. Mít možnost uskutečnit přeměnu a ještě k tomu nepřijít o rodinu je sen. Ale já to viděla na vlastní oči!\nO mě už nejde. Jsem ráda, že se ex tehdy nevrátila, protože vím, že bych stejně jednou musela Toma opustit, ačkoli jsem si tehdy myslela, že to zvládnu. A jak by to bylo s muži? To radši ani nedomýšlím... Nechci ženu. Konečně mám možnost užít si mužské náklonnosti a jejich zájmu, který bývá (kromě té většiny oplzlíků) i příjemný.\nAni se mi od nich nechtělo a tak holky sebe i malého oblékly, daly do kočárku a jelo se ven.\nJsem ráda, že ještě existují i milí rozumní lidé a je pro mě čest je poznávat.\nU vchodu do metra jsme se rozloučily a já skočila do vagónku. Byla odpolední špička, metro narvané k prasknutí. Stála jsem u oranžové tyče u dveří a držela se jí, zatímco lidé kolem mě vystupovali a nastupovali (já jela až na konečnou). A stáli u mě opravdu hodně blízko.\nPak nastoupila paní ve fialovém kabátě a stoupla si téměř proti mně, protože už nebylo kam. Všimla jsem si, že se na mě usmívá a tak jsem znejistěla, protože ani pozitivní reakce na můj stav pro mě není příjemná, ale paní to nevydržela a říká mi s úsměvem: "Máte moc krásné náušnice! Máte ještě nějaké takové?"\nTo byly ty originální náušnice s měsíčky, co jsem dostala od Léni a Vlasty k Vánocům. Chtěla jsem si je vzít, protože se mi moc líbí, přestože jsem ulítlá na třpytivé s kamínky.\nUsmála jsem se na paní a říkám: "Děkuji. Tyhle náušnice se mi taky moc líbí. A představte si, že jsou z dýně!"\n"Z dýně? Vážně?"\n"Ano. Já tedy už žádné takové nemám, protože nosím ráda ty třpytivé, ale dneska mám prostě měsíčky."\nTo paní rozesmálo a říká: "Když si vezmete ráno takovéhle náušnice, že máte hned hezčí den?"\n"Přesně tak! Jak to víte!? Kolega sice říkal, že si je mám brát, jen když budu mít špatnou náladu, jakože mám měsíčky, ale já si je beru, kdy chci."\n"Kolegu neposlouchejte..." :)\nSouprava metra zastavila ve stanici Hlavní nádraží, kde se se mnou ta usměvavá paní rozloučila a vystoupila.\nŠkoda, že ta paní nebyl pán :) Ale i tak mě to moc potěšilo.\nPán by si nejspíš náušnic nevšiml...\nTohle mám na lidech ráda. Že jsem součástí této společnosti - ale jako žena!\nWeiss se mě dnes ještě ptal, zda jsem se během toho roku setkala s nějakým problémem nebo nenávistí. A musela jsem říct, že ne. Že jak moje rodina tak zaměstnavatel se k tomu postavili úžasně a kdybych měla zhodnotit ten rok, byl to moc krásný rok, protože už jsem si mohla dělat to, co chci, aniž bych se za to musela stydět a aniž bych pohoršovala své okolí třeba tím, že mám na sobě sukni. Teď se ode mě přímo očekává, že jí budu mít!\nCestou domů jsem v autě přemýšlela, že bych si měla dojít taky koupit boty na ples a ta myšlenka mě tak nadchla, že jsem to taky udělala. Miluju nakupování bot!!! Miluju, když tam vejdu a nemusím s bušícím srdcem a strachem chodit kolem dámských bot, protože se ode mě očekává, že k nim rovnou půjdu a začnu si je zkoušet :) No zapomněla jsem tam zase na čas :) A vybrala si černé lodičky s uzavřenou špičkou - taková klasika - ale jsou moc krásné a zjistila jsem, že se mi nelíbí příliš nízké podpatky :) Ale do extrému taky nejdu.\nKdyž jsem si je pak doma zkusila znovu, nechtěla jsem je zout. Už se tak těším na ten ples!\nPřišla mi ale legrační jedna věc. V Deichmannu je výprodej XXL velikostí, na které je 50 % sleva! Takže boty, které stojí normálně 500 Kč, stály jen 250 Kč. Jenže jen ty od velikosti 42 a výš, přestože to byl stejný typ bot!\nKdysi jsem mívávala 42, jenže teď už ne. V tom mi noha plave (přičítám to vlivu hormonů, díky kterým ochabuje svalstvo, tedy i na nohách a na nártu) a je to teď něco mezi 40 - 41. Takže žádná sleva se nekonala. Holky, co máte nad 42 - vidíte, jakou máte výhodu? :) Některé lodičky vypadaly hezky i v těch větších velikostech, přestože ty 36ky byly něžné a roztomilé. :)\nV Intersparu měli výprodej punčochového zboží (sleva 75 %!), takže jsem ještě skočila tam, abych se na ten ples zásobila a dojela domů celá spokojená, kde jsem si hned udělala k večeři krupicovou kaši s grankem, na kterou mě namlsala Sára s rodinkou. :)\nNikdy nezapomenu, jaké to bylo na začátku. Ale ohlížet se tam nebudu. Dívám se dopředu. A jdu si za svým cílem, od kterého mě nemůže odradit vůbec nic, protože jeho dosažení je tím nejpřirozenějším, co jsem v životě udělala.\n19. ledna 2015 v 19:01 | Tereza\nPokud někomu chybí jistota nebo se pořád bojí, že o své jistoty přijde, když do toho půjde, nemusí zkoušet vůbec nic. Bude mít jistotu, že se nic nestane a o své jistoty nepřijde.\nA přesto bych jaksi doporučila tu druhou variantu: Zkusit to! :)\nTenhle citát mě vyloženě nadchl.\nNedávno jsem četla nějaký článek o tom, co by partner neměl vůči svému protějšku říkat nebo dělat. Byly to samé všeobecně známé věci, ale ten poslední dvanáctý bod mě zaujal:\n12. Zdůrazňování svých nedokonalostí - zdůrazňováním neustále svých chyb a nedokonalostí jen docílíte toho, že je partner opravdu začne vnímat. I když mu do té doby absolutně nevadily.\n:) Když budu pořád dokola opakovat, jak jsem nedokonalá a jaké mám nedostatky... jak to asi může dopadnout? Taky bych to nemohla pořád dokola poslouchat, protože v mých očích by můj partner rozhodně (téměř) dokonalý byl a měla bych ho ráda takového, jaký je.\nOn tenhle bod není úplně od věci. Nemá smysl zbytečně rozpitvávat svoji minulost, své problémy a svůj osud. Je třeba se dívat dopředu, ne dozadu. To hezké je vpředu.\nDnes jsem volala šéfredaktorovi internetového magazínu, který mi neustále ležel v hlavě, protože obsahoval něco, co mě mohlo identifikovat (a což už nechci). Na mé dva předchozí e-maily nereagoval (ani jeho redaktorka), takže jsem nevydržela a prostě mu zavolala.\nŘekla jsem mu, co všechno bych potřebovala a zeptala jsem se na čtenost toho článku, protože jsem si myslela, že díky tomu, jak je ten článek starý (2,5 roku) už ho třeba nikdo ani nečte a tak ho budou moci smazat...\n"Jaký je to článek? - Jo tenhle? No to né! To by byla škoda! Tenhle článek patří mezi šest nejčtenějších článků dlouhodobě!" :)\nPočkat, no to je přeci hrůza! :) (Jsem si pomyslela.)\nDva roky to samozřejmě vůbec nevadilo, ale teď je to problém, takže jsme se domluvili na hezkém a přijatelném kompromisu. Vlastně mi vyšel ve všem vstříc a za pár dní už budu moct klidně spát.\nZjisitila jsem zajímavou věc, jak nás někteří lidé ve společnosti vidí. Kdysi proběhl ve staré talkshow TV Nova s názvem "Áčko" (to je opravdu hodně velké retro) rozhovor s transsexuální ženou, která byla shodou okolností z mého města. Já to tehdy neviděla a ani jsem o tom díle nevěděla. Říkala mi to nedávno mamka. Ta žena (po celé přeměně a operaci) spáchala sebevraždu.\nNo a tenhleten fakt, který není až tak běžný a patří mezi extrémy, byl odvysílán na TV Nova, takže si ho veřejnost tehdy spojila s transsexualitou a teď (protože jiných pořadů o nás moc není, takže si to málo člověk pamatuje), když někoho takového takový divák potká, je úplně vyděšen a ptá se: "Ach, jsi vpořádku? Nepotřebuješ pomoc? Mám strach, že si něco uděláš! To musí být strašné tímhle procházet. Hele, ale prosímtě neukončuj si život ano? To fakt není řešení... Fakt je mi tě líto!"\nTo je velmi zcestná představa o nás, o přeměně, o smyslu přeměny i o jejím výsledku.\nMusela jsem dlouho vysvětlovat, že to tak není, že jsem šťastná (už přes rok) a že samotná přeměna není vůbec deprimující zážitek, natož pak život po operaci, na který se těším. Musela jsem v jeho (její) hlavě "přehrát" ten roky budovaný a pěstěný názor na transsexualitu, že je to něco strašného.\nJe to něco úžasného!!!\nNevím o ničem, co by mi během toho roku, co je za mnou, mělo tak uškodit, že bych to neustála, že by mě něco položilo na zem nebo donutilo přemýšlet o sebevraždě. Spíše naopak. Hnala jsem se celá nadšená kupředu a měla radost z každého dne na téhle Zemi, na které je prostě krásně a stojí za to žít! O to víc, když smím dělat věci, po kterých jsem vždycky toužila, ale byly mi touhle společností zakazované. Tohle je vysvobození v pravém slova smyslu. Žádnou vědu bych v tom nehledala. Je to jednodušší, než to vypadá.\nPokud to někdo vidí jinak, je to jeho pohled, který mu neberu. Já jen můžu říct, že kdybych věděla, že je to tak snadné, udělám to už dávno...\n18. ledna 2015 v 21:20 | Tereza\nTato slova mě doprovází už dlouho. Jsou univerzální na úplně každého člověka - nejde vyloženě o transsexuální citát, ale na některé z nás sedí úplně dokonale.\nSnažím se tuhle myšlenku šířit dál. Nemůžu se dívat na to, jak někdo někoho miluje až za hrob a jakmile zjistí, že jde o člověka ve špatném těle, najednou by si o něj neopřel ani kolo. "Ale když do té přeměny nepůjdeš, tak si to kolo o tebe opřu a budu tě milovat dál, víš? Tak do ní nechoď a zůstaneme spolu, ano?".\nAle pak můj partner miluje mojí masku. Ne mě. Proč takového partnera nevyměnit za jiného, který nás bude milovat takové, jaké jsme? Myslíme si snad, že takoví neexistují? Ale existují... Žen i mužů je všude kolem spousta.\nVšechno je perfektní a všichni s tím citátem vždycky souhlasí, než přijde chvíle, jako byla u mě ta před chvilkou, kdy jsem odvezla Kačenku a přede mnou je zase 12 dní bez jejího krásného dětského bezstarostného smíchu... To je jediná chvíle, kdy přemýšlím, jak dobré je být sama sebou a jaké to s sebou nese oběti.\nNemůžeme zůstávat v kleci celý život jen proto, že někdo říká: "Miluji na tobě tvoji mužnost..." A vlastně si vymýšlí, protože co vím, tak většina našich partnerek oceňovala právě naše některé ženské vlastnosti a chování, které bylo ještě jakžtakž tolerovatelné u muže.\nJakmile bychom si lehly na gauč, daly nohy na stůl a zakřičely: "přines mi pivo!" (slůvko "prosím" vypouštíme ze slovníku a zásadně ho nepoužíváme) a pustily si fotbal místo Ordinace, chovaly bychom se sice tak, jak se od nás očekává, ale toto není zrovna to pravé ořechové, co na nás naše partnerky mají nebo měly rády. Tak co tedy vlastně chtějí?\nNaštěstí jsou tu i takové z nás, které partner neopouští a všechno zůstává tak, jak má být. Dál uspávají své děti, chodí s nimi na hřiště, vyzvedávají je ze školky...\nJen to chce hodně odvahy a síly do boje proti okolí, které kope kolem sebe a tvrdí, že "tohle není normální".\nTo je pořád dokola. Takhle bych ten krok nikdy neudělala... kdyby mě ex vyloženě nezačala nenávidět, což bylo mé jediné štěstí, které jsem ale 15 měsíců považovala za největší tragédii mého života.\nVídám jí až příliš zřídka na to, abych jí něco vysvětlovala (navíc se to ani do krátkého hovoru nehodí) a na druhou stranu odmítám o sobě mluvit jako o někom, koho zná, ale kdo už nejsem - tedy "Ahoj, tady Tom. Jak se mám? No, Vánoce jsem měl krásné..." Brrr. To mi nejde přes pusu a nikdy už nepůjde. To ten hovor radši nezvednu. Do mužského rodu už mě nikdo nikdy nedonutí a použít teď už neexistující jméno mé jakési tehdejší masky taky ne. Tak jak tedy mluvit s takovým člověkem?\nPokud zavolá jednou za dva roky, přežije skutečnost, že mu ten telefon nezvednu, ačkoli bych si s ním popovídala moc ráda. Ale nemohu ten telefon zvednout a říct svým vyšším hlasem: "Ahoj, tady Tereza. Jak se mám? No, Vánoce jsem měla krásné..." :)Člověk, který absolutně netuší, která bije, by byl zmatený a nejspíš by se dožadoval k telefonu Toma. "Jooo promiň, ty to vlastně ještě nevíš. Já už totiž nejsem Tom, ale Tereza..."\nTo se nedá říct jen tak bokem jako "počkej, zaleju si čaj, jo cos to chtěla?" a pokračovat v původně zamýšleném tématu. Radši nic nevysvětlovat. Mohla bych o sobě mluvit neutrálně a nepoužívat své jméno, ale pak budu muset počítat s tím, že budu oslovována v mužském rodě a starým jménem. To je návrat, o který nestojím.\nTeď jsem řešila kadeřnici - zda je vhodné, aby to o mé minulosti věděla. Příliš pozdě jsem dospěla k závěru, že je vhodné, aby to nevěděla. Proč by to měla vědět? Už dávno vím, že nesmím dopustit, aby se objevil byť jediný člověk, který se to dozví. Přesto jsem se nechala objednat přes kolegyni, kterou jsem poprosila, aby nějak vysondovala, zda se mnou paní kadeřnice nebude mít problém. Nerada bych přišla k někomu, která se mě pak bude štítit dotknout (i taková může být reakce). Ale tak nějak nevím proč jsem automaticky předpokládala, že to na mě pozná, protože jinak bych neřešila to, zda se mnou bude nebo nebude mít problém... Proč se pořád bojíme? Je na čase se přestat bát, jinak se nikam neposuneme.\nNaštěstí jde zrovna o paní, která žádný problém nemá a naopak se obávala, zda mi nebude vadit její tetování na rukách. :) Když jsem s ní v týdnu mluvila v telefonu a upřesňovala, zda budu chtít i barvu nebo ne, tak byla milá, takže uvidím, jak tohle mé "poprvé" u dámské kadeřnice dopadne. Každopádně tohle byl poslední člověk, kde jsem se nechala dobrovolně prozradit a už to nikdy neudělám (to sondování přes kolegyni totiž začalo už vloni v listopadu, kdy jsem ještě dobrovolné vyoutování neřešila a teď vím, že bylo zbytečné).\nMoc se tam těším a současně mám hrozný strach, že mě ty tak toužebně vymodlené delší vlasy zastřihne moc. Na tom se s ní musím pořádně domluvit, ale tak ona je profík a měla by vědět, co dělat :) (Proto taky ten můj výběr kadeřnice probíhal tak dlouho.) A podobně teď začal také průzkum gynekoložek v okolí :) Pár tipů už mám. Jakmile dostanu impuls, že už se tam musím objednat, už tam běžím :) Zatím vyčkávám. S tím, co tam mám teď, tam rozhodně běhat nebudu :)\nPůvodně jsem nad tím prozrazením se u kadeřnice ani nepřemýšlela, ale ptala se mě kolegyně z kanceláře, zda to ví a když jsem jí řekla, že ano, tak její odpověď byla, že ta naše kolegyně (která mě k ní objednávala) je ale hrozná, že bych jí měla říct, ať už to nikde neříká :). To mě potěšilo - jak moc si ta kolegyňka z mé kanceláře uvědomuje, že už to nesmí nikdo nikomu říkat a vadí jí (stejně jako mně), když to někdo někde vyzvoní. Aniž bych jí musela na tohle upozorňovat. To je ta ženská empatie. Ne každá žena je empatií obdařená ale v takové míře...\nKéž by si každý člověk uvědomoval, jak špatné je říkat cokoliv o naší minulosti někomu dál, přestože to může být senzační téma k rozhovoru...\nNedávno jsem viděla v televizi videoklip Skrillex s Ellie Goulding - Summit.\nJde ale o ten videoklip, ke kterému jsem zůstala přikovaná, protože (nevím proč) první, co jsem si u něj uvědomila bylo, jak je možné, že lidský mozek je schopný během setiny sekundy identifikovat lidské pohlaví? Co mu dává ten jasný impuls? Najednou se mi líbilo identifikovat všechny ty desítky postav v tom klipu :)\nJsou tam ve velmi krátkých sekvencích zobrazovány tváře a postavy, které jsem jednoznačně identikovala jako muže nebo jako ženu (nebo jako Skrillexe - ten se identifikuje špatně, pokud někdo vyloženě neví, jak vypadá :).\n- krátké vlasy\n- mužskou tvář\n- nemá prsa\n- svléká si svršky...\n- namalované rty\n- ženskou postavu\n- jemné ženské rysy ve tváři\nTakže si namaluju pusu, vezmu dámské tričko, nechám dlouhé vlasy... stačí to?\nNo nestačí! :)\nA já to vím! :)\nKouzlo ženskosti je v kouzelných pilulkách (pro nás) a v témže samém, ale v jiné (přírodní) formě u všech ostatních biologických žen (estrogenu) :)\nTakže s chutí pro pilulku! Už mi tu třikrát zazvonila aplikace na antikoncepci v mobilu, že už je čas "vzít si prášek"... :)\nJá už nechci být "mezi".\n14. ledna 2015 v 20:58 | Tereza\nPřijela jsem domů z Prahy a nechce se mi nic. Sedím tu v šatech s culíčky, měla bych jít do sprchy a spát a už vůbec jsem neplánovala dnes něco psát, ale když já mám tak trochu vztek sama na sebe (protože jsem teď neměla sedět tady u pc v šatech, ale někde úplně jinde) a navíc mi psala kamarádka, že v Rusku zakázali transsexuálům řízení automobilů, tak to už jsem nevydržela a musela si o tom něco přečíst. Ale věnovat tu tomu deset stránek tedy nebudu.\nRuská vláda se rozhodla schválit nová zdravotní omezení pro získání řidičského průkazu a řízení motorového vozidla.\nTo, že se něco takového nařídí v Rusku mě nepřekvapuje. Mají prý moc nehod a tak se to snaží nějak řešit. Jasně, že nejlepší je zakázat řízení co největšímu počtu osob, čímž snížíme nehodovost. A máme se hned na co vymluvit, protože úchyl s duševní poruchou prostě nemá na silnici co dělat. V Rusku se transsexualita řadí mezi duševí poruchy stejně jako travestité, voyaeři, crossdreseři, sadomasochisté, fetišisté, pedofilové, exhibicionisté, nekrofilové a další. Všichni tito lidé nesmí řídit od 29.12.2014 automobil. Potom ještě lidé s amputovanými končetinami, přičemž se zapomnělo na ty, kteří mají protézy. To nikoho nezajímá.\nProsímtě, Slovensko, neber si z toho Ruska příklad, ano? Už takhle to tam máš dost složité. A nevím, co se stalo, když ještě před pár lety byl proces přeměny pohlaví stejný v celém Československu, ale pak přišlo něco, co Slovensko zařadilo do lékařského pravěku. Například jsem se dnes od jedné slovenské slečny docházející k Hance dozvěděla, že pokud chce MtF v SR změnit jméno na neutrální a dochází na sexuologii v ČR, pak v SR neuznají české potvrzení ze sexuologie, takže musí zaplatit 100 EUR za změnu křestního jména a 100 EUR za změnu příjmení. Přijít ke komisi (v ČR) ještě s původním mužským jménem se totiž nedoporučuje. Joo je fajn dát skoro 6000 Kč jen proto, že ČR a SR jsou dvě naprosto odlišné země, které mezi sebou neuznávají lékařská potvrzení. V ČR je totiž asi transsexuál nějaký jiný transsexuál, než v SR.\nDále se prosím neptejte, jestli se cítíme jako transsexuálové nebo jako ženy. Téměř všechny vám odpovíme, že jsme ženy. Nic jiného neexistuje. (Proto pořád říkám, že transsexuálové neexistují. Je to jen (navíc nevhodně, protože to se sexualitou ani sexem nemá nic společného) zvolené pojmenování pro usnadnění procesu napravení chyb, které nastaly ještě před narozením.)\nV Polsku to mají zařízené hezky. Několik FtM z Polska totiž dochází také do ordinace Hanky (což mě ani nepřekvapuje). A tam k úřední změně pohlaví není potřeba operace, pokud daný člověk prokáže (potvrzením od sexuologa), že dlouhodobě (několik let) vystupuje jako žena, spolupracuje se sexuologem a podniká veškeré kroky k tomu, aby mohl žít život jako žena. Jenže tím by narazil na polské zákony, které neumožňují úřední změnu pohlaví bez operace a tak se to formálně zařídilo tak, že v Polsku si slečna MtF nebo chlapec FtM podá žalobu na své rodiče za to, že se jejich dítě narodilo do nesprávného těla. :) Na základě této žaloby polský soud (spolu s doloženým potvrzením od sexuologa) rozhodne, že tedy rodiče jsou vinni, žádný trest jim za to ale neurčí, avšak umožní jejich dítěti úřední změnu pohlaví i bez operace. To jsou ale výjimky.\nA do koho bych si ještě rýpla? :)\nNe, do nikoho. Možná tak do sebe.\nNež jsem jela ráno do Prahy, spatřila jsem na chodníku visačku od kufru s nápisem EMIRATES. Hmm, to se někdo má, že si takhle cestoval. Asi mu to upadlo, když se vracel domů. Ale z našeho vchodu to těžko někdo bude. Ten je plný důchodců... A najednou kuk - v křoví schovaný obrovský luxusní červený kufr. Tak volám městskou policii, že mi to přijde divné, aby si někdo schovával kufr z Arabských Emirátů do křoví a nechal válet visačku na chodníku, takže jsem ještě čekala na policisty, kteří místo toho, aby zaparkovali tam, kde jsem řekla, že ten kufr je, tak objížděli celý několikavchodový panelák, až pak zjistili, že na ně mávám a už vyskakovali z auta a usmívali se.\nTen druhý hned začal vtipkovat, co prý jsem dělala v tom křoví, že jsem si všimla toho kufru. Policejní humor mi nic neříká a pan policista byl smutný, že jsem se tomu nezasmála.\nChtěli po mně jméno. Tak jim říkám to správné - ženské (které teprve bude, protože jiné nikdy nikde neříkám a nemám důvod ho říkat). A teď rodné číslo! A jejda... :-/\nS dovolením bych si rýpla do systému českých rodných čísel, která jsme dnes také probíraly na společném sezení a ze kterých jde velmi snadno poznat, kdo je muž a kdo žena.\nA tak jsem policistovi nadiktovala jen datum narození + číslo za lomítkem :) Stačilo mu to a nedivil se.\nNa společném sezení se mi líbily dvě věci. Za prvé to byl fakt, že bylo jedním z mých posledních. Ne, že by se mi nelíbilo tam být, ale těším se, až se od tohoto světa konečně odpoutám a po pravdě si neumím představit situaci, kdy už mám svůj vysněný život, partnera a tomu partnerovi neustále každý měsíc říkám: "Ty, prosímtě, já pojedu zase na sezení s holkama k Hance Fifkové ano?"\nTakový člověk by nejspíš řekl, že už bych si měla konečně uvědomit, že je čas se od toho odpoutat. Protože partner, pro kterého jsem ženou, nebude podporovat fakt, že jsem transsexuální ženou. To on nechce, protože já jsem žena. Přesně taková, jakou mě vidí. Ačkoli akceptuje mou minulost, není třeba se v ní plácat ještě několik dalších let.\nA za druhé tam byly dvě slečny, které byly úúúúúplně na začátku. Nejprve jsem si říkala, proč na sezení holek jdou dva kluci? To nebyli klucííí. To byly holkýýý. Jedna říkala, že to ještě všude úzkostlivě tají... A tak jsem si zavzpomínala na sebe a na své začátky. Jak jsem to také úzkostlivě tajila přede všemi, bylo mi z toho zle a jak jsem takhle poprvé seděla na společném sezení - ale tenkrát už ne jako kluk, nicméně se to může, protože tempo přeměny je na každém z nás. Přeji oběma holkám "začátečnicím" hodně síly, odhodlání, trpělivosti a štěstí na lidi kolem sebe. Všechno bude. I ty růžové zítřky, uvidíte.\nJá si dnes vzala své nové černé přiléhavé šaty s bílofialovým lemem a výstřihem, k tomu fialové třpytivé nehty a růžovofialové náušnice. Na nohy černé zimní punčochy a kozačky. No a ty dva culíčky, co o nich Kačenka prohlásila, že jsou hezké a mám je tak nosit. Měla jsem z toho všeho radost a přála jsem si, abych někoho potkala.\nTo, proč mám na sebe ale vztek je proto, že jsem teď měla sedět na kávě s někým, kdo už mě jednou viděl, s kým jsem se procházela, strávila přes dvě hodiny a teď mě chtěl vidět znovu (aniž by stále cokoliv věděl, protože tento muž nezná můj e-mail a tak ho nemůže zadat do googlu).\nJá v jeho městě kousek od mého domova sice zastavila, abych mu napsala sms, ale totálně jsem se zasekla, že nikam nejdu, že vypadám strašně a že i když jsem u něj poprvé prošla, tak podruhé neprojdu a tak mě ten strach ovládl, že jsem se po půl hodině musela rozjet domů, zatímco on běhal po tom malém městečku v ulicích a hledal, kde stojím :(\n"Počkej ještě. Já si tam pro tebe dojdu. Chci tě vidět."\nNásledovala vzájemná smršť sms.\nNemůžu uvěřit tomu, že jsem odjela. Byla jsem sice utahaná a viděla jsem se už v posteli, ale on mi psal už týden předem, že tam bude a že se těší. Já se dokonce ráno připravovala na variantu, že u něj přespím! Tak to jsem byla ale frajerka. Nechápu, kde jsem tu odvahu nechala. Rozhodně jsem jí před měsícem měla asi stokrát víc a minule se mi také opravdu vyplatila.\nŘíkal, že nemusíme dělat nic. Jen ležet a povídat si, aby měl pocit, že tam není sám.\nTo se mi moc líbilo. A i kdyby to tak nemyslel (jakože tentokrát ano), tak by stejně vše bylo v mé režii.\nVliv na celou věc měl ale také fakt, že je tu poslední týden a víckrát už v severních Čechách další zakázky nedostane, takže se vrací do jižních Čech a už se nikdy neuvidíme. Nikdy.\nKdyž jsem si vzpomněla, jak jsem z něho měla zamotanou hlavu před měsícem, nechtěla jsem riskovat, že se pro někoho zblázním a on se mi ztratí z dohledu.\nChtěl se prý aspoň rozloučit a já teď nejsem schopná se ani svléknout a jít do sprchy, protože si naivně myslím, že se něco stane. Ale co by se mělo stát? Otočím prstenem Arabely a budu u něj? Přijede za mnou, když neví, kde bydlím?\nPohádky na dobrou noc se nekonají a tak se jdu přeci jen prohřát do sprchy a spát.\nVšem lidem dobrou noc a těm v jednom městečku kousek odsud ještě dobřejší.\nMyslela jsem si, že jsem mu úplně ukradená, že je mu jedno, jestli mě uvidí nebo ne. A on by tam venku běhal a hledal mé auto ještě teď, kdybych mu neřekla, že jsem odjela.\nTo jsou ty vztahy na dálku.\nNemají vůbec žádnou výhodu a nesnáším je, ale musím uznat, že pro nás jednu výhodu mají. Pokud si vezmu příklad, že se slečna z Liberce zamiluje do kluka z Hradce Králové a přestěhuje se k němu, má tam jedinečnou startovní pozici jako žena úplně ve všech oblastech života a nemusí řešit bývalé kolegy, sousedy, přátele, spolužáky ... všechny ty, kteří znají její minulost. Protože tady - v novém bytě daleko od domova - to ví jen její partner.\nŘešit to, že se k nikomu, kdo se mi líbí, nemůžu ani přitisknout, protože bych byla hned odhalená. Řešit vzdálenosti, přeskakování překážek, které musí budoucí partner přeskočit hned tři:\n1) fakt, že mám Kačenku\n2) fakt, že nemohu mít děti\n3) má minulost\nStejně jako zakletý princ v pohádce Sněžný drak nezvládl ani jednu ze tří zkoušek lásky k princezně, čeká tentýž osud většinu z těch, které před ty zkoušky postavím. Ale princ dostal ještě jednu šanci a záhy pochopil, kde udělal chybu. Uvědomil si, že princeznu přeci miluje. A když jí miluješ, není co řešit...\nAle tu svou radost mám stejně, protože za necelý měsíc mě čeká další hezký nezbytný krok vpřed.\nDneska asi prosmskuju noc...\nNetuším, jak tenhle článek nazvat. Je to jen takové moje breptání, které jsem potřebovala někomu říct a taky se vyvztekat nad světem :) (Nebo spíš sama nad sebou).\nA co jako, že už se nikdy neuvidíme? Mohl to být hezký večer. Ale nééé, slečna je neschopná vylézt z auta.\n(Tak kde byl tak dlouho? Pořád jsem ho vyhlížela. Jak mě asi mohl najít, když jsem mu neřekla, kde stojím?)\nZítřek bude v práci i po práci na infarkt a tak jsem se měla o to víc odpoutat od svého strachu a únavy a užít si, co to šlo. Tím "užít si" myslím samozřejmě jen povídání s někým, pro koho jsem ženou a to je příjemné vždycky. Ta skutečnost, že se mu líbím je tak úžasná, že jsem možná hloupá, že jsem tam nezůstala, ale tohle určitě nebyl poslední muž, který do mého života vkročil. Osud ho vrací zpátky na jih a tak k tomu musí mít asi nějaký důvod. To, co mi ten člověk měl dát, už mi asi dal (jistotu a víru v sebe - ačkoli jsem jí dnes zahodila jako tenisový míček do lesa) a teď mi zbyly už jen ty krásné šaty, které si můžu tak akorát vyfotit.\nAle hrdinou dne bych vyhlásila MUDr. Berana z Plzně. Tedy z koutu naší země, ze kterého jsem dosud neměla žádné zprávy a který předepisuje androcur na PRVNÍ návštěvě!\nDnes se nestíhám divit.\n10. ledna 2015 v 20:15 | Tereza\nJsou věci, které si už musím nechávat jen pro sebe, ale způsobují mi takovou radost, že si jí tu chci navždy uchovat. Takže tenhle článek si píšu tak trochu pro sebe a z pohledu kohokoliv jiného je naprosto zbytečný.\nTolik se těším na ples a na další podobné akce a kulturní zážitky, které mě ještě v blízké době čekají. Jsou něčím, co si teprve teď můžu vychutnat naplno nepřiškrcená v kravatě, ale svobodná v přiléhavých šatech a třpytivých náušnicích.\nK dokonalosti tak tomu chybí jen jediné - rámě nějakého milého pánského doprovodu. Ale to mi teď radost zkazit opravdu nemůže. Jsou tu přeci ještě kamarádky.\nJedny šaty jsem si před chvílí přinesla od mé sestry, která zjistila, že už jí ty její nejsou a když jsem si je zkusila, byla jsem v sedmém nebi! Ale čeká mě nákup ještě jedněch - kratších. :)\nOd začátku roku už na tenhle blog nechci (a nebudu) nahrávat fotky, takže se nemůžu pochlubit fotografií (samozřejmě jsem se v nich nechala hned vyfotit). Tak ji možná vložím jen tam, kde vidět být mohu a tady si ty šaty aspoň popíšu:\nZjistila jsem, jak neuvěřitelně krásně se za 11 měsíců HRT vymodeloval můj pas a celá postava. :) Já to prostě říct musím, protože jsem si doma musela zakřičet radostí z toho všeho. Některé šaty dokáží postavu tak podtrhnout! Až mně to překvapilo. Nemohla jsem se v zrcadle těch šatů vynadívat. Jsou dlouhé černé upnuté (velmi přiléhavé), mají vzadu rozparek a jsou bez rukávů, takže s ramínky. Co se mi v nich ještě líbilo kromě postavy, byla prsa :) Jak bych se mohla neradovat?\nA tohle mé těšení se z šatů znásobuje ještě těšení se na ples, na zase jiné šaty, na nový účes, protože se blíží i má první pořádná návštěva kadeřnice a také blížící se konec procesu téhle intenzivní přeměny, což znamená také konec ježdění do Prahy každý měsíc a do celé téhle skládačky už brzy vložím ten poslední dílek.\nJelikož tu radost nemám stále s kým sdílet, musíte to tu se mnou vytrpět vy :)\nA až si tenhle článek jednou třeba za pět let přečtu, moc ráda si zavzpomínám na všechny ty překážky, za které moc děkuji, protože jsem díky nim lepší.\n10. ledna 2015 v 10:07 | Tereza\nTohle by mělo být motivací pro všechny, kdo řeší svoji výšku.\nTestosteron je bohužel takový koumes, že některé z nás kvůli němu opravdu hodně vyrostou. A pak tu svoji výšku řeší. "Jsem dostatečně ženská se svojí výškou?".\nAle nebojte. Tohle není problém TS žen. Tohle řeší všechny ženy.\nMyslím si (to je zase jen můj názor, který tu vypouštím), že je hezčí i praktičtější, aby žena byla menší než její partner.\nKdyž jsem v létě stála proti muži a vzhlížela k němu a on se ke mně musel maličko shýbnout, moc se mi to líbilo.\nKdyž jsem vyskočila nedávno z auta a asi desátá věta, kterou mi Pája řekl byla: "Ty jsi vysoká!", tak mě to trochu zamrzelo. Byli jsme stejně vysocí, ale já měla navíc 7cm podpatky na kozačkách, takže jsem byla prostě vyšší. U takového muže mám úplně jiné pocity, než u toho, který mě svou výškou převyšuje. Na mých citech k němu to ale nic nemění. Ještě, abych řešila výšku! Už takhle mám ve vztahu tolik překážek...\nVýška muže je ale přesto jeden z hlavních detailů, které mě vždycky zajímají. Nerada bych, aby to byl nějaký prcek. Vím, že za to nemůže, ale já ho nechci převyšovat o hlavu a ohýbat se, když mu chci dát pusu.\nMěřím 176/177 cm.\nTo není zrovna málo, ale také to není extrém.\nRáda bych byla menší. Třeba takových 168 cm by se mi líbilo. Většina kluků nechce žirafy - právě proto, že je tam riziko, že budou vyšší, než oni. Za prvé se to nelíbí mužům a za druhé se to nelíbí ženám :)\nUž dávno neplatí, že pro modeling je u žen nutná výška minimálně 180 cm.\nDočetla jsem se, že u žen je ta minimální hranice alespoň 173 cm a u mužů 183 cm.\nDokonce modelingová asociace uvádí v podmínkách u žen i horní hranici - 180 cm.\nV textu o podmínkách je také konfekční velikost 36 - 38 a míry (rozmezí), které (což mě pobavilo) odpovídají těm mým :) Dokonce obvod mého stehna je ideální :) (Není občas na škodu porovnat se s ostatními ženami, které považuji za hezké :). Ale zas tolik si nefandím. Jen mě to opravdu potěšilo.\nCo bych jaksi nesplňovala pro modeling je věk. Ten je doporučován do 25 let. A do doporučené velikosti košíčků B mi chybí 1 cm. (Ten ale věřím, že doženu.)\nVěk žen nad 25 let pro modeling už není vhodný pro molo, ale pouze pro reklamní agentury.\nO něčem takovém jsem však nikdy ani neuvažovala. Nemyslela jsem si, že bych se mohla dostat na natolik ženskou úroveň, že bych mohla provozovat modeling :) A ani to nebyl můj cíl. Stačí mi, když jsem správně identifikována. (I když být krásná a ženská chce každá žena.)\nTenhle článek ve mě vyprovokovaly holky z votocvohoz.cz. Narazila jsem tam totiž úplně náhodou na diskusi s názvem "Moooc vysoká".\nChtěla jsem taky vědět, co je to v ženském pojetí "moc vysoká". Nejsem taky náhodou "moooc vysoká"?\nOdpovědi všech dívek (vážně úplně všech) mě ale mile překvapily. Kolikrát si myslíme, že něco je tak a tak, ale když se těch lidí zeptáme, skutečnost je jiná.\nI já jsem si až do teď myslela, že holky s výškou nad 180 cm mají prostě problém.\nNení to tak ani náhodou!\nJedna 21letá slečna z Brna položila tento dotaz:\ndnes jdu na ples a na poslední chvíli jsem sháněla černé lodičky k šatům. Problém je, že sama mám 178 cm a ještě teď (naštěstí JEN haha) 7cm podpatky.\nMá taky někdo takové to dilema se svou výškou? :) A teď myslím vysoké holky.\nHolky jí odpovídaly takto:\nJá svou výšku miluju, zvlášť když jsou malý kluci vedle mě nervozní.\nAhoj :) Mám 180 a na plese jsem měla botky s platformou cca 10 cm vysoké. :) Řekni, proč bych měla mít dilema?\nMám 176 a 8-9cm podpatky nosím :) aspoň mám hezčí nohy\nNejsi moc vysoká ;) já mám 175 a nosím 12cm podpatky a není to tak strašný .. na co dilema\nJá mám 177,5 a podpatky příležitostně taky nosím. Po botách na podpatku sahám, když mám náladu, abych se pocitově cítila skvěle. :) Jde o TVŮJ pocit, neohlížej se na ostatní.\n180 cm a nikdy :)) chci být malinkatej zranitelnej koloušek v náručí pořádnýho chlapa... což se stejně kvůli výšce nekoná :D\nMám sice ,,jen" 174, ale většinou nosím podpatky 12 cm - menší se mi vůbec nelíbí a nepřipadám si blbě. Blbý to má ten, kdo je malej\nJá mám 180 cm, nosím 12 cm jehly a o ostatní se nestarám\n181 CM + 12 CM...problém nikde nevidím :) ...a obouvat nějaký ošklivý boty na nízkým podpatku, kterej nohám vizuálně spíš uškodí?\nJá mám 182 cm a moje nejoblíbenější lodičky na ples mají podpatek 12 cm :) a dilema opravdu nemám, naopak si ten den vyloženě užívám :-D ale je pravda, že v běžným životě (mimo plesovou sezónu) mi děsně imponuje, když je kluk aspoň o hlavu vyšší než já a jak tu píše Hanka z Brna výše, cítím se jak zranitelnej koloušek a ten pocit je k nezaplacení :-D\nJá měřím 175 cm a klidně si vezmu lodičky s 15cm .. pohoda, neřeším.. aspoň nikoho v davu nehledám.. stačí se rozhlédnout\nSe to tu řeší snad jednou týdně - je mi úplně jedno, jak na mě kdo kouká, že jsem vysoký, z blbých poznámek už si nic nedělám. Moje výške je navíc asi 177 a mně to opravdu nepřijde nijak nadprůměrné... přestaňte pořád řešit, co můžete a nemůžete. Jste to vy. Osobnost. Jedinečná...\n184 cm a podpatky nosím i 9 cm vysoké. Když se mi ty boty líbí, nenechám je v krámě jen proto, že jsem vysoká. Takže buď v klidu.\nJsem neuvěřitelně hrdá na svých 180 cm + podpatky 10-12 cm. Má s tím někdo problém? :o tak je to jeho problém, neee MŮJ!!\nMám 177 a vůbec to neřeším, sice podpatky moc nenosím, ale na plesy se vždycky těším právě proto, že si můžu jednou za čas vzít lodičky.\nJá mám 172 cm a když si vezmu podpatky, připadám si jak kobyla oproti mým menším kámoškám... Chtěla bych být menší, drobňoučká roztomiloučká.\nNěkteré argumenty jsou úžasné. Vlastně úplně všechny! :) (Až na ten poslední, který dává zase za pravdu tazatelce, ale i to je správný pohled na věc.)\nNavíc kolik mužů může říct: "Na plesy se vždycky těším, protože si můžu vzít kravatu!" nebo "...protože si můžu vzít společenské kalhoty... mokasíny..." ? :) (Jasně, že pár výjimek bude, ale jsou spíš raritou.)\nV tom je mezi ženami a muži tak obrovský rozdíl. Což neplatí jen pro oblečení, ale pro spoustu jiných stránek života. Nikdy bych ten svůj ženský život za život muže neměnila! :)\nMusím říct, že po botách na podpatku sahám také, když mám náladu a abych se cítila pocitově skvěle, jak napsala jedna slečna :) Vlastně jsem se do podpatků úplně zbláznila (nemám ale ráda ty extrémní jehlové, protože mi připadají příliš výstřední) a chůze v podpatcích mi přijde hezčí i přirozenější, než třeba jen v teniskách, i když ty mají zase své jiné kouzlo.\nAle ze všeho nejvíc mě pobavil a chtěla bych také být malinkatej zranitelnej koloušek :D\nProtože ten pocit je k nezaplacení.\nNikdy předtím jsem ho zažít nemohla. (Navíc jsem ho už jednou zažila).\nA to platí pro velkou spoustu zážitků, které najednou MOHU.\nVšem v okolí říkám, že mě ta puberta, ve které se ze všeho tak bezhlavě raduji, jednou přejde. To říkám ale jen proto, abych je uklidnila. Ve skutečnosti si myslím, že ta radost mě nikdy přejít nemůže. Stejně tak, jako nepřechází ženy narozené jako ženy z toho, že mohou jít na ples a mohou si vzít třeba lodičky...\nDiskusí o výšce dívek je všude spousta - a všechny jsou v tomto pozitivním duchu, kde si holky samy odpovídají, že každá žena je jedinečná osobnost... I vy!\nNa ilustračním obrázku k tomuto článku je pouze koloušek, protože žirafu s kolouškem ještě nikdo nikdy nevyfotil a nezveřejnil na společné fotce :) Přitom by jim to docela slušelo. :) Pokud ta žirafa bude kluk a koloušek holčička :)\nCo mě ještě zaujalo bylo to, že jsem si až doteď myslela, že se v Brně neříká "malinkatej zranitelnej", ale "malinkatý zranitelný". Něco se na Moravě změnilo, Moravandy??? :)\nA toho jsem si už dávno nevšimla jen u téhle Brňandy... :)\n8. ledna 2015 v 20:31 | Tereza | Přeměny\nTeď, kdy já jsem já, si najednou všichni, kdo se to dozví myslí, že jsem někdo jiný, než ten, za koho mě měli. :)\n"Spolu zvládneme všechno!", "Miluji tě takovou, jaká jsi!", "Moji lásku k tobě nemůže nic na světě zničit!"... Někteří lidé jsou takoví báchorkáři. A spousta holek jim na to skočí a uvěří.\nV tom je ta krása hledání :)\nI o muži, se kterým jsem si dvě hodiny povídala, dívala jsem se mu do očí, pili jsme spolu kávu, smála jsem se, seděli jsme potom spolu půl hodiny v mém autě a on nemohl vystoupit, protože to nikdo z nás nechtěl a pak mě pozval k sobě nahoru (kam jsem nešla, ač jsem tak moc chtěla). Ten muž byl tak důležitý, že si to ani neuvědomuje. Více sebevědomí mi při téhle neplánované schůzce dát nemohl a tak si teď pokaždé říkám, že když si s někým můžu povídat dvě hodiny z očí do očí a on mě pak pozve k sobě, aniž by cokoliv poznal, protože pro něj jsem (no konečně už taky!) žena, že se totéž může stát jednou znovu... Přála bych si to.\nTakový příšerný strach jsem měla, když jsem tehdy vystoupila z auta, protože se na mě usmíval skrz okénko u auta... Ten strach mi týdny nedovoloval se mu ukázat a kdybych ho nepřekonala (díky němu), nikdy bych ten hezký večer nezažila.\nZítra budu mít konečně lístky na svůj první holčičí ples, který bude začátkem února! :) Prožívám to celý den s velkým nadšením a moc se těším. Kolegyňka prohlásila, že se raduju jako holky v sedmnácti :) I ony to všechno prožívají poprvé. A hned mi ukázala šaty, které by se jí na mně na plese líbily :) I mně se líbily :) Pak jsme probraly barvu na vlasy, doplňky, kam s kabelkou při tanci, atd. atd. :)\nNa ples jdu s Anetkou, která je jednou z nejdůležitějších žen mého života - biologická slečna - úžasná kamarádka, kterou už znám (a komunikujeme spolu) možná 12 let, ale nikdy jsme se dosud osobně neviděly, protože je z Moravy a nebyla k tomu příležitost. Ona byla u všeho. Takže ten víkend, který začne pátečním plesem, bude parádní dámská jízda a už bylo na čase se sejít...\nTito lidé se na téhle planetě občas ještě vyskytují :) U mě jich bylo dokonce víc a nikdy jim to nezapomenu.\nVěděla jsem, že jde o "mysteriózní psychologické sci-fi drama", což je kombinace, kterou můžu. Líbil se mi i ten název, ale o filmu jsem toho moc nevěděla. Nejsem až takový filmový fanoušek, ačkoli do kina chodím moc ráda a moc ráda se podívám na dobrý film, jenže samotnou mě to nebaví. Já si po jeho skončení potřebuji povídat a ta absence někoho vedle mě, komu můžu důvěřovat, sdělovat svá tajemství, názory nebo se k němu schoulit, když mi prostě bude zrovna z toho filmu smutno, je zásadní.\nŘíkám to pořád, že vše, co se děje, má nějakou souvislost s naším životem - s jeho minulostí, přítomností i budoucností. A to chtěli říct i tvůrci tohoto filmu, aniž bych to ještě věděla...\nV záplavě výborných hodnocení byl už na pátém místě komentář jen s dvěma hvězdičkami, který mě upoutal a (bohužel) dokonale charakterizuje to, jak nás společnost "parádně" akceptuje:\n"Poté, co si jeden z bratrů Wachowských nechal přišít kundu, jde to s milými transsourozenci pěkně z kopce."\nTen "Pan Wachowský" (dříve Larry, nyní Lana) vypadá teď nějak takhle:\nJenže teď si nechal "přišít" ženský genitál (jak prohlásil ten "chytrý" filmový fanoušek) a tak jeho filmy nestojí za nic.\nTak především JEJÍ filmy a hlavně - komentovat tu teď tak ubohý komentář je jako komentovat jakékoliv jiné ubohé komentáře, které jen plácají, jak je všechno špatné a negativní.\nZadejte si do googlu ve vyhledávání obrázků "Lana Wachowski". Najdete tam stovky jejích fotek a na ŽÁDNÉ z nich se netváří nešťastně, ustaraně, vystrašeně ani sklesle. Lana je šťastná, Lana je veselá a její úsměv se mi líbí. Navzdory zcestným komentářům českých zoufalců :)\nAtlas mraků jsem nedokoukala, protože jsem usnula, ale vůbec mi to nevadilo :). Šest na první pohled nesouvisejících časových rovin, které mezi sebou přeskakovaly i po sekundách, na mě bylo až příliš :) Mám problém s časovými rovinami u jakéhokoliv filmu, byť by byly třeba jen dvě.\nAle k Laně jsem se dnes ráda vrátila...\nJak jsem se nedávno zamýšlela v článku "Kdo jsou ti lidé?" o tom, proč transsexuální ženy chodí dobrovolně i po přeměně do televize a mluví o tom, čím prošly, čímž se tak na celý život zbavují možnosti žít život jako žena, ale pro celý svět už budou jen "transsexuálem", nemohla jsem to pochopit.\nTím, že v roce 2012 v rámci propagace filmu Atlas mraků začala také na veřejnosti vystupovat jako žena, obdržela Lana za tento krok ocenění "Visibility award" ("Cena viditelnosti", o které se v ČR nemluví) od největší společnosti zabývající se ochranou lidských práv LGBT komunity v USA The Human Rights Campaign. Při neobvykle dlouhé děkovné řeči se Lana svěřila s osobními traumaty týkajícími se změny pohlaví včetně plánu na sebevraždu, který měla jako teenager.\nŘekla bych, že to je taková cena útěchy za to, že člověk bude navždy pro celé lidstvo místo ženou nedobrovolně transgender (nebo homosexuál, podle toho, jako kdo se zviditelňujeme). "Ty jsi řekla, že ses narodila jako muž a prohlásila jsi to tady veřejně přede všemi, takže my ti za to dáme ocenění. Protože stojí za to ocenit někoho, kdo má tolik odvahy to takhle veřejně říct!"\nNo a nedělám to já snad tímto blogem? :)\nProhlašovala jsem to, dávala jsem sem fotky pro srovnání, protože mě samotnou nadchlo, jak je celá ta přeměna úžasná a tak mě potom někdo potkal v Kauflandu, aniž bych to věděla a večer jsem našla v poště e-mail, že mě viděl... že čte tento blog. (Mimochodem to byla Jassie a byla moc milá, ale to nic nemění na tom, že nechci být poznávána, protože to nebylo jen jednou.)\nNastal čas, kdy se radost z přeměny přesouvá tam, kam má - k radosti ze života.\nZda-li budete viditelní jako transgender nebo jako žena...\nA já mám z toho všeho prostě radost :)\nNejspíš: "Tak co, chlape, jak to jde?" :)\nA teď tě zve k sobě nahoru...\n6. ledna 2015 v 18:40 | Tereza\nDnes jsem samu sebe naprosto nesmyslně v práci před jedním dodavatelem vyoutovala.\nBeru to jako ponaučení, ke kterému už prostě nesmí dojít. Moc mě to mrzí, ale to je tím mým nadšením, když někoho vidím. Mám prostě vždycky radost.\n"Jéé, paní Veselá! Dobrý den! Ale my se známe, já už jsem vás přeci viděla... Asi před rokem..."\nŘeditel se na mě tak podíval: "...nooo viděla". Usmál se a už mu bylo jasné, co to tu povídám.\nBylo to zhruba před rokem a půl - tedy pro mě v daleké prehistorii, jenže teď jsem si neuvědomila, že to sice byla Tereza, kdo tu paní viděl, ale měla jsem trochu jiné tělo a tak ona viděla někoho jiného - Toma, kterého si také pamatovala.\n"My že jsme se viděly?"\nRychle změnit téma a utéct.\nZda se pak na to ředitele zeptala nebo zda jí to ředitel řekl sám (podle mě ale ne), to už jsem nezjišťovala.\nKaždý (byť by měl být už jen třeba jediný), kdo se to dozví, mě zamrzí.\nNemohla jsem teď pár dní vůbec psát.\nUžívala jsem si prázdniny s Kačenkou, ta byla moc roztomilá, z ničeho nic mi začala dělat na hlavě culíčky a řekla, že tyhle dva mám takhle nosit, protože mi to sluší. Taky se mi to líbilo. Kladla mi na srdce, jaké gumičky mám používat (ty černé jsou nejlepší!) a dávala mi do vlasů různě sponky. Krásně mě česala a zkoušela i copánek. Bylo to moc příjemné.\nPostavily jsme sněhuláka (to je Olaf). Prosím vás, jestli ho někdo na severu Čech potkáte, vraťte mu upadlý nos a vlasy po té oblevě... Kačence na tom moc záleželo.\nPak při bobování z jedné zříceniny jen tak prohlásila: "Ty vypadáš jak holka!" :-)\nTo mi udělala opravdu radost, protože jít bobovat a vypadat "jako holka" není zrovna jednoduché. Nemůžu mít na nohách kozačky na podpatku, nemůžu mít svůj oblíbený kabátek nebo dokonce sukni a věděla jsem, že když to řekla ona, že to myslí upřímně. Vždycky mi říká, jak vypadám a kolikrát už jsem v minulosti dostala taky pěknou "facku". Ale byla jsem za ní ráda. I za tu upřímnost.\nJe zajímavé, jak chápe ten fakt, že jsem žena. Když počítala osoby na návštěvě u mé mamky, došla k závěru, že tam není žádný kluk ani muž. A vůbec se nepozastavovala nad tím, že by to mělo být jinak nebo že to kdysi bylo jinak.\nBavila mě, mazlila mě, dělala mi radost, ukazovala mi, jak umí číst, psát, kreslila mi, byly jsme spolu vybrat lak na nehty, hned jsem jí ho nalakovala a nesměla jsem ho v neděli zapomenout odlakovat, protože jednou jsme zapomněly a to bylo potom u nich doma průpovídek...\nBylo pro mě těžké jí zase po pěti dnech odvézt domů. Vždycky to v neděli večer schválně prodlužuje a zdržuje. Nesnášíme neděli obě dvě.\nJinak tyto Vánoce byly krásné. Měly díky někomu moc milému ten nejromantičtější nádech, jaký mohou mít. Byla jsem doslova v sedmém nebi.\nTo byl i důvod, proč jsem se na první (jinak samozřejmě strašný) den v práci 5.1. tak těšila, protože jsem věděla (to ani jinak nemohlo dopadnout!), že bude rande. Naplánovali jsme si procházku mezi sněhovými vločkami (ty také nakonec v to pondělí padaly a byly jako velké chomáčky vaty), ale já mezi nimi poskakovala sama v žitavských ulicích a ne radostně, ale smutná a naštvaná sama na sebe. Nebo spíš na Toma, který se vynořil jako přízrak v tu nejhorší chvíli. (Co tu ještě děláš? Já už tě úplně vymazala! Že bydlíš v tomhle blogu? Hm, tak to je pravda, ale už neexistuješ, tak mi neděs kamarády...)\nUž jsem se z toho zmátořila a zbytek (nebo spíš předchozí děj) té romance sem nepatří. Bylo to ale něco tak krásného, že z toho mám hlavu zamotanou ještě teď a stále ještě věřím...\nAčkoli jsem dostala pár výčitek, že jsem z tohoto blogu neměla odstraňovat fotky, které souvisely s texty a s přeměnou, došlo mi, že jsem to udělala až příliš pozdě. Bylo to opravdu pozdě a blog, který jsem si ze začátku psala úplně nevinně jen tak, abych si měla s kým povídat a který potom přešel v něco, co vlastně ani nevím, co je, ale bavilo mě, že to spojilo tolik lidí s podobným osudem a chtěla jsem pomáhat, povzbuzovat, popostrkovat, mi najednou z ničeho nic poprvé ublížil.\nZlobila jsem se sama na sebe, že už nechci nikomu pomáhat. K čemu je blog, který mi ubližuje?\nAle uvědomila jsem si, že to nebyl blog, který mě připravil o procházku v zasněžených ulicích s někým, kdo byl stejně nadšený jako já, kdo byl na stejné vlně, kdo tak moc toužil se sejít, že by pro to udělal cokoliv. A ta síla té touhy byla tak obrovská, že jsem jí cítila každý okamžik - ve dne v noci.\nMohla za to moje minulost.\nVšechny stopy po tomto blogu mohu zametat jak chci, ale vždycky přijde moment, kdy to budu muset tomu nejdůležitějšímu člověku na světě říct. Tomu jedinému a nikomu jinému.\nTeď už se ale aspoň nestane, že se to dozví dřív, než mu to stačím říct já.\nVýsledky vyhledávání v googlu, než definitivně zmizí, mi tedy ještě stihly připravit nemilé překvapení, které jsem nechtěla zažít a tak mi jednou z ničeho nic mezi těmi nejkrásnějšími smskami, o kterých jsem si mohla jen snít, ale byly skutečné, naskočila jedna, který mi vyrazila dech a vrazila kudlu do zad (ačkoli to tak nechtěl, jak psal).\nTohle se nemělo stát. Měla jsem vztek.\nJak se asi cítí muž, který se to dozví tímto způsobem v tomto blogu dříve, než mu to podám já svými vlastními slovy a jemněji, jinak? Co asi vytvoří jeho fantazie v jeho hlavě, která nemá dostatek informací? Tak strašně se bojíme neznámých věcí. Chtěla jsem, aby mě nejdřív poznal, abychom spolu mluvili, abychom spolu chodili (myšleno po městě), abychom se spolu smáli, abychom si zašli na horký čaj, který by nám zahřál dlaně a tam jsem mohla vidět jeho oči, cítit jeho vůni, vidět vlasy, které jsem toužila si prohrábnout. Říct mu, jak mu ten nový svetr sluší, o kterém mi tak nadšeně psal, že si koupil na horách a že se mi v něm ukáže...\nJe to mžik. Říkám tomu "mizení". Jenže věřím v základní fyzikální zákon na Zemi, kterým je zákon o zachování energie. Nic nemizí jen tak. Jen se přesouvá.\nNemohla jsem si ani pobrečet, protože tam byla Kačenka (ještě že jsem jí tu měla), ale řekla jsem si, že se nevzdám. Že prostě zkusím bojovat a taky proto, že jsem spoléhala na jeho optimismus, pozitivní přístup k životu, inteligenci... Taky to, jak moc jsme si spolu rozuměli.\nVěřila jsem mu od první chvíle. A věřila jsem, že to jednou zvládne. Že to spolu zvládneme. Jenže on musel být prostě zvědavý a chtěl si o mně počíst, jak na mě neustále myslel (a já na něj) a tak vložil do googlu můj e-mail, ze kterého jsem mu také psala. (To ale nebyla má chyba. Vědomě používám jen tento jeden jediný e-mail. Nebudu si kvůli někomu zakládat nový - já jsem taky jen jedna.)\nS ním bych šla kamkoliv, protože jsem věděla, že přijdu domů šťastná a nadšená.\nAle (zase to ohrané) já jsem najednou nebyla já.\nNevěřím, že všechno vyprchá jako pára do ztracena... Existují silnější city, než jsou předsudky, obavy, strach z neznáma, z tlaku z okolí. Takový člověk ale musí být silný a jedinečný.\nJá vím, že takový jsi ;-)\nA také vím, že pokud jsi jednou narazil na tenhle blog, můžeš na něj narazit znovu - proto ti to sem píšu.\nJak jsi mě potom utěšoval, že jsem krásná ženská... Jak to můžeš říct? Kdyby to tak bylo, tak už spolu dávno létáme venku...\nPo mých několika smskách, kdy jsem se nechtěla a nemohla jen tak vzdát a kdy mi potvrdil, že na to nebyl připravený a má teď v hlavě výborný guláš (který jsem mu nabídla sníst společně) jsme se domluvili (to navrhl on!), že si v pondělí večer aspoň popovídáme, protože si toho máme hodně co říct.\nTohle řešení se mi líbilo. Procházku jsem nemohla čekat ani v nejmenším, ale neotočil se ke mně zády. Měl snahu to řešit. A pořád byl na mě milý, i když zmizelo to jiskření, i když jsem se o něj snažila (abych pak pochopila, že ještě není správný čas se o něj snažit).\nPovídali jsme si tři hodiny a bylo mi hezky. Klidně bych kvůli němu nešla spát, ale poznala jsem, že je příliš brzo chtít nějaký závěr. Chybělo mi to předchozí věčné laškování mezi řádky, i když mě opravdu bavil a chtěla bych si s ním povídat zas. Během těch tří hodin jsme neřešili to, co viděl. Nechtěl to řešit.\nProč nemůžeme dělat, že to neexistuje? V mé hlavě to neexistuje. Pak je tedy možné, aby to neexistovalo ani ve tvé. Nikdo o tom neví. Jen ty a já.\nCo teď pro tebe jsem? Říkáš "krásná ženská". Můžu ti teď právem nevěřit...\nSlyšela jsem tě, jak jsi řekl: Ne, to nebyl sen, Růženko Šípková. To když jsem se bála, že se mi to jenom zdá.\nAle teď si myslím, že to byl jen sen.\nŽe i tys mi to šeptal ve snu a já si ho prožila naplno tak, jak to dělám vždycky, i když si pak nabiju. Ale vždycky to za to stojí - jít do toho od začátku naplno. Vím, že nejsem opatrná. Že jsem naivní. Že jsem pubertální. Že jsem jak utržená z řetězu. Ale nic z toho není na škodu, když jsou na to dva. Ale zas tak neopatrná nejsem. Jen jsem krásně nenabažená.\nPořád věřím tomu, co jsme si psali mezi řádky, co jsme cítili, když jsme si posílali vzájemně myšlenky v první vteřiny tohoto nového roku a věřím tomu, že to je to, co existuje, protože to skutečně je, kdežto má minulost je něco, co už není. To bylo. Skončila. My ale jdeme dál.\nMůžu tohle řešit ještě stokrát nebo pětsetkrát, než to vyjde.\nAle já nechci! :-) (No dobře, tak chci. Co mi zbývá? :-)\nNo jo, umíněná holka :-)\nA co je na tom - vědět co chci? :-)\nJá nebyla tou, kdo to celé začal. Ale obviňovat tě nemůžu. Byl to přirozený vývoj komunikace mezi mužem a ženou. Měl přirozeně přejít v scházení se a poznávání se. A narodila-li bych se jako žena, nejspíš bych tu teď nepsala o tom, jak to přestalo jiskřit, ale už bychom spolu byli někde v kině nebo v kavárně. Ale pak by ani neexistoval tento blog, protože by být ženou bylo tak přirozené a normální, že bych s největší pravděpodobností měla manžela a dvě hezké děti a o slovu transsexualita bych znala velmi málo jen z časopisů. (Ach, to je tak krásná představa...)\nPřesto věřím, že jde začít znovu, byť ne od začátku. Vím to.\nŽádný blog rušit nebudu. Jen jsem ráda, že z něj zmizely mé fotky a teď vím, že to bylo správné rozhodnutí, pokud se chci konečně od téhle mezifáze odpoutat. Nemůžu chtít začít žít život a vracet se současně k mé minulosti, byť ta v posledních měsících byla milá a dělala mi radost. (Ale naši potenciální partneři to vidí jinak :-) My to vlastně děláme i pro ně :-) Oni chtějí ženy a my chceme být ženami. Takže co tu řeším? Nějaká přeměna je jen dočasný stav jako pobyt v nemocnici, který léčí, až vyléčí a my z té nemocnice jednou půjdeme domů zdravé...\nUž vidím na druhý břeh naprosto zřetelně. Je to na dosah. Vše, o čem jsem si snila, se mi splnilo. A teď už mi ke štěstí chybí jen to jediné. Ty. (A bílé svatební šaty, ale to patří k mým pubertálním snům, to se nepočítá :-)\nJsem moc zvědavá, co bude dál, i když cítím, že mám jen takhle malilinkatou téměř neviditelnou naději. Je na mně, abych tě přesvědčila, že já jsem pořád já. A že se to zvládnout dá. Buď to prosím ty, na koho mohu být pyšná, že to dokázal... Vyplatí se to! Jsem o tom prostě přesvědčená.\nA když to vzdáš?\nNajde si mě někdo jiný...\nVíš sám, že mužů a žen je dostatek. Jen je těžké si z nich vybrat toho pravého. Aby ta soukolí zapadla do sebe. Jako šrouby a matice. A nebrat to, co zrovna je, jako BAGETU, jen abychom zahnali hlad.\nNe, prosím, bagety ne. Nebrat bagety ani nebýt bagetami.\nTohle téma (láska) už ale na blogu budu pomalu opouštět, protože jde za prvé o běh na dlouhou trať, za druhé STEJNĚ JEDNOU NĚKOHO NAJDU :-) a za třetí už to patří do nějakého jiného blogu... o holkách, o létě, o prázdninách, o klukách, o slunci a jahodách, o snech... ale ne o transsexualitě. (Bože kdo vymyslel to strašné slovo? Nemohlo by se to jmenovat třeba "zaměnění"? :-) Ty, musím ti něco říct, já trpím "zaměněním" víš?\nTo je takové jemné slovo :-) I když je docela možné, že i tohle jinak jemné slovo by brzy získalo svůj negativní nádech. Stejně jako původně neutrální slovo "negr" apod. To je přirozený vývoj jazyka ve společnosti.\nTomuhle "zaměnění" dám mile ráda už brzo sbohem a je mi jedno, co říká jedna polovina o dosaženém ženství po přeměně, zda je či není dokonalé. My ženami jsme, my to o sobě víme, ale ženy z nás pro okolí dělá právě to okolí a pokud nás jako ženu vidí, jsme ženami. Je to takhle jednoduché. Nač v tom hledat vědu?\nTěch pár dní jsem nemohla nikomu odepisovat, protože jsem byla nepoužitelná. Měla jsem vyloženě útlum a to opravdu jedinečný. To je tak, když ženě do hlavy vstoupí muž, pro kterého ztratí hlavu...\nA taky jsem na to měla nárok.\nPROTOŽE JSEM DOSTALA MĚSÍČKY!!!!!!!!!! :-)\nDěkuji Ti, Leničko a Vlasti, za tenhle úžasný dárek, který pobavil nejen mě. Dnes jsem se chlubila v práci, že mám měsíčky.\nKolega poznamenal, ať si je vezmu vždycky, když budu mít blbou náladu :-) To je výborný nápad!\nÚplně mě dostala kamarádka (biologická žena), která když tu (neoříznutou) fotku viděla, tak byla tak zmatená, že se mě ptala, jestli tím fakt myslím ty náušnice!\nA prosím - nechte mi tu radost z měsíčků. Vím, jak je, vy ostatní ženy, proklínáte. Jak tvrdíte, že nám to nepřejete, ale my si to nenecháváme rozmluvit a přesto po nich toužíme, protože jsou ženské a myslím, že je to celkem pochopitelné, že chceme všechno. Ne jen to dobré.\nJá ty své tedy už mám.\nI když jen dřevěné :-)


Výkup tantalu Černošice, tantal výkup - technickestribro.cz\nVýkup tantalu Černošice: Naše firma provádí výkup tantalu nejen ve městě Černošice, ale i v mnoha dalších velkých a středních městech po celé České Republice. Pro výkup tantalu si můžeme přijet kamkoliv budete chtít, třeba až k vám domů.\nCena za výkup tantalu v oblasti Černošice: Naše cena za výkup tantalu je ve všech městech po České Republice stejná. Ceny za výkup tantalu se včak často mění díky neustále se pohybujícímu kurzu měn. Velký vliv mají také zahraniční burzy. Cena za výkup tantalu je určována na místě, kde se výkup tantalu uskuteční (budete-li chtít třeba ve městě Černošice). Cena za výkup tantalu je vždy spočítána naším specialistou po zvážení materiálu a analýze struktury vašeho tantalu. Ceník za výkup tantalu by bylo skoro nemožné sestavit. Proto řešíme přibližné ceny za výkup tantalu osobním kontaktem - telefonicky nebo přes email.\nJako první nás kontaktujete a sdělíte nám množství materiálu z tantalu na výkup a také lokalitu kam máme přijet (přijedeme do města Černošice nebo jinam v ČR).\nNaše firma nabízí jedny z nejlepších cen za tantal na trhu. Působíme opravdu po celé ČR a nedělá nám problém provést výkup tantalu ve městě Černošice. Kromě naší vysoké ceně za výkup tantalu nabízíme rychlé jednání a dopravní servis - pro tantal jsme schopni přijet až k vám domů.\nVýkup tantalu Černošice: Naše společnost Monaxa Provider s.r.o. nabízí výkup tantalu opravdu ve všech městech v České Republice. Seznam všech lokalit naleznete níže.


Tento rekreační dům je součástí poslední etapy v novém luxusním resortu Lakeside Village, přímo u břehu Lipenského jezera.

 Dům s kapacitou až pro 7 osob poskytuje nevšední zázemí k rekreaci. Je navržen v souladu se šumavskou architekturou a důrazem na kvalitu stavebních materiálů. Domy typu Stifter disponují třemi ložnicemi, koupelnou a WC, dále velkým obývacím prostorem s kuchyní a vstupem na krytou terasu, s výhledem na jezero. Pokoje lze spojit a vytvořit velkou ložnici, nebo využít prostor pro saunu. Možnost přístavby masivního Alpha-wing balkonu se vchodem z obou ložnic. V ceně vlastní parkovací stání. Na prodej jsou i větší domy typu Chalet, Castello, dále apartmány v hlavní budově.

 Objekt je součástí resortu, kde je k dispozici recepce, restaurace, wellness, vinný sklep, klubovna, konferenční místnost, a obchod. V areálu dále pláž, beach bar, loděnice, molo pro 20 lodí, dětské hřiště, půjčovna sportovního vybavení, hřiště na beach volleyball a nabíječka pro elektroautomobily.

 Sledujte stavbu živě:
 http://lipno.roromedia.at/photo.php?camera=2
 http://lipno.roromedia.at/photo.php?camera=3

 Poloha největšího jezera v srdci Šumavy láká v každém ročním období. Na jaře a na podzim na cyklistiku, golf, turistiku, jízdu na koních, či rybaření. V létě pak vítá zejména milovníky vodních sportů a jachtingu. Zima vládne zamrzlou krajinou, ideální na bruslení, lyžování a běžky. V okolí najdete vše co potřebujete k rekreaci, obchody, restaurace, cyklostezky, sjezdovky, adrenalin park, paintball, marinu, aquapark a další.

 Pořiďte si nové rodinné sídlo v soukromé top lokalitě u jezera v krásné přírodě, v podobě investice s pravidelným výnosem a dlouhodobým zhodnocením, kdy turistický ruch na Lipně roste v průměru o cca 6% ročně. Exkluzivně nabízíme celoroční údržbu a správu pronájmu nové nemovitosti v období Vaší nepřítomnosti. Zajišťujeme kompletní právní služby, zařídíme založení sro.

 Kontaktujte specialistu na investice v Lipenské lokalitě pro více informací, popřípadě se zastavte na nezávaznou prohlídku.


Proč je lepší vyhořet než chytat kapry\nDiskuse k mini článku Proč je lepší vyhořet než chytat kapry\nAutor diskuse: Martin M. ®9.7.2012\nN Martin M. - ® Pá 28.9.2012 9:23:04\nkakr >> diky :)\nN kakr - ® Pá 28.9.2012 9:16:34\nV roce 2011 (MP voda) bylo ze 2 436 sumářů 163 bez jediné docházky = 6.7% "sponzorů".\nP sumářů bylo 210, bez docházky 12 = 5.7% "sponzorů".\nJako perlička je člen, který si každoročně bere MP + P povolenku republikovou ( 6 000kč) a nejde k vodě.\nTakové máme nejraději:-))\nN Martin M. - ® Čt 27.9.2012 21:26:00\nkakr >> tretina vykaze jen dochazku, ale mas prosim i informaci, kolik lidi vraci uplne nepopsanou povolenku? Tzn. sponzori :-)\nN retrívr - ® Čt 27.9.2012 21:18:23\nnofish >> No , netvrdil bych to tak vehementně. Znám revír, kde chytali ti vyvolení, bohužel v mém věku z křesla do pytle a pak utloukli klackem a metrák za rok nebyl problém. U toho tlučení byla moje žena / já byl vláčet/, já bych mu tu hubu rozbil, opakuji moje věková kategorie, v době se to stalo jsem byl tak o pět mladší než dotyčný.Dostal aspoň svý od manželky před lidma.Opakuji než to sežrali sumci, tak to ročně nebyl při inetresu problém.\nN kakr - ® Čt 27.9.2012 21:06:09\nVíš jak se na to množství nadře?\nN Kocháč - ® Čt 27.9.2012 21:01:36\nkakr >> A dostal ten specialista na granuláče diplom?\nN nofish - ® Čt 27.9.2012 21:01:05\nkakr >> No udělat metrák cejna za rok, to není jen tak. To už si musí pán docela máknout. Ale co, rozhodující je průměr. Mě se*ou ne lidi co berou hodně, ale ti, co berou a nepíšou....\nA mizím. Zítra je volno, jde se na ryby.\nN kakr - ® Čt 27.9.2012 20:56:34\nJednoznačně dominuje kapr.\nMáme ovšem borce, kteří si přisvojí více jak 100kg cejna, nebo 50kg ostroretek a 40kg tloušťů. Náš nejlepší "specialista" na duháky jich dokázal z našeho revíru odnést 103 ks/34kg.\nU nás se musí zapsat každá ryba ,která má zákonnou míru v cm hned po ulovení a celkem se to dodržuje,neb přijít o papíry kvůli nezapsané ostroretce se nevyplácí.\nN retrívr - ® Čt 27.9.2012 20:51:19\nInsurance >> Proto ten článek nemá nic společného s realitou tady.\nN retrívr - ® Čt 27.9.2012 20:49:14\nkakr >> Jo.\nN nofish - ® Čt 27.9.2012 20:48:41\nkakr >> jj, jasně. Mě by spíš zajímalo jak je to s druhy ryb. Jako třeba 14kg ale z toho je teba 13,3kg kapr. Spíš by mě prostě zajímalo jak to je s jinými rybami než kaprem. Protože vím, že u nás se třeba lidi ani neobtěžují psát cejna, plotice, ostré a podobné ryby, co mají psát až při ukončení docházky. Papírově to pak teda klidně může vypadat, že je skoro nikdo ani nebere.\nN kakr - ® Čt 27.9.2012 20:44:04\nPrůměry jsou zavádějící, okolo 14kg/člen/rok.\nAle bacha, více jak třetina rybolovců vykáže jen docházky. Median by byl přesnější.\nMůj oblíbený příklad, půjdeme spolu, koupíme kuře, sežeru je sám a statisticky jsme sežrali každý půl.\nN Insurance - ® Čt 27.9.2012 20:41:50\nretrívr >> Souhlas. Jen to poopravím. Většinou nic nechytí. :))\nN nofish - ® Čt 27.9.2012 20:38:30\nkakr >> taky si furt myslím, že v průměru se odnese prd. Max u toho kapra to udělá nějaké kusy u toho imaginárního, průměrného, rybáře. Tak ať si občas nějaký hladovec vezme víc no.... Jaké je v MRS "skore průměrného rybáře"? Jako skore všeho, i s bílou rybou a tak.\nN retrívr - ® Čt 27.9.2012 20:36:05\nMartin M. - >> Přijde mi, že to jede celý jinam.\nN kakr - ® Čt 27.9.2012 20:34:30\nNaprostý souhlas, před hafo roky se v MRS zavedl limit 40ks/kapr/rok. Měli jsme u nás borce(už nežije),který měl každoročně okolo 80kaprů, po zavedení limitu jich najednou měl 38. Za dva roky se limit 40ks zrušil a borec zase lapal 80ks. Tehdy byly povolené 2ks/doch.\nVždy se najde pár jedinců, kteří výrazně převyšují počty přisvojených ryb, ale to je výjimka potvrzující pravidlo. Dnes hodně rybářů vrací sumáře jen s docházkami, přitom ryb nalapají dost, prostě je vrací vodě.\nN nofish - ® Čt 27.9.2012 20:33:53\nMartin M. >> Ale jo. Máme tu těch přiblblých 40 na rok a mi to nevadí. Ale zrovna u kapra to je podle mě hloupost a hlavně, musí být kontrola. Český člověk potřebje dohled. Jsou jiné ryby co by si ten limit zasloužily daleko více.\nN retrívr - ® Čt 27.9.2012 20:31:53\nMartin M. - >> Článek mi nic neřekl, je to míchanice. Ten, kdo " normálně" kapry chytá, zvláště nejen kapry, tak prostě někdy nic nechytí. Asi jsem to nepochopil. Přijde mi dělání vědy z ničeho.Nic víc, nic míň.Dal bych nula bodou.\nN Martin M. - ® Čt 27.9.2012 20:27:12\nnofish >> ja bych ale na svem reviru urcite take nejake omezeni rocniho ulovku udelal :)\nN nofish - ® Čt 27.9.2012 20:26:23\nkakr >> tak ty procenta by asi souhlasily. To je podle mě tak počet lidí co fakt umí chytat, nebo mají nervy si tu rybu doslova vysedět u vody.\nJinak, co vím a mám potvrzeno z více stran, je tu jeden problém. Linit 10ks/měsíc a celkem 40ks/rok údajně na malých revírech prostě zařídil že jak někteří hladovci chytají a nepíší aby nepřekročili limit, jsou zmatky v papírovém a skutečném zarybnění.\nN kakr - ® Čt 27.9.2012 20:22:35\nPodle mých zkušeností omezení na 40ks takzv. ušlechtilých ryb omezí max. 4 - 6% rybářů.\nJak to vypadá po odhájení si dovedu živě představit...\nN nofish - ® Čt 27.9.2012 20:18:15\nkakr >> To hájení na severní moravě je hovadina. Vezmi si že se nehájí harta, jediný skutečně velký revír uprostřed toho území. Takže tam pěkně všechny naženeme a když už tam jsou tak zkusí i tu štiku a tak..... Nejméně zarybněné revíry (řeky) se takhle vůbec nehájí a nasypou se tam ti kapři aby je měli lidi kde chytat když an stojatých vodách nemůžou. Prostě totální blbost, kterou nemohl vymyslet soudný člověk. Máš vidět jak to vypadá den po skončení hájení ( v půlce listopadu)\nOmezení na 40 na rok je ale kapr, štika, candát, amur a kombinace těch ryb. Zbytek bereš kolik hrdlo ráčí. Ale můžeš si přikoupit další povolenku, po těch 40ks.\nProstě vymýšlí kraviny a neřeší zjevné problémy.\nN kakr - ® Čt 27.9.2012 20:07:01\nV MRS se už pár let povoluje jen 1ks/kapr/doch. Tedy omezení, navíc provedené nástřelem od boku. Dělal jsem si soukromý průzkum co to přineslo a byl jsem překvapen.\nPočet přisvojených kaprů nepoklesl, poměr násada / výlovek zůstal stejný jako před omezením.\nPouze se rozšířil počet rybářů, kteří si přisvojí alespoň 1ks kapra.\nDá se odhadnout, že násada kapra (mírového) vydrží v revíru déle. Hájení kapra (měsíc) po vysazení, provozované na severní Moravě je dle mého názoru k ničemu, podobně jako omezení 40ks/rok. Oba víme, že kaprů je na trhu dostatek a není problém je kdykoli dosadit, je to jen o penězích.\nSrovnání doby kdy bylo rybářů málo a ryb hodně a dnes kdy je situace údajně opačná (dle agentury JPP) vychází kupodivu stejně. Pouze se změnila druhová skladba přisvojených ryb, dnes zcela dominuje kapr.\nN Kocháč - ® Čt 27.9.2012 19:45:27\nMartin M. - >> Moc pěkně to napsal. Dalo by si i jednoduše říct, že cesta je cíl :o)\nN nofish - ® Čt 27.9.2012 19:36:01\nMartin M. >> Ahoj. Ad limity. Ono když někdo umí, nachytá tolik že si vybere co brát. Jiný nechytne ani kdyby mu ty ryby lezly pod nohama na břeh. U vody je to občas krásně vidět. Limity by měly jakoby zaručit že se dostane na všechny, to ano. Teoreticky jo. Prakticky je to tak, že od zavedení na sev. moravě se prý (důvěryhodné zdroje) najednou snížila výtěžnost z revírů.\nAle líbí se mi to jak myslíš na všechny. Aby si chytli všichni. Jenže když valná většina lidí neumí chytat, nedej bože krmit, tak nepomůže nic.... :-)\nN Martin M. - ® St 26.9.2012 23:05:19\nnofish >> tu vetu jsem nepsal jako rozpor s tim, co jsi nasledne napsal, ale jako kontrast mezi pranim jednotlivce a vetsiny. kapru se nasazuje cim dal vice a zavadi se limity, aby si jich jeden clovek neodnesl mnoho - tak kde je pravda? cestu do pekel nerozporuji, popisuji skutecnost, nikoliv idealni stav ci papirovy zavazek.\nN nofish - ® St 26.9.2012 22:54:59\nMartin M. >> už jako první věc jsi napsal hloupost. Fakt se s tebou nechci hádat, ale v tomhle mám docela přehled.\nSvaz tu není od toho aby byli rybáři spokojeni. Svaz je tu od toho aby se hospodařilo a aby bylo lidu umožněno organizovaně a podle určitých pravidel lovit ryby. Coź se děje v případě ČRS jen částečně.\nPrávě že ta cesta plnění přání členů a zapomenutí na to jak se skutečně hospodaří, je cesta do pekel. Na severní moravě je to "parádně" vidět. Ty limity nefungují, takže je to jedno. Papírově fungují, já je dodržuju a nic proti nim nemám, ale praxe a lidé sumarizující roční výlovky z revírů mi potvrdili mé pochybnosti o smysluplnosti limitu 40 ryb(K,Š,Ca....)/rok a 10/měsíc.\nNeposlední věc, kterou si spousta lidí neuvědomuje je, že ten kapr je defakto přímý potravní konkurent 90% našich ryb. Blbě řečeno "dojdou kapři, porostou víc cejni".\nOpravdu se nebojím, že by někdy přišla doba, kdy kapři dojdou. Jo, na malých revírech se jich prostě většina vychytá. Jenže třeba u nás je to dáno politikou "sypání mírových ryb". Ale to už je o tom hospodaení a bylo by to na dlouhou diskuzi, která by zase obsahovala to "lidi chtějí, aby byli spokojeni"...\nNezlob se, mizím, práce volá. Dorazíme to kdyžtak jindy (PS: buď rád že chytáš tam kde chytáš, MRS je na tom podstatně lépe, co vím).\nDnes zde chytalo 6590 rybářů,


Listopad 2012 « Archiv | Zelené srdce\nCvrček a mince\n19. listopadu 2012 v 10:03 | Příběhy pro srdíčko\nJednou opustil jeden indián rezervaci, aby navštívil bílého muže, svého přítele. Pohybovat se po městě mezi vším tím hlukem, auty a mnoha lidmi bylo pro indiána nové a neobvyklé. Když spolu oba muži kráčeli ulicí, náhle se indián dotkl ramene svého přítele a tiše řekl: "Zastav se. Slyšíš také, co slyším já?" Bílý muž poslechl. Zastavil se a prohlásil: "Všechno, co slyším, je houkání aut a rachocení autobusů. A také hlasy a kroky mnoha lidí. Co slyšíš ty, příteli?" "Slyším úplně na blízku cvrkat cvrčka," odpověděl mu indián. Bílý muž se znovu zaposlouchal. Pak zavrtěl hlavou "Musíš se mýlit, tady nejsou žádní cvrčci. A kdyby přece nějací byli, člověk by jejich cvrkot v takovém hluku stejně neslyšel." Indián kousek poodešel a zastavil se u zdi nějakého domu, po kterém se pnulo psí víno. Rozhrnul lístky a tam - k velikému údivu bílého muže - skutečně seděl cvrček a hlasitě cvrkal. Teď, když bílý muž cvrčka viděl, zdál se mu jeho cvrkot nápadný a hlasitý. Když potom kráčeli dál, vysvětloval svému indiánskému příteli: Přirozeně, že jsi mohl slyšet toho cvrčka jen ty sám. Tvůj sluch je totiž lepší, než můj. Indiáni umějí lépe naslouchat, než bílý. Indián se usmál, zavrtěl hlavou a pravil: "Mýlíš se, příteli. Sluch indiána není lepší, ani horší než sluch bílého muže. Dávej pozor, dokážu ti to." Sáhl do kapsy, vytáhl padesáticentovou minci, a hodil ji na silnici. Zazvonila na asfaltu a chodci, kteří kráčeli kolem, zpozorněli a začali se rozhlížet. Nakonec někdo minci našel, zvedl, strčil do kapsy a šel dál svou cestou. "Vidíš," řekl indián svému příteli. "Zvuk, který způsobila ta padesáticentová mince, nebyl hlasitější než cvrček, a přece jej slyšelo mnoho bílých mužů a hned se za ním otáčeli, zatímco zvuk cvrčka neslyšel nikdo kromě mne. Protože všichni dobře slyšíme právě to, čeho jsme zvyklí si vážit."\nNavrhněte na cenu Křesadlo\n19. listopadu 2012 v 10:00 | Člověk člověku\nV lednu 2013 bude již podesáté slavnostně udělena cena Křesadlo, což je "ocenění pro obyčejné lidi, kteří dělají neobyčejné věci". Tuto cenu tradičně uděluje Dobrovolnické centrum v regionu Pelhřimov a její název vyplývá přímo z podstaty dobrovolnictví, neboť "dobrovolníci pomáhají vykřesat jiskry lidství". Nominovat svého kandidáta může kdokoliv, navrhovaný však musí splňovat podmínku, že v letošním roce vykonal něco dobrého pro druhého člověka, a také musí být z regionu Pelhřimov. Navrhovaný kandidát nemusí být registrovaný v Dobrovolnickém centru. Oceněného bude z nominací vybírat pětičlenná komise složená ze zástupců města a novinářů.\nV nominacích, které můžete zasílat na adresu FOKUS Vysočina, Masarykovo náměstí 31, Pelhřimov 393 01 nebo na e-mail Lucie.Stefankova@fokusvysocina.cz do 15.1.2013, je nutné uvést následující : jméno, příjmení, adresa a kontakt na nominovaného, důvody jeho navržení, souhlas kandidáta ceny se zveřejněním svého jména a v neposlední řadě stručnou charakteristiku navrhovatele a kontakt na něj. Slavnostní předání ceny potom proběhne u příležitosti udělování Cen města Pelhřimova. Více informací naleznete na www.fokusvysocina.cz. v sekci dobrovolnictví nebo přímo v Dobrovolnickém centru na Masarykově náměstí 31, Pelhřimov, tel. 606029727