Medailon Pokračování 5. | horsemanka\nMedailon Pokračování 5.\nDruhého dne ráno už vonělo jídlo na stole a Vincent se nenechal dlouho pobízet. Snědl vše, co mu předkládali a paní mu ještě zablaila trochu jídla sebou.\nVincent nevěděl, jak jim poděkovat a protože chápal. že peníte si od něj nevezmou.pohostinnost poutníkovi brali jako samozřejmou věc. Vrátil se ještě ke svému lůžku a měšec s penězi schoval pod polštář.\n„Až ho najdou, budu už pryč, pak si ho nechají,“ myslel si a tak taky učinil. Pak se šel rozloučit.\nVšem moc děkoval a vtom muž přišel s nesmírně zajímavým návrhem.\n„Něco pro vás mám,“ špitl a vedl Vincenta do stáje.\n„Chcete mi dát koně?“\n„Ano, uhádl jste,“ řekl muž. „Nebojte se , není kradený, byl zatoulaný. Je trochu těžkopádný, ale dobrák. Jezdil na něm můj syn,“ řekl a pohladil koně po huňaté hřívě.\n„Ještě chvíli se zdržte, dám mu nové boty a pak můžete jít,“ usmívá se muž.\nVincent, stále strnulý rozmýšlel, zda koně přijmout. Určitě by se pohyboval rychleji a netrpěl by takovými bolestmi.\n„A vůbec! Udrží se?“ Pokládal otázky sám sobě.\nMuž už rozpaloval ocel a valach klidně stál.\nVincent nechtěl rušit muže od práce, tak ještě s čímsi pomáhal ženě. A když už zafrkal před chalupou osedlaný valach, uvědomil si, že nepřijmutím daru by způsobyl zklamání svých přátel a tak se vyškrábal do sedla a koník jakoby věděl, přešel krotce do kroku.\nVincent ještě stačil na muže zavolat:\n„Jak se vůbec jmenuje ten kůň?“\n„Syn mu začal říkat Ron, a tak mu to už zůstalo.“ Odpovědfěl muž.\n„Tak dobře,“ pomyslel si kněz,“budu ti říkat stejně.“\nČasem byl Vincent rád, že Rona přijal. Koník po celou cestu výborně poslouchal. Neohrabané tahání za otěž, ale i hodiny povídání, které k němu kněž pronášel trpělivě snášel. Nebylo lepšího posluchače! Občas zastříhal ušima. Sem tam si utrhl šťavnatou trávu a tak ujížděli cestou necestou, polem, přes brody, kde se konečně opláchl i Vincent. Oba se posilnili a kousek od koryta řeky se rozhodli přespat. Byly tu houštiny a tak tu nebyla nouže o úkryt. Vše výborně vycházelo! Bylo velké štěstí, že za celou dobu Vincent nepotkal jedinou nepřátelskou družinu. Odsedlal Rona a lehl si do nedalekého houští, kde usnul.\nNespal ale dlouho. Ještě v noci ho probudily hlasy. Chvíli poslouchal, ale protože byl dost daleko, aby rozuměl, co si povídají, rozhodl se, že vykoukne z houští.\nJaké bylo jeho zděšení , když opodál viděl dva nepřátelské vojáky. Dostal se k nim trochu blíž a díky své kněžské škole, kde se mimo jiné učili i jazyky, slyšel, že se baví o cestě, kam se mají vydat. Kousek dál leželi další u rozdělaného ohně a bokem viděl zajatce. Někteří leželi a spali, jiní seděli a asi přemýšleli, jaký osud je asi čeká.\nVincent měl štěstí, Díky stínu, který vrhal plamen ohně ho nemohli vidět. Podle toho, co si povídali ti dva poblíž, vedli zajatce do pevnosti, do Doveru, kde je čekala otrocká budoucnost. O tom Vincent něco věděl. Jedni skončí na plantážích jako neplacená síla , jiní u vesel na královskýc lodích a ti kteří budou mít největší štěstí, skončí jako sluhové nějaké bohaté paničky.\nNajednou si Vincent vzpomněl na Rona, ale ať se rozhlížel a na máhal své oči jak chtěl, nikde ho neviděl.\n„Zřejmě se pase někde na lepším, pomyslel si, „jenom aby ho neprozradil vojákům.“\nPo chvíli ho ale spatřil a to u jejich koní. Už uvázaného!\n„Tak ono ho chytili!“ Zděsil se. „Ale nějak zvlášť je to nerozrušilo. Asi si myslí, že se tu jen toulal?“ pomyslel si\nPoté se upokojil.\nStále u něj ještě stáli ti dva vojáci,proto si netroufal dělat větší pohyby a tak jen pomaluu otáčel hlavou.\nJeho pozornost přitahovala skupinka vězňů. Bylo jich deset. Sedm jich spalo a tři seděli. Dva z nich spolu komunikovali, až na jednoho!\nByl snědší, měl mohutnou postavu. Silák!\nVšichni , až na siláka byli nějakým způsobem zranění. Jen ten jeden vypadal zcela zdráv.\nPo chvíli i ti dva sedící vězni zalehli. Ten poslední však stále hleděl do tmy, opačným směrem, než byl Vincent. I Vincentovi se chtělo spát, ale nedovolil si to. Bylo to dost nebezpečné . Naštěstí se teď vzdalovali i ti dva vojáci. Šli k ohni a kněz si mohl konečně protáhnout údy. Zadíval se na kosti ze snědeného zajíce a přitom pčemýšlel jak se dostane přes hranice.\nVtom dostal nápad! Napadla ho myšlenka snad ještě bláznivější , než ono dobrodružství, do kterého se pustil.\n„Hlupák!“ Pomyslel si. Měl to přímo před nosem a napadlo ho to až teď. Vždyť slyšel, že tato skupinka půjde přes hranice, jakto, že ho to nenapadlo.\nProstě se nechá zajmout a přes hranice půjde s nimi. O tom, jak se z okovů dostane, až onu hranici přejdou, nepřemýšlel. Prostě ho něco napadne.\nZačal se rozhlížet, jakým způsobem jsou vězni k sobě připoutaní. Zjistil, že mají na rukou okovy, které jsou k sobě navzájem připoutány řetězem. Taktéž železnou obruč kolem krku, kterou byli jednotliví zajatci připoutáni k sobě a na nohou také. Řetěz, kterým měli svázané nohy jim neumožnoval útěk. Ještě však hodinu, dvě přemýšlel, odpočíval a doufal, že pro ně bude mít nějakou cenu a že ho hned na místě nezabijí.\nJiž všichni usnuli, jenom stráž hlídala, ale i ta se klimbání neubránila po vyčepávající cestě. Toho vincent využil!\nZačal si potichu trhat šaty a špinit si cáty oděvu a kůži. Boty a brašnu zahrabal do houští. Potřeboval, aby si vojáci mysleli, že se jedná o žebráka, toulajícího se po kraji. Když byl hotov, spokojeně se natáhl a už se nebál, že ho něco prozradí. Začal chrápat , že by to probralo i mrtvého. Ale i přesto se celou noc krásně vyspal. Protože si ho chrápajícího všimli až nad ránem.. Když se probudil, byl už spoután na rukou i nohou., aby nemohl utéct a spatřil, jak se mu hlouček vojáků poblíž směje.\n„Kdo ví kdo se bude smát naposled, „ říkal si v duchu.\nKdyž si vojáci všimli, že je Vincevt vzhůru, přišel jeden za ním, chytl ho ža řetěz na rukou a surově jej táhl k ostatním vězňům. Zatáhl ho až k tomu poslednímu . K Vincentově radosti ho voják přivázal k vězmi jen lanem. Zřejmě sebou neměli zrovna řetěz.\nVězni už jedli. Cosi, co hodně vzdáleně připomínalo fazole, ale strašně to smrdělo. Vincentovi taky jednu misku podali, ale on ještě najeden jídla od svých hostitelů, odmítl jídlo a misku postavil opodál. Zjistil, že snědý silák, patrně ještě dost hladový hledí na jeho jídlo. Proto mu misku nenápadně podstrčil. Muž pochopil a výměnou mu podal svou prázdnou. Lehce pokynul hlavou jako poděkování..\nPak se s chutí pustil do jídla. Vincent sledoval, s jakou vervou muž jedl.\n„Co to taky je, taová miska pro takového obra.“ Myslel si.\nKdyž potom družina zavelela k odchodu a Vincent se poslušně postavil vedle svého spoluvězně, ohromila ho jeho výška. Dosahoval mu sotva k prsům.\n„Páni chlap jako hora,“ řikal si, „jakživ takového obra neviděl.“\nVojáci posedali na koně a zajatci už spolu s knězem se vydali na pochod po svých . Šli , po jednom za sebou v rozestupu jak jim to dovolily řetězy. Mluvit se nesmělo, ale stejně, většina zajatců byla natolik zraněná, ztlučená a znavená, že jim zbývaly jen zbytky sil, které využívaly na cestu, která tu byla neschůdná. Nebylo divu, že každou chvíli z nich někdo zakopl a spadl. Šli slouho. Za parného dne se nezastaavovalo ani na pití. Nebylo divu, že se to dvoum vězňům stalo osudným. Během cesty upadli a ani rány bičem je ze země nezvedly. Vojáci jim odepli pouta nechali je ležet a zemřít.\nVincent stále namáhal mozek, jak to udělat až přejdou hranice.\nPřece se nenechá prodat jako otrok?\nZatím měl štěstí. Vojáci si nevšimli jeho nástrahy a považovali ho za žebráka. To ho uklidnilo. Cestu přes hranice znal z jejich odposlechu při nočním hovoru. Podle nich budou zítra v přístavním městečku, obleženém nepřáteli, kde budou čekat na nalodění. Pak přeplují do Anglie.\nKněz se musí začít soustředit na cestu za hranicemi a možnost úniku. Přemýšlel, ale zatím honic nenapadalo. Jeho pohled sklouzl opět na vězně před sebou. Pohled na ně byl otřesný. Za podmínek, jak se s nimi jednalo a s ohledem na jejich zrann jich do cíle přijde jen hrstka živých.\nTato cesta bude poseta mnoha těli.\nVincent dumal nad útěkem. Očima zkoumal vězně, vojáky, okovy a krajinu. Stále ale netušil jak z toho ven a tak další myšlenky až k městu patřily jen a jen Bohu.\nVe městě, před kobkou, které říkali žalář, už čekala ozbrojená stráž. Byla to kobka v podzemí. Než došli k místnosti bez oken, museli sejít mnoho schodů v naprosté tmě. Místnost ozařovaly jen pochodně vojáků. Tam všem odepli okovy, aby se mohli pohybovat a navzájem si ošetřit rány. Bylo to i v jejich zájmu. Za mrtvého nebo nemocného otroka by nedostali nic. V době, kdy dostávali jídlo a pití, nebo pár obvazů, s nimi zůstával stát voják s pochodní, aby viděli aspoň na dva metry před sebe. Pak ale vždycky odešel a v kobce zavládla tma. Nebylo vidět na špičku nosu! Kdo se chtěl protáhnout nohy, chodil sem a tam. Vždy ale do někoho, nebo do něčeho narazil.\nI Vincent se snažil procházet se ale stejně jako ostatní, s napřaženýma rukama před sebou vždy o někoho zavadil a tak se uchýlil k jedné stěně a tam si sedl na studenou kamennou podlahu. Hádal že sedí vedle toho velkého muže. Několikrát se mu zdálo, že zavadil o obrovskou horu. Ti ostatní si po chvíli našli místa kolem zdi a snažili se zahnat prázdnotu komunikací se svými sousedy. Vincent , který byl znám tím, že nedokázal dlouho držet jazyk za zuby to zkusil také. Přisedl si ještě blíž k oné hýbající se hoře ma sa a spustil. Jaké bylo jeho zklamání, když místo ospovědi na Vincentovi otázky silák jen cosi zahuhňal. Snažil se růnými skřeky a zvuky Vincentovi odpovědět, ale marně. Rozhazoval přitom rukama velkýma jak lopaty, ale moc toho v té tmě nebylo vidět. Vincent proto nerozuměl jeho slovům, zato pochopil.\nS hrůzou zjistil: Silák nemá jazyk!\nTo bylo příšerné odhalení. Vyřezání jazyku bylo v té době součástí mučení, nebo trest za něco, co dotyčný nechtěl prozradit. Siláka mu bylo líto. Stoupal u něj zájem, dozvědět se o něm víc. A navíc... ta strašná touha s někým mluvit!\nToto děsivé zjištění Vincenta neodradilo a tak celé hodiny mluvil o svém osudu. O sobě, o svém úkolu a prostě o všem, co ho napadlo. Jého trpělivost byla odměněna . Při každém zvuku, který silák vydal, mu bylo jasné nejen to, že si našel vděčného posluchače, ale taky, že si po několika dnech našli svou vlastní formu komunikace. Vincent mu začínal čím dál víc rozumět. Povídali si mnoho dnů, která zrtrávily spolu v kobce . Když jim přinesli jídlo, museli být zticha dokud stráž neodešla a pak opět povídali a povídali.\nPo únavném vyptávání , sledování posunků, které nešly prakticky vidět se Vincent dozvěděl, že silák se jmenuje Jack, Skoro polovinu svého života se plavil u vesla na galejích španělských lodí jako otrok. Pochází z Jorubské říše, která leží na nigerijském jihozápadě v africe. Tam byl jejich kmen vyvražděn a on byl vzat do otroctví k vesla řům už jako malý chlapec. Byl velký a nadměrně silný a proto musel veslovat s dospělými muži. Několik let poté když zrovna převáželi na královské lidi poklad do španělska, přepadli je piráti. Ukradli poklad, vojáky pobili a galejníkům dali svobodu. On tenkrát přijal nabídku zůstat na pirátské lidi jako nmořník a jeden z pirátů. Vůdce si ho oblíbil a všechna svá tajemství o schovaných pokladech mu prozradil. Po několika dalších letech ale padli do léčky vojákům a ti všechny , kromě velitele a hrstky dalších pochytali a kromě Jacka je nechali oběsit na pobřeží jako varování všem jim podobným .\nJacka nezabili. Věděli, že zná místo, kde dlouhá léta shromažďovali poklad a proto ho mučili ve snaže, že jim skrýš prozradí... Neprozradil a oni s ním nic nezmohli. Alespoň mu vyřízli jazyk. Teď je pro ně velká kořist a jako otrok má velkou cenu.\nTo je vše , co se Vincent dozvěděl. Byli už unavení, tak si lehli těsně vedle sebe aby se na té chladné podlaze alespoň trochu zahřály a pak usnuli.\nJednou za rozbřezku všechny zajatce zburcovali a vojáci jim dávali tvrdě najeno že je čas vstávat, najíst se té žblepty, které oni říkají jídlo a ubírat se k odchodu. Všichni byli vyhládlí a proto dokázali pozřít jídlo i s tuctem červů, kteří se v misce běleli. Po jídle se nechali opět spoutat do řady a pomalu vycházeli po schodech z pevnosti. Šlo to pomalu. Někteří měli na nohou tak ošklivé rány, vytékal jim z nich páchnoucí hnis a tudiž chůze pro ně byla velice bolestná. Padali na schody a museli čelit vojákům, kteří pro jejich postižení neměli pochopení a surově je za jejich zdržování bili biči. Poté co zajatci zvládli tu spoustu schodů , oslnila je zář slunce. Bylo to konečně světlo, po těch několika týdnech v pevnosti..\nZakrývali si oči před oslňujícími paprsky slunce, které je nemilosrdně pálilo do očí. Ale poté si jejich oči na tuto změnu rychle zvykly a oni si mohli konečně prohlédnout celé okolí.\nVincent byl stále ve střehu. Napínal uši a snažil se stále dozvědět, co nejvíc od vojáků, kteří šli kousek od něj a hlasitě hovořili. Po chvíli vyslechl, že jsou v malém přístavním městě Calais.S potěšením uznal, že to dobře vymyslel. Právě sem se potřeboval dostat.\nZatím se vše ubíralo správnýmm směrem, viditelně se mu zvedla nálada. Nenápadně mrkal na Jacka, který ale jeho vzpruhu nechápal.\nVšichni zajatci i s vojáky se ubírali městečkem, podél hradeb pevnosti dost dlouho, až nakonec hradby zmizely a objevil se nádherný výhled na moře. Kousek dál kotvily vojenské i obchodní lodě.\nVincent hned jednu zahlédl. Podle všeho čekala na ně a pravděpodobně je měla převézt do Anglie a tam předat dál do otroctví.\nTentokrát pookřál Jack. Vincentovi neuniklo, že se pousmál. No. Vycenil těch pár zubů, ale určitě to byl úsměv.\nAni se nedivil! Byvalý pirát na souši musí strašně trpět.\nKonečně vidí vodu a určitě, chudák, doufá ve vysvobození. A taky proč ne?\nVždyť jeho kapitána nechytli, určitě bude Jacka hledat. Ale to se Vincent pletl. Žádná záchrana se nekonala. Nalodění, plavba i vylodění zajatců probíhalo bez sebemenších problémů. Jack opět zesmutněl, když dali moři sbohem a ocitli se na nepřátelské půdě v přístavním městě Doveru. V Anglii.\nMedailon Pokračování 5. : trvalý odkaz | tisk | RSS komentářů | podobná díla\nNásledující dílo autora : Medailon pokračování 6.\nPředchozí dílo autora : Medailon Pokračování 4.


Meteorologové mění předpověď počasí: SNÍH a CHUMELENICE přijde dřív,…\nŠkoda Octavia 4 (2020) odhalena. Do prodeje jde ještě letos\nBOŽSKÝ KLID v autě. Redukce hluku o polovinu. Jak funguje převratný systém RANC?\nLumír Vyorálek: „Žigulík mne neustále překvapuje“\nFilip Mareš pojede na Rally Hungary s Fabii R5 evo\n3. listopad 2019 GP USA\nGP USA (Circuit of the Americas) Závod\nSlunečno; teplota vzduchu 22 °C; trať 28 °C\n1. 77 Valtteri BOTTAS fin Mercedes-AMG Petronas Motorspo 25 1:33:55,653\n2. 44 Lewis HAMILTON gbr Mercedes-AMG Petronas Motorspo 18 + 4,148\n3. 33 Max VERSTAPPEN nld Aston Martin Red Bull Racing 15 + 5,002\n4. 16 Charles LECLERC mco Scuderia Ferrari 13 + 52,239\n5. 23 Alexander ALBON tha Aston Martin Red Bull Racing 10 + 1:18,038\n6. 3 Daniel RICCIARDO aus Renault Sport Formula One Team 8 + 1:30,366\n7. 4 Lando NORRIS gbr McLaren F1 Team 6 + 1:30,764\n8. 55 Carlos SAINZ JR. esp McLaren F1 Team 4 + 1 kolo\n9. 27 Nico HÜLKENBERG deu Renault Sport Formula One Team 2 + 1 kolo\n10. 11 Sergio PÉREZ mex Racing Point F1 Team 1 + 1 kolo\n11. 7 Kimi RÄIKKÖNEN fin Alfa Romeo Racing + 1 kolo\n12. 26 Daniil KVJAT rus Red Bull Toro Rosso Honda + 1 kolo\n13. 18 Lance STROLL can Racing Point F1 Team + 1 kolo\n14. 99 Antonio GIOVINAZZI ita Alfa Romeo Racing + 1 kolo\n15. 8 Romain GROSJEAN fra Haas F1 Team + 1 kolo\n16. 10 Pierre GASLY fra Red Bull Toro Rosso Honda nedokončil\n17. 63 George RUSSELL gbr Williams Martini Racing + 2 kola\n18. 20 Kevin MAGNUSSEN dnk Haas F1 Team nedokončil\nDNF 88 Robert KUBICA pol Williams Martini Racing nedokončil\nDNF 5 Sebastian VETTEL deu Scuderia Ferrari nedokončil\nScuderia Ferrari Ferrari SF90\nFerrari 064 1:36,169\nŠpičkové týmy budou v F1 i po změnách v roce 2021 nadále dominovat, věří Ferrari\nProst o cestě Renaultu. Kdy bude francouzská automobilka vyhrávat?\nVývoj Ferrari v průběhu sezóny "předčil očekávání." Co se od Francie zlepšilo?\nRicciardovi u nových monopostů nezáleží na rychlosti. Důležité je těsné závodění, říká\nSlabé výkony Bottase z poloviny sezony? Fin zná jejich důvod\nLeclercova první sezona u Ferrari se blíží ke konci. Jak ji Monačan hodnotí?\nRenault svůj letošní cíl nesplní, za souboj s McLarenem se ale nestydí\n"Rozpočtové stropy? Socialismus! Williams si je nezaslouží, nezajímá nás," hlásá Villeneuve\nVýznamné osobnosti chválí Hamiltona. "Ferrari by s ním vyhrálo," má jasno Montezemolo\nNadcházející závod 17.11.2019\nGP Brazílie71 kol (305.909 km)\nAutodromo Carlos Pace\n1. Trénink (15:00 - 16:30)\n2. Trénink (19:00 - 20:30)\n3. Trénink (16:00 - 17:00)\n1. HAMILTON, 2. BOTTAS, 3. LEC... Celé pořadí\nRed Bull už zná svou jezdeckou…\nŠpičkové týmy budou v F1 i po…\nNovinky | 47\nVývoj Ferrari v průběhu sezóny …\nRed Bull v boxech nejrychlejší,…\nNejlepší sektory patří Leclercovi,…\nNejrychlejší kolo zajel Leclerc.…\nLOSÍ TEST s potížemi. Co se děje u BMW, že je i Škoda Karoq jistější?\nNová Škoda Octavia: Větší kufr i tyto nové funkce\nDokonalý sleeper Volha 24 s výkonem 700 koní\nŠkoda Fabia v bazarech. Jak se změnily ceny, nájezdy a nabízené modely?\nPech na Setkání mistrů třetí\nLukáš Nekvapil s Petrou Řihákovou stříbrní v rallysprintové sérii\nU Jančíků závodí téměř celá rodina\nPetr Hejtmánek: „Rally a ploché nohy mám po tátovi.“\nVelký obrat v americké politice? Trump není žádnou odchylkou, varuje profesor\nMarek Eben nemá v televizi co dělat? Po drsném útoku na moderátora to schytal Šíp a Kraus\nBolivijský exprezident Morales dorazil do mexického azylu. Mluvil o puči\nMeteorologové mění předpověď počasí: SNÍH a CHUMELENICE přijde dřív, než čekali!\nRůst české ekonomiky zpomalil. Na vině je Německo\nChorvatsko chce přijmout euro nejpozději v roce 2024\nUž 30 let Češi svobodně cestují. Už žádné konzervy a paštiky, lidé dnes milují All inclusive\nPondělí bylo na silnicích nejtragičtějším dnem za dva a půl roku\nPozor na mrznoucí déšť. Předpověď počasí na noc a středu 13. listopadu\nNová Škoda Octavia 4 oficiálně: Superb ZBLEDNE závistí\nEnergetičtí šmejdi stále útočí. Chystají se proti nim nová opatření\nŽivot důchodců dnes a před 30 lety? Tohle si myslí starší lidé


Výbor Unie a pokroku - Committee of Union and Progress - xcv.wiki\nVýbor Unie a pokroku - Committee of Union and Progress\nTajná revoluční a později politická organizace v upadající Osmanské říši\nUnie a strana pokroku\nİ-T nebo İTC nebo İTF (v turečtině)\nCUP (v angličtině)\n6. února 1889 (jako organizace)\n22. září 1909 (jako politická strana)\n1. listopadu 1918\nRepublikánská lidová strana\nPembe Konak, Nuriosmaniye, Konstantinopol\n(nyní Istanbul ), Osmanská říše\ndříve v Soluni\n(nyní Thessaloniki )\nFedailer speciální organizace\n850 000 (1909)\n(„Svoboda, rovnost, spravedlnost“)\nVýboru odboru a pokrok ( CUP ) ( osmanská turečtina : إتحاد و ترقى جمعيتی , romanized: Ittihad ve Terakki Cemiyeti ), pozdější unii a Pokroková strana ( osmanská turečtina : إتحاد و ترقى فرقه سی , romanized: Ittihad ve Terakki Fırkası ) byla tajná revoluční organizace založená jako společenský výbor Osmanské unie ( osmanská turečtina : İttihad-ı Osmanî Cemiyeti ) v Konstantinopoli (nyní Istanbul ) dne 6. února 1889 skupinou studentů medicíny na Imperial Military School of Medicine . Později se přeměnila na politickou organizaci a stala se nejdůležitější frakcí v hnutí mladých Turků . Na Západě byl CUP sjednocen s širším hnutím Young Turk a jeho členové se nazývali Young Turks, zatímco v Osmanské říši byli jeho členové známí jako İttihadçı nebo Komiteci , což znamená unionista a komitátor .\nZačala jako liberální reformní hnutí v Osmanské říši, organizace byla pronásledována a nucena do exilu autokratickou vládou Abdulhamida II . Kvůli výzvám k demokratizaci, sekularizaci a reformě říše. Inspirován dalšími revolučními skupinami, jako je ARF a IMRO do roku 1906, se CUP proměnil v tajné polovojenské jednotky, pronikající do kontingentů osmanské armády se sídlem v Rumelii . V roce 1908 CUP přinutil Abdulhamida, aby obnovil ústavu z roku 1876 v revoluci Young Turk , čímž zahájil druhou ústavní dobu říše . Po revoluci mladých Turků se CUP transformoval také na politickou stranu. Soupeřem CUPu byla Liberální unie , další strana mladých Turků volající po federalizaci a decentralizaci říše, v protikladu k touze CUP po centralizované a jednotné Osmanské říši ovládané Turky.\nCUP upevnil svou moc na úkor Liberální unie v roce 1912 „ Volba klubů “ a nájezd na Sublime Porte v roce 1913 , a zároveň stále více roztříštěnější, radikálnější a po útocích na turecké občany říše během balkánských válek z let 1912–1913, nacionalistické. Po atentátu na velkovezíra Mahmuda Şevketa Pashu vytvořil Union and Progress stát jedné strany , přičemž o hlavních rozhodnutích se nakonec rozhodovalo v ústředním výboru strany . Režim CUP, který je považován za první stát jedné strany na světě, je příkladem budoucích režimů jedné strany, zejména v meziválečné Evropě . Jeho vůdce Talat Pasha , stejně jako Enver Pasha a Cemal Pasha (známí jako Tři Pashové ) získali de facto vládu nad Osmanskou říší a v první světové válce se postavili na stranu Německa . S pomocí svého polovojenského zvláštního orgánu přijal režim výboru politiku, která vedla ke zničení a vyhnání arménských , řeckých ortodoxních a syrských křesťanských občanů říše za účelem realizace Türk Yurdu : turkifikace Anatolie.\nPo porážce Osmanů v první světové válce uprchli její vůdci do exilu v Evropě, kde by mnozí byli zavražděni v operaci Nemesis jako pomsta za jejich genocidní politiku, včetně Talat a Cemal Pasha. Mnoho členů CUP bylo před vojenským soudem a uvězněno v procesech válečných zločinů rehabilitovanou Liberální unií s podporou sultána Mehmeda VI a spojeneckých sil . Většina bývalých unionistů se však mohla připojit k tureckému nacionalistickému hnutí vedenému Mustafou Kemalem (Atatürk) a nakonec pokračovala ve své politické kariéře v Turecku jako členové Kemalovy republikánské lidové strany .\n1.1 Origins (1889 - 1905)\n1.2 Revoluční doba: 1905–1908\n1.4 Druhá ústavní éra: 1908–1913\n1.4.1 Counter Coup a následky\n1.4.2 Blízký pokles výkonu\n1.5 Vytvoření režimu jedné strany\n1.6 Režim CUP\n1.7 Cesta do první světové války: 1913-1914\n1.7.1 Nacionalistická rétorika\n1.7.2 Rané činy demografického inženýrství\n1.7.3 Spojování cementů s Německem\n1.8 První světová válka a genocidní politiky\n1.8.1 Politiky demografického inženýrství a genocidy\n1.8.2 Od vítězství po porážku\n1.9 Čištění a rozpuštění\n2.1 Turecký nacionalismus\n2.2 Kult vědy\n2.3 Sociální darwinismus\n2.5 Modernizace a sekularismus\n2.6 Národní hospodářství\n3.2 Muslimský svět\n4.1 Osmanská sněmovna\nOrigins (1889 - 1905)\nİshak Sükuti , osmanský politik kurdského původu, který byl jedním z předchůdců při zakládání výboru Osmanské unie\nVýbor Osmanské unie, brzy přejmenovaný na Výbor unie a pokroku, založili v roce 1889 Ibrahim Temo , Dr. Mehmed Reşid , Abdullah Cevdet , İshak Sükuti , Ali Hüseyinzade , Kerim Sebatî , Mekkeli Sabri Bey, Dr. Nazım Bey , Şerafettin Mağmumi , Cevdet Osman a Giritli Şefik, kteří všichni byli studenty medicíny na Imperial Military School of Medicine v Konstantinopoli. Organizace Ztotožnila s hnutím Young Turks, protože volal po obnovení ústavy a Ottomanism , jejž by bylo dosaženo tím, že svrhne Abdulhamid II pro jeden z jeho bratrů: buď budoucího sultána Mehmeda V nebo bývalého sultána Murad V. . Organizace rychle získala členství, ale po neúspěšném útoku proti Abdulhamidovi v roce 1895 byla potlačena a většina jejích členů uprchla do exilu do Paříže , Londýna , Ženevy , Bukurešti a Britů okupovaného Egypta . Po vítězství Osmanské říše nad Řeckem v roce 1897 se Abdulhamid pokusil využít prestiže, kterou získal z vítězství, k vynucení sítě mladých Turků ve vyhnanství zpět do svého stáda. Cevdet Bey a Sükuti Bey přijali a Ahmet Rıza v Paříži zůstali jako vůdce exilové sítě mladých Turků a CUP. Rıza Bey byla umírněnější a konzervativnější členkou CUP a také vášnivým stoupencem pozitivistické teorie. Rıza vyzval k Abdulhamidovu svržení a obnovení ústavy, ale také k centralizovanější a suverénní turecké Osmanské říši bez evropského vlivu.\nV roce 1901 členové osmanské dynastie Damat Mahmud Pasha a jeho synové Sabahaddin a Lütfullah přeběhli z Abdulhamidu a uprchli do Evropy, aby se připojili k mladým Turkům. Princ Sabahaddin, inspirovaný anglosaskými hodnotami kapitalismu a liberalismu, by pokračoval v založení Ligy soukromého podnikání a decentralizace [ tr ] volající po decentralizovanější a federálnější Osmanské říši v opozici vůči Rızově POHÁRU. Princ Sabahaddin věřil, že jediným důvodem, proč mezi osmanskými Armény existovala separatistická hnutí, byla kvůli represivní politice Abdulhamida II., A kdyby jen říše zacházela se svou arménskou menšinou lépe, pak by se Arméni stali loajálními Osmany. Sabahaddinova nová skupina vytvořila divizi v exilu mladých Turků. Jeho pokus o překonání propasti uspořádáním prvního kongresu osmanské opozice v roce 1902 v Paříži byl neúspěšný a prohloubil soupeření mezi Sabahaddinovou skupinou a Rızovým pohárem.\nAhmet Rıza , prominentní časný člen CUP\nRevoluční doba: 1905–1908\nViz také: Makedonský boj\nPočínaje rokem 1905 se CUP ze snahy Dr. Bahaeddina Şakira přeměnil ze skupiny intelektuálních exulantů na organizaci tajných aktivistů . V září 1906 byla založena společnost Osmanské svobody [ tr ] jako další tajná organizace mladých Turků se sídlem v Soluni (moderní Soluně ) s Mehmet Talat Bey , Ahmed Cemal Bey , Mustafa Rahmi Bey , Ömer Naci , İsmail Canbulat Bey [ tr ] a Dr. Midhat Şükrü tvořící jeho jádro. Zejména od roku 1906 se OFS těšila velkým úspěchům při náboru armádních důstojníků z osmanské třetí armády se sídlem v Makedonii . Důstojníci třetí armády věřili, že stát potřebuje drastické reformy, aby přežil a nastolil mír v regionu, který byl ve zdánlivě neustálém konfliktu s nízkou intenzitou. Díky tomu se připojení k imperiálně předpojatým revolučním tajným společnostem stalo zvlášť přitažlivým. Tento rozšířený sentiment vedl vyšší důstojníky třetí armády k zavření očí před skutečností, že mnoho jejich nižších důstojníků se připojilo k CUP. V rámci Talatovy iniciativy se salónský OFS spojil s Rízovým CUP se sídlem v Paříži v září 1907 a stal se vnitřním centrem CUP v Osmanské říši. Po revoluci mladých Turků by radikálnější a militantní vnitřní CUP viděli, že nahradí Rízovo vedení jeho sítě exulantů. Tato fúze prozatím transformovala CUP ze skupiny intelektuální opozice na jakési tajné polovojenské. Který má v úmyslu napodobovat revoluční nacionalistické organizace, jako je bulharské Imro a arménského Dashnak , pohár je modus operandi byl komitecilik nebo pravidlo revolučního spiknutí. Ústřední výbor se odkazovala na sebe jako „posvátné výbor“ ( Cemiyet-i mukaddese ) nebo „ Kaaba of Liberty“ ( KABE-i Hurriyet ). CUP tvrdil, že bojuje za obnovení ústavy z roku 1876 , ale její vnitřní organizace a metody byly silně autoritářské a od jejích kádrů se očekávalo, že budou přísně plnit příkazy „posvátného výboru“.\nČlenové Young Turks : Ishak Sükuti , Serâceddin Bey, Tunali Hilmi, Akil Muhtar , Mithat Sukru , Emin Bey, Lutfi Bey, Doctor Şefik Bey, Nuri Ahmed, Doctor Reshid a Münif Bey\nCUP by vybudoval rozsáhlou buněčnou organizaci , která by byla přítomná ve městech po celém evropském Turecku . Pro srovnání CUP nápadně chyběl v intelektuálních kruzích a armádních jednotkách se sídlem v Anatolii a Levantě . Pod tímto zastřešujícím názvem lze najít etnické Albánce , Bulhary , Araby , Srby , Židy , Řeky , Turky , Kurdy a Armény, které spojuje společný cíl svrhnout Abdulhamidův despotický režim.\nPřipojit se k prvnímu CUP bylo pouze na pozvání a ti, kteří se připojili, museli své členství tajit. Ti, kteří se připojili k CUP, podstoupili iniciační obřad, kde složili posvátnou přísahu s koránem (nebo s Biblí nebo Tórou, pokud byli křesťané nebo Židé ) v pravé ruce a mečem nebo dýkou v levé ruce. Přísahali, že bezpodmínečně uposlechnou všech příkazů ústředního výboru CUP; nikdy neodhalovat tajemství CUP a tajit své vlastní členství; být vždy ochotni zemřít za vlast a islám; a plnit příkazy ústředního výboru zabít kohokoli, koho ústřední výbor chtěl vidět zabit, včetně vlastních přátel a rodiny. Trestem za neuposlechnutí pokynů ústředního výboru nebo pokus o opuštění CUP byla smrt. K prosazení své politiky měli unionisté vybranou skupinu zvláště oddaných členů strany známých jako fedâiin , jejichž úkolem bylo zavraždit ty členy CUP, kteří neuposlechli rozkazy, odhalili její tajemství nebo byli podezřelí z toho, že jsou policejními informátory.\nNa druhém kongresu osmanské opozice v roce 1907 byli Rıza a Sabahaddin konečně schopni své rozdíly odložit stranou a podepsali alianci, ve které prohlásili, že Abdulhamid musel být sesazen a režim byl všemi možnými prostředky nahrazen zastupitelskou a ústavní vládou. Do této aliance byla zahrnuta další frakce, arménská nacionalistická Arménská revoluční federace (Dashnak) ( Dashnaktsutyun ). Člen ARF Khachatur Maloumian alianci oficiálně podepsal s nadějí, že decentralizační reformy lze připustit osmanským Arménům, jakmile se mladí Turci chopí moci (i když hlavní mantrou CUP byla centralizace). Ahmet Rıza se však nakonec z trojstranné dohody stáhl a toto spojenectví nehrálo v nastávající revoluci žádnou kritickou roli.\nPřed první světovou válkou byl Enver Paša doma oslavován jako hrdina revoluce\nSultan Abdulhamid II. Pronásledoval členy CUP ve snaze udržet si absolutní moc, ale byl nucen obnovit osmanskou ústavu z roku 1876, kterou původně pozastavil v roce 1878, poté, co mu vyhrožovalo svržení CUP v roce 1908 Young Turk revoluce . Revoluci vyvolal summit v červenci 1908 v ruském Revalu (moderní Tallinn , Estonsko ) mezi králem Edwardem VII. Z Velké Británie a ruským císařem Nicholasem II . Populární pověsti v Osmanské říši říkaly, že během summitu byla podepsána tajná anglo-ruská dohoda o rozdělení Osmanské říše. Ačkoli tento příběh nebyl pravdivý, pověst vedla CUP (který přijal mnoho armádních důstojníků) k jednání. Členové CUP İsmail Enver Bey , Ahmet Niyazi Bey a Eyub Sabri Bey uprchli do albánského vnitrozemí, aby uspořádali milice na podporu konstitucionalistické revoluce. CUP pohrozil Hayri Pashovi, polnímu maršálovi 3. armády , do pasivní spolupráce a zároveň zavraždil Şemsi Pasha , kterého poslal Abdulhamid k potlačení vzpoury v Makedonii. V tomto bodě se vzpoura, která vznikla ve třetí armádě v Soluni, zmocnila druhé armády se sídlem v Adrianopole (moderní Edirne ) a také anatolské jednotky vyslané z Izmiru . Pod tlakem sesazení 24. července 1908 Abdulhamid kapituloval a osmanskou ústavu z roku 1876 obnovil k velké radosti. Po revoluci byli Enver, Niyazi a Sabri oslavováni v celé říši a jejích lidech jako „hrdinové revoluce“.\nCUP uspěl v nastolení demokracie a konstitucionalismu v Osmanské říši, ale po revoluci odmítl převzít přímou moc a místo toho se rozhodl monitorovat politiky stranou. Důvodem bylo, že většina jejích členů byla mladší a neměla téměř žádné dovednosti ve státnictví, zatímco samotná organizace měla mimo Rumelii jen malou moc . Kromě toho byl výboru věrný pouze malý zlomek armádního důstojnického sboru a celkový počet členů činil přibližně 2250. CUP se rozhodl pokračovat ve své tajné povaze tím, že bude tajit své členy, ale poslal do Konstantinopole delegaci sedmi vysoce postavených unionistů známých jako Výbor sedmi, včetně Cemal Bey , Talat Bey a Mehmed Cavid Bey . Po revoluci byla moc neformálně rozdělena mezi palác (Abdulhamid), Sublime Porte a CUP, jehož ústřední výbor sídlil v Salonice, a nyní představoval mocnou hlubokou státní frakci.\nS obnovením ústavy a parlamentu se většina organizací mladých Turků změnila na politické strany, včetně CUP. Po splnění cíle znovuzavedení ústavy se však při absenci tohoto sjednocujícího faktoru CUP a revoluce začaly lámat a začaly se objevovat různé frakce. Princ Sabahaddin založil Osmanskou stranu svobody a později v roce 1911 stranu svobody a dohody , oběma osmanskými historiky se běžně říká Liberální unie a její členové jako liberálové. Ibrahim Temo a Abdullah Cevdet , dva původní zakladatelé CUP, založili v únoru 1909 Osmanskou demokratickou stranu [ tr ]. Ahmet Rıza, který se vrátil do hlavního města ze svého exilu v Paříži, se stal předsedou Poslanecké sněmovny , dolní komory parlamentu, a postupně se distancoval od CUP, když se stal radikálnějším.\nKe zděšení CUP vedla nestabilita během revoluce k dalším územním ztrátám pro Impérium, které by nebylo možné zvrátit kvůli tomu, že evropské mocnosti odmítly dodržovat status quo stanovený Berlínskou smlouvou . Rakousko-Uhersko anektovalo Bosnu , Kréta ohlásila unii s Řeckem a Bulharsko vyhlásilo nezávislost . Výsledkem bylo, že CUP zorganizoval bojkot proti rakousko-uherskému zboží.\nDruhá ústavní doba: 1908–1913\nČlenové výboru Unie a organizace Progress hlásající druhou ústavní dobu\nHlavní článek: Druhá ústavní doba\nV osmanských všeobecných volbách v roce 1908 CUP získal přes 60 z 275 křesel v Poslanecké sněmovně, a to navzdory své vedoucí roli v revoluci. Ostatní strany zastoupené v parlamentu v tomto okamžiku zahrnovala Arménský Dashnak a Hunchak strany (se čtyřmi a dvěma členy pořadí) a hlavní opoziční princ Sabahaddin v Osmanské Liberty strany .\nK předčasnému vítězství CUP nad Abdulhamidem došlo 1. srpna, kdy byl Abdulhamid podle vůle ústředního výboru nucen přidělit ministerstva. O čtyři dny později CUP řekl vládě, že současný velkovezír (v tomto okamžiku de jure premiérský titul podle ústavy) Mehmed Said Pasha je pro ně nepřijatelný a nechal Kâmila Pashu jmenovat velkovezírem. Kâmil se nechal prokázat jako příliš nezávislý pro CUP a byl nucen rezignovat. On byl nahrazený Hüseyin Hilmi Pasha, který byl více částečný vůči výboru.\nZnámka toho, jak moc CUP fungovala, nastala v únoru, kdy Ali Haydar, který byl právě jmenován velvyslancem ve Španělsku, šel do Sublime Porte diskutovat o svém novém jmenování s velkovezírem Hüseyinem Hilmi Pasha, jen aby byl informován velkovezírem potřeboval se poradit s mužem z ústředního výboru, který měl brzy dorazit.\nCounter Coup a následky\nHlavní články: Osmanská protiokup z roku 1909 a 31. března\nAkční armáda pochodující na Bekirköy\nV roce 1909 se v Istanbulu vzbouřil reakční dav proti ústavnímu systému na podporu obnovení Abdulhamidovy absolutistické vlády a zajištění Konstantinopole. Abdulhamid přijal požadavky davu a znovu pozastavil ústavu ve prospěch šaríe . CUP ztratil kontrolu nad situací a byl vytlačen z hlavního města. Nicméně unionisty frakce uvnitř v armádě vedené Mahmud Sevket Pasha tvořil „ armádu akci “ ( turecký : Hareket Ordusu ), který vyvrcholil v 31. března incidentu . Někteří důstojníci unionisty nižšího postavení v armádě zahrnovali Enver Bey, Niyazi Bey a Cemal Bey, stejně jako budoucí prezidenti Turecké republiky Mustafa Kemal Bey a İsmet Bey . Istanbul byl vzat zpět během několika dní, pořádek byl obnoven řadou maršálů a poprav a ústava byla obnovena potřetí a naposledy.\nDůsledky neúspěšného pultu výrazně posunuly jmění ve prospěch CUP. Abdulhamid II byl sesazen prostřednictvím fatwy vydané šejk-al-islám a jednomyslného hlasování osmanského parlamentu. Abdulhamidův mladší bratr Reşat ho nahradil a přijal jméno Mehmed V , čímž se zavázal k roli ústavního monarchy a loutky budoucího stranického státu CUP. Role Mahmuda Şevketa Pashu při definitivním sesazení Abdulhamida mu dala značnou moc. Şevket Pasha, zastupující armádu, by také začal s CUP tupit hlavy, protože po incidentu z 31. března představoval proti nim jedinou opozici, kromě malé osmanské demokratické strany [ tr ] . Vzhledem k Prince Sabahaddin 's Ottoman Liberty strany neochotné podpora je pro kontrarevoluce, strana byla zakázána. Ústřední výbor CUP očekával větší vliv ve vládě pro jejich roli při zmaření pultu a v červnu vmanévroval Mehmeta Cavida na ministerstvo financí a stal se prvním přidruženým ministrem unie. O dva měsíce později převzal Talat Bey pozici ministra vnitra Ferida Pashy . V roce 1909 bylo přijato mnoho dodatků k ústavě, které zmocnily parlament na úkor sultána.\nCUP a ARF udržovaly silné spojenectví po celou dobu druhé ústavní éry a jejich spolupráce sahala až k druhému kongresu osmanské opozice z roku 1907; protože oba byli sjednoceni při svržení hamidiánského režimu za ústavní. Během pultu došlo k masakrům proti osmanským Arménům v Adaně , které usnadnili členové místní pobočky CUP a napjali spojenectví mezi CUP a Dashnakem. Výbor to napravil jmenováním Ahmeta Cemala , vlivného unionisty ze staré společnosti pro osmanskou svobodu a výboru sedmi, za guvernéra Adany. Cemal Bey obnovil řád, poskytl odškodnění obětem a přinesl spravedlnost pachatelům, čímž napravil vztahy mezi oběma stranami.\nBlízko pádu ze síly\nTalat Pasha , nesporný vůdce CUP a tří pašů triumfoval . Do roku 1917 bude impérium velkovezírem a ministrem vnitra\nNa svém kongresu v Salonici v roce 1909 se CUP rozhodl transformovat ze spiklenecké skupiny na masovou politickou organizaci. Z výboru byla vytvořena samostatná parlamentní skupina, známá jako Unie a Strana pokroku , jejíž členství bylo otevřené veřejnosti. Ačkoli oficiálně nesouvisel s CUP, byl do značné míry nástrojem ústředního výboru. V rámci výboru byly ukončeny iniciační obřady a další konspirační charakteristiky a došlo k obecnému slibu, že bude transparentnější vůči veřejnosti. Plně však nebylo dosaženo ani příslibu větší transparentnosti, ani závazku ukončit iniciační obřady. Do konce roku 1909 byla organizace Union and Progress organizací i stranou s 850 000 členy a 360 pobočkami rozmístěnými po celé říši.\nV únoru 1910 se několik stran rozdělilo od Unie a Strany pokroku, včetně Lidové strany , Osmanského výboru spojenectví a Strany umírněné svobody [ tr ] .\nV září 1911 Itálie předložila ultimátum obsahující výrazy, které měly jasně vyprovokovat odmítnutí, a po očekávaném odmítnutí vtrhla do Tripolitánie . Unionističtí důstojníci v armádě byli odhodláni vzdorovat italské agresi a parlamentu se podařilo přijmout „zákon o prevenci lupičství a pobuřování“, opatření, které mělo údajně zabránit povstání proti ústřední vládě, která tuto povinnost stanovila nově vytvořené polovojenské formace. Ty se později dostaly pod kontrolu Zvláštní organizace ( osmanská turečtina : تشکیلات مخصوصه , romanized: Teşkilât-ı Mahsusa ), která se používala k provádění partyzánských operací proti Italům v Libyi. Ti, kteří kdysi během let podzemního boje sloužili jako fedâiinští vrazi, byli často přiděleni jako vůdci Zvláštní organizace. Ultra-tajná zvláštní organizace odpovídala ústřednímu výboru, ale v budoucnu úzce spolupracovala s ministerstvem války a ministerstvem vnitra. Mnoho lidí, včetně Envera, jeho mladšího bratra Nuriho , Mustafy Kemala , Süleymana Askera a Aliho Fethiho, odešlo do Libye bojovat proti Italům. U mnoha unionistických důstojníků v Libyi to oslabilo sílu CUP a domácí armády. V důsledku italské invaze se unionistická vláda İbrahima Hakkiho Pashy zhroutila a z CUPu se roztříštily další dvě strany: konzervativní Nová strana a Strana pokroku . Společnost Union and Progress byla přinucena ke koaliční vládě s několika menšími stranami pod vedením Mehmeda Saida Pashy .\nNa jaře 1911 společná rada mezi CUP a Dashnakem vypracovala plány bipartisanského reformního balíčku pro východní provincie, který by byl spravován ve spolupráci s evropskými inspektoráty. Ukázalo se, že tento reformní balíček je mrtvý a byl opuštěn v říjnu 1914, protože budoucí ittihadistický (unionistický) režim přijal svůj turecký nacionalistický charakter na úkor osmanství . Když došlo na opozici, v polovině října se setkalo mnoho z nejváženějších politiků parlamentu, včetně Hakki Pasha, Talat , Cavid , Krikor Zohrab , Halil Bey , Vartkes Serengülian a Karekin Pastermajian , kde hlavní diskusí byl závazek k ústavě spíše než intervence CUP ve vládě, jakož i větší spolupráce mezi CUP a liberály. Když byl tento návrh zamítnut, liberálové se spojili kolem velkého stanu Strana svobody a dohody , kterou osmanští historici také nazývají Liberální unie, a okamžitě přilákali do svých řad 70 poslanců.\nKdyž nastal čas na všeobecné volby v roce 1912 , Dashnak a Unie a Strana pokroku vedly kampaň za volby pod volební aliancí. Znepokojeni úspěchem Liberální unie a stále radikalizovanějšími, Unie a pokrok získaly 269 z 275 křesel v parlamentu prostřednictvím volebních podvodů a násilí, což vedlo k tomu, že volby byly známé jako „Volba klubů“ ( turecky : Sopalı Seçimler ). Liberální unie jen šest křesel. Ačkoli je nepravděpodobné, že by sultán Mehmed V mohl zabránit revizi ústavy po tak zvráceném výsledku voleb, ke změně nedošlo okamžitě. Ačkoli ARF získala deset křesel ze seznamů Unie a Progressu, Dashnak alianci ukončil, protože očekávali více reforem ze strany CUP a větší podporu volby jejich kandidátů.\nZahájení osmanského parlamentu , 1908\nV květnu 1912 se plukovník Mehmed Sadık oddělil od CUP a zorganizoval skupinu proliberálních důstojníků Unie v armádě, kteří si říkali Skupina zachránců , která požadovala okamžité rozpuštění parlamentu ovládaného unionistou 11. července. Podvodný volební výsledek „Volba klubů“ vážně poškodila lidovou legitimitu CUP a tváří v tvář široké opozici a rezignaci Mahmuda Şevketa Pashy jako ministra války na podporu důstojníků rezignovala unionistická vláda Saida Pashy dne 9. července 1912. Na její místo nastoupil „Velký kabinet“ Ahmeda Muhtara Paši, který úmyslně vyloučil CUP tím, že byl složen ze starších ministrů, z nichž mnozí byli spojeni se starým hamidiánským režimem . Dne 5. srpna 1912 vláda Muhtara Pashy uzavřela parlament ovládající unionisty a vyzvala k novým volbám, které by se kvůli vypuknutí války nikdy neuskutečnily. V tuto chvíli byl CUP izolován, poháněn energií a hrozilo, že ho vláda odstaví.\nKdyž byl CUP bez moci, před volbami strana vyzvala vládu Muhtara Pashy k šovinistické hře předválečného populismu proti balkánským státům využitím její stále silné propagandistické sítě. Bez vědomí CUP, Sublime Porte a většiny mezinárodních pozorovatelů, Bulharsko , Srbsko , Černá Hora a Řecko se již připravovaly na válku proti Říši v alianci známé jako Balkan League . Dne 28. září 1912 provedla osmanská armáda vojenské manévry na bulharských hranicích, na které Bulharsko reagovalo mobilizací. Dne 4. října uspořádala CUP na náměstí Sultanahmet předválečné shromáždění . A konečně 8. října vyhlásila Černá Hora válce s Osmanskou říší a zahájila první balkánskou válku , přičemž během týdne se k ní připojili i ostatní její spojenci. Osmanská říše a Itálie uzavřely válku, aby se Impérium mohlo zaměřit na balkánské státy smlouvou Ouchy , ve které byla připojena Tripolitanie a Dodecanese obsadila Itálie. Tento zbytek parlamentního zasedání se ukázal jako velmi krátký kvůli vypuknutí první balkánské války; Když vláda cítila nebezpečí, získala průchod zákona, který odvedl dhimmi do armády. To se ukázalo příliš málo a příliš pozdě na záchranu Rumelie ; Albánie , Makedonie a západní Thrákie byly ztraceny, Edirne byl obklíčen a Konstantinopol byl ve vážném nebezpečí, že bude překonán bulharskou armádou ( první bitva o Calcalu ). Edirne bylo symbolické město, protože bylo významným městem v osmanské historii a téměř sto let sloužilo jako třetí hlavní město říše a spolu se Salonicí představovalo evropské islámské dědictví.\nVláda Muhtara Pashy rezignovala 29. října po úplné vojenské porážce v Rumelii kvůli návratu Kamila Pashy , který měl blízko k Liberální unii a chtěl zničit CUP jednou provždy. Se ztrátou Salonice v Řecku byl CUP donucen přesídlit svůj ústřední výbor do Istanbulu, ale do poloviny listopadu by vláda zrušila nové sídlo a jeho členové byli přinuceni se skrývat. Poté, co vláda podepsala příměří s Balkánskou ligou a bezprostřední zákaz vlády CUP vládou Kâmila Pashy, byla nyní CUP radikalizována a ochotna učinit vše, co mohla, aby ochránila turecké zájmy a co nejdříve.\nVytvoření režimu jedné strany\nHlavní článek: 1913 Osmanský státní převrat\nVelkovezír Kâmil Pasha, jeho ministr války Nazım Pasha (nezaměňovat s Dr. Nazım Bey , vysoce postaveným členem CUP a původním zakladatelem, který byl součástí jeho ústředního výboru), a ministr vnitra Ahmed Reşid Bey si přáli: zavřít CUP, takže CUP zahájil preventivní úder státní převrat známý jako Nájezd na vznešené Porte 23. ledna 1913. Během převratu byl Kâmil Pasha nucen rezignovat na místo velkovezíra a odborářského důstojníka Yakuba Cemila zabil Nazim Pasha. Převrat byl ospravedlněn tím, že se Kâmil Pasha chystal „vyprodat národ“ tím, že souhlasil s příměřím v první balkánské válce a vzdal se Edirna. Záměrem nového vedení, kterému dominovala skupina složená z vysoce postavených unionistů, složené z Talat Bey , Enver Bey , Cemal Bey a Halil Menteşe Bey pod premiérským vedením Mahmuda Şevketa Pashy (který tuto roli neochotně přijal), bylo prolomit příměří a obnovení války proti Bulharsku. CUP opět nepřevzal vládu, místo toho se rozhodl pro vytvoření vlády národní jednoty; do nové vlády byli jmenováni pouze čtyři unionističtí ministři, včetně Talata Beyho, který se vrací do funkce ministra vnitra, což je místo, které si udrží do roku 1918.\nTitulní strana časopisu Le Petit Journal z února 1913 zobrazující vraždu ministra války Nazima Pashy během převratu v roce 1913\nOkamžité následky puče vyústily v mnohem závažnější stav nouze, než jaký kdy zavedly předchozí vlády. Cemal Bey ve své nové funkci vojenského velitele Konstantinopole bude odpovědný za zatčení mnoha a silně potlačující opozice. V tomto okamžiku CUP již nebyl znepokojen tím, že jeho akce jsou považovány za ústavní.\nPředválečný režim okamžitě stáhl delegaci Impéria z londýnské konference ve stejný den, kdy převzala moc. Prvním úkolem nového režimu bylo založit Výbor pro národní obranu 1. února 1913, jehož cílem bylo mobilizovat zdroje říše k totální snaze zvrátit příliv. Dne 3. února 1913 byla válka obnovena. Nová vláda zahájila odvážnou operaci, při které měl 10. armádní sbor provést obojživelné přistání v zadní části Bulharů v Şarköy, zatímco z poloostrova Gallipoli se měla vymanit Straits Composite Force . Operace selhala kvůli nedostatečné koordinaci s velkými ztrátami. Po zprávách, že osmanská armáda měla nanejvýš 165 000 vojáků, aby se postavily proti 400 000 armády Ligy, spolu se zprávami, že morálka v armádě byla špatná kvůli vydání Edirna Bulharsku dne 26. března, předválečný režim nakonec souhlasil s příměří na 1. dubna 1913 a podepsal Londýnskou smlouvu 30. května, přičemž uznal ztrátu celé Rumelie kromě Konstantinopole.\nZprávy o neúspěchu záchrany Rumelie CUP vedly k organizaci protiokupu Kâmila Pashu, který by ukončil CUP a vrátil Liberální unii zpět k moci. Kâmil Pasha bude 28. května uvržen do domácího vězení, spiknutí však bude pokračovat a jeho cílem bude atentát na velkovezíra Mahmuda Şevketa Pashu a hlavní unionisty. 11. června byl zavražděn pouze Mahmud Şevket Pasha; jedním z příbuzných Nazima Pashy jako pomsta za to, že byl spojován s nacistickou stranou vrahů. Mahmud Şevket Pasha představoval poslední nezávislou osobnost v říši; jeho vraždou CUP převzal plnou kontrolu nad říší. Mocenské vakuum v armádě vytvořené smrtí Şevket Pashy zaplnil Výbor. Jakákoli zbývající opozice vůči CUP, zejména Liberální unie, byla potlačena. Všichni provinční a místní úředníci se hlásili k „odpovědným sekretářkám“ vybraným stranou pro každý vilayet . Mehmed V. jmenoval Saida Halima Pashu , který byl volně přidružen k CUP, aby sloužil jako velkovezír, dokud ho v roce 1917 nenahradil Talat Pasha. Maršál soudu odsoudil k smrti 16 vůdců Liberální unie, včetně prince Sabahaddina, který byl odsouzen v nepřítomnosti již uprchl do Ženevy v exilu.\nPo kapitulaci v první balkánské válce se CUP zaměřil na znovudobytí Edirne, zatímco další důležité otázky, jako je ekonomický kolaps, reforma ve východní Anatolii a infrastruktura, byly do značné míry ignorovány. Dne 20. července 1913, po vypuknutí druhé balkánské války , Osmané zaútočili na Bulharsko a dne 21. července 1913 plukovník Enver znovu získal Edirne z Bulharska, čímž dále posílil svůj status národního hrdiny. Po zpětném převzetí Edirna byla vyslána Zvláštní organizace unionistických fedaisů a nižších důstojníků, kteří organizovali turecké obyvatelstvo Thrákie, aby vedli partyzánskou válku proti Bulharům. Podle podmínek Bukurešťské smlouvy v září 1913 Osmané znovu získali část země ztracené v Thrákii během první balkánské války.\nNový režim byl diktaturou, v níž dominoval triumvirát, který proměnil Osmanskou říši na stát jedné strany Unie a pokroku, známý v historii jako Tri Pashas Triumvirate . Triumvirát se skládal z Talata, Envera a Cemala, z nichž se všichni brzy stali Pashas. Někteří říkají, že Halil Bey byl čtvrtým členem této kliky. Historik Hans-Lukas Kieser tvrdí, že tento stav vlády triumfurátu tří pašasů je přesný pouze pro roky 1913–1914 a že Talat by se ve stále větší míře stal ústřednější postavou ve státě Unie a ve státě Progress, zvláště poté, co se také stal Velkým Vezír v roce 1917. Alternativně by také bylo správné označit unionistický režim za kliku nebo dokonce za oligarchii , protože mnoho prominentních unionistů mělo nějakou formu de jure nebo de facto moci. Kromě tří Pashas a Halil Bey ústřednímu výboru bez formálních pozic v osmanské vládě občas dominovaly osobnosti jako Dr. Nazim , Bahaeddin Şakir , Mehmed Reşid , Ziya Gökalp a generální tajemník strany Midhat Şükrü . Věrnost výboru byla považována za cennější než kompetence. Režim CUP byl také méně hierarchicky totalitní než budoucí evropské diktatury. Místo toho, aby se spoléhal na přísné a rigidní řetězce velení, fungoval režim vyvážením frakcí masivní korupcí a provizemi. Jednotlivé guvernéři byly ponechány velkou autonomii, jako Cemal Pashy guvernéra Sýrie a Rahmi Bey ‚s guvernéra v Izmiru vilayet . Tento nedostatek právního státu, nerespektování ústavy a extrémní korupce by se stárnutím režimu zhoršovaly. Režim výboru Osmanské říše trval od roku 1913 do kapitulace říše v první světové válce v říjnu 1918.\nCesta k první světové válce: 1913-1914\nPro CUP ztráta Rumelie snížila potřebu osmanství , zatímco porážka v první balkánské válce ukázala, že křesťanská populace říše byla potenciálními pátými sloupy . Nedostatek opatření ze strany evropských mocností při zachování integrity říše a status quo Berlínské smlouvy během balkánských válek znamenaly, že Turci byli sami. Opětovné dobytí Edirne bylo velkým posílením důvěry CUP, vzhledem k tomu, že evropské mocnosti požadovaly vydání Edirne Bulharsku v první balkánské válce. CUP ztratil velkou úctu k evropským mocnostem a objevil se veřejnější projev tureckého nacionalismu na úkor osmanství. Toto upuštění od osmanství bylo mnohem proveditelnější díky novým hranicím říše po balkánských válkách, nafouknutím podílu Turků a zejména muslimů říše a v parlamentu na úkor křesťanů.\nHned na začátku triumvirát, který ovládl CUP, nepřijal výsledek balkánských válek jako konečný a hlavním cílem nového režimu bylo získat zpět celé ztracené území. Školní učebnice z roku 1914 zachytila planoucí touhu po pomstě:\nV roce 1330  se balkánské státy spojily proti osmanské vládě ... Mezitím prolévali krev mnoha nevinných muslimských a tureckých lidí. Mnoho žen a dětí bylo zmasakrováno. Vesnice byly vypáleny. Nyní na Balkáně pod každým kamenem ležely tisíce mrtvých těl, s vyřezanými očima a žaludky, čekající na pomstu ... Je naší povinností vůči naší vlasti, jako synům vlasti, obnovit naše ukradená práva a pracovat pomstít se za mnoho nevinných lidí, jejichž krev byla hojně prolévána. Pak se pokusme vštípit ten pocit pomsty, lásky k vlasti a pocit oběti za to.\nV důsledku první balkánské války s ponižující ztrátou Rumelie dorazily tisíce uprchlíků z Rumelie s příběhy o zvěrstvech spáchaných řeckými, černohorskými, srbskými a bulharskými silami. Mezi mnoha osmanskými muslimy se usadila výrazná protikřesťanská a xenofobní nálada. CUP podporoval bojkoty proti rakouským, bulharským a řeckým podnikům, ale po roce 1913 také proti vlastním křesťanským a židovským občanům říše .\nZiya Gökalp , vlivný unionistická ideolog a pozdější člen Mustafa Kemal ‚s Velkého národního shromáždění\nSnížený význam osmanství v reakci na vnímání křesťanské páté kolony, stejně jako podezření namířené proti jiným muslimským skupinám, jako jsou Arabové a Kurdové, poté, co se ukázalo, že po Mladých se muslimští Albánci nestali věrnější říši. Turecká revoluce vedla k tomu, že nový režim začal oslavovat „tureckou rasu“. Zvláštní pozornost byla věnována Turanu , bájné vlasti Turků, která se nacházela severně od Číny. Mnohem větší důraz byl kladen na turecký nacionalismus, kdy byli Turci oslavováni v nekonečných básních, brožurách, novinách a projevech jako velký válečný národ, který potřeboval znovu získat svou bývalou slávu. Hlavní ideolog CUP, Ziya Gökalp , si v eseji z roku 1913 stěžoval, že „Turkův meč a také jeho pero vyvýšili Araby, Číňany a Peršany“ spíše než sebe a že moderní Turci se potřebovali vrátit do jejich dávné minulosti “. Gökalp tvrdil, že je čas, aby Turci začali sledovat takové velké „turanské“ hrdiny jako Attilu , Džingischána , Tamerlána Velkého a Hulagu Chána . Turci jako takoví se potřebovali stát dominantní politickou a ekonomickou skupinou v Osmanské říši, zatímco se spojili se všemi ostatními turkickými národy v Rusku a Persii, aby vytvořili rozsáhlý panturecký stát pokrývající velkou část Asie a Evropy. Ve své básni „Turan“ Gökalp napsal: „Země Turků není Turecko, ani Turkestán. Jejich zemí je věčná země: Turan.“ Pan-Turanian propaganda byla významná, protože není založen na islámu, ale spíše výzva k jednotě národů Turkic založené na společné historie a předpokládané společné rasové původy dohromady panasijské zprávu zdůrazňující úlohu národů Turkic jako nejdivočejší válečníci v celé Asii. CUP plánoval převzít zpět celé území, které Osmané během 19. století ztratili, a to pod hlavičkou pan-turkického nacionalismu a získat nové území na Kavkaze a ve Střední Asii. To byla motivace pro vstup Osmanské říše do první světové války, „ panturecká “ ideologie strany, která zdůrazňovala zjevný osud říše vládnout nad turkickým lidem ve střední Asii, jakmile bylo Rusko z tohoto regionu vyhnáno.\nPrvní částí plánu pomsty bylo jít na masivní nákup zbraní, koupit co nejvíce zbraní z Německa a zároveň požádat o vyslání nové německé vojenské mise do říše, která by nejen vycvičila osmanskou armádu , ale také velí osmanským jednotkám v poli. V prosinci 1913 dorazila nová německá vojenská mise pod velením generála Otta Limana von Sanders, která převzala velení nad osmanskou armádou. Enver, který byl odhodlán udržet si svou vlastní moc, nedovolil německým důstojníkům takovou rozsáhlou autoritu nad osmanskou armádou, jakou si představovala německo-osmanská dohoda z října 1913. Současně unionistická vláda hledala spojence pro pomstu, kterou plánovala zahájit co nejdříve. Ahmet Izzet Pasha , náčelník generálního štábu, si vzpomněl: „... to, co jsem očekával od aliance založené na obraně a bezpečnosti, zatímco očekávání ostatních záviselo na totálním útoku a útoku. Vedoucí CUP bezpochyby hleděli úzkostlivě na způsoby, jak kompenzovat bolest porážek, které jim obyvatelstvo vyčítalo. “\nCemal Pasha , který by byl jmenován ministrem námořnictva do roku 1914, jakož i vládce osmanské Sýrie během první světové války\nHned od převratu v roce 1913 plánovala nová vláda vést totální válku a chtěla za ni naočkovat celé turecké obyvatelstvo, zejména mladé lidi. V červnu 1913 vláda založila turecké sdružení sil, polovojenskou skupinu vedenou bývalými armádními důstojníky, do níž byli povzbuzováni všichni mladí turečtí muži. Sdružení turecké síly představovalo mnoho fyzických cvičení a vojenského výcviku, jehož cílem bylo nechat Turky stát se „válečným národem ve zbrani“ a zajistit, aby se současná generace teenagerů „která, aby zachránila zhoršující se tureckou rasu před vyhynutím, naučila soběstačný a připravený zemřít pro vlast, čest a hrdost “. V květnu 1914 byl turecký svaz síly nahrazen osmanskými silovými kluby, které byly velmi podobné, kromě skutečnosti, že osmanské silové kluby byly provozovány ministerstvem války a členství bylo povinné pro turecké muže ve věku 10–17 . Ještě více než Turecká pevnostní asociace měly Osmanské silové kluby vycvičit národ na válku pomocí ultranacionalistické propagandy a vojenského výcviku, jehož nedílnou součástí byly aktivity naživo. Stejným způsobem byl kladen nový důraz na roli žen, které měly povinnost nést a vychovávat novou generaci vojáků, kteří museli vychovávat své syny, aby měli „železná těla a ocelové nervy“.\nCUP vytvořil řadu polooficiálních organizací, jako je Liga osmanského námořnictva , Ottoman Red Crescent Society a Výbor pro národní obranu, jejichž cílem bylo zapojit osmanskou veřejnost do celého modernizačního projektu a propagovat jejich nacionalistické, militaristické způsoby myšlení mezi veřejností. Odráží vliv Colmara Freiherra von der Goltze Pashy , zejména jeho teorie „národa ve zbrani“, účelem společnosti v novém režimu byla podpora armády.\nV lednu 1914 byl Enver Bey jmenován ministrem války a nahradil tak klidnějšího Ahmeta Izzeta Pašu , což způsobilo, že Rusko , zejména jeho ministr zahraničí Sergej Sazonov , bylo velmi podezřelé. Bylo provedeno rozsáhlé očištění armády , kterého se zúčastnilo asi 1100 důstojníků, včetně 2 polních maršálů, 3 generálů, 30 generálporučíků, 95 generálmajorů a 184 plukovníků, které Enver považoval za nešikovné nebo neloajální, a byli nuceni odejít do předčasného důchodu.\nBez válečné atmosféry CUP ještě nevyčistil menšinová náboženství od politického života; připojilo se k ní nejméně 23 křesťanů a v roce 1914 byli zvoleni do třetího parlamentu , v němž byla jediným kandidátem Unie a Strana pokroku.\nRané činy demografického inženýrství\nHlavní článek: 1914 řeckých deportací\nMnoho unionistů bylo traumatizováno výsledkem makedonské otázky a ztrátou většiny Rumelie . Vítězové první balkánské války a rusko-turecké války v letech 1877-78 uplatnili proti muslimským etnickým čistkám opatření proti svým občanům, na která by CUP reagoval obdobnou horečkou proti křesťanským menšinám Impéria, ale v budoucnu v mnohem větším měřítku. Po závěru makedonské otázky byla nyní věnována pozornost Anatolii a arménské otázce . CUP nechtěl, aby se Anatolie změnila v jinou Makedonii, a přišla s Türk Yurdu : že Anatolia se stane politikou homogenity vlastí Turků, aby zachránila jak „Turkdom“, tak říši. CUP by se zapojil do „... radikalizovaného demografického inženýrského programu zaměřeného na etnicko-náboženskou homogenizaci Anatolie od roku 1913 do konce první světové války “. Za tímto účelem byla před vyhlazovací protim arménskou politikou výboru v pořádku protiruská politika. Mahmut Celal Bey , který by byl jmenován místním tajemníkem pobočky Unie a Progress Party v Smyrně (moderní İzmir ), stejně jako Talat Pasha a Enver Pasha, by zformulovali teroristickou kampaň proti řeckému obyvatelstvu v Izmirském vilayetu s cílem „očistit“ oblast. Účel kampaně byl popsán v dokumentu CUP:\n[Výbor] Unie a Progress učinil jasné rozhodnutí. Zdroj problémů v západní Anatolii by byl odstraněn, Řekové by byli odstraněni pomocí politických a ekonomických opatření. Než by bylo cokoli jiného, bylo by nutné oslabit a zlomit ekonomicky silné Řeky.\nKampaň nepokračovala se stejnou mírou brutality jako arménská genocida v roce 1915, protože se unionisté obávali nepřátelské zahraniční reakce, ale během „očistných“ operací na jaře 1914 prováděných Zvláštní organizací CUP je Odhaduje se, že nejméně 300 000 Řeků uprchlo přes Egejské moře do Řecka. V červenci 1914 byla „očistná operace“ zastavena po protestech velvyslanců u Porte s francouzským velvyslancem Mauricem Bompardem, který hovořil obzvláště důrazně na obranu Řeků, stejně jako před hrozbou války ze strany Řecka. V mnoha ohledech byla operace proti osmanským Řekům v roce 1914 zkušebním provozem operací zahájených proti Arménům v roce 1915.\nV září začne nepravidelná válka proti Rusku na kavkazských hranicích; ARF byl požádán, aby spolupracovaly při těchto operacích , ale odmítl. Teprve na konci září v reakci na přeshraniční nájezdy by ruský ministr zahraničí Sazonov povolil organizaci osmanských arménských nepravidelných dobrovolnických pluků (mnoho osmanských Arménů uprchlo v tomto okamžiku do ruského Tblisi ).\nSpojování cementů s Německem\nHlavní článek: Osmanský vstup do první světové války\nNapětí v Evropě rychle rostlo s vývojem událostí červencové krize . CUP viděl červencovou krizi jako ideální příležitost k revizi výsledku ztráty Rumelie v balkánských válkách a ztráty šesti vilayetů v Berlínské smlouvě prostřednictvím spojenectví s evropskou mocností. Po pádu anglofilního Kamila Paši a Liberální unie využilo Německo situaci tím, že obnovilo své přátelství s Osmanskou říší, která sahá až do doby Hamidianů . Byla by to malá frakce uvnitř vlády a CUP, v první řadě v čele s Talatem, Enverem a Halilem , která by upevnila spojenectví s Německem se stejně malou frakcí uvnitř německé vlády v podobě Freiherra von Wangenheima, který by přivést Impérium do první světové války.\nPo dlouhém politikování Wangenheimem se německý vliv v Říši znatelně zvýšil díky akvizicím médií a rostoucí přítomnosti německé vojenské mise v hlavním městě. 1. srpna 1914 Říše nařídila částečnou mobilizaci. O dva dny později nařídil obecnou mobilizaci. Dne 2. srpna podepsala osmanská a německá vláda tajné spojenectví . Účelem tohoto spojenectví bylo přivést Impérium do první světové války. 19. srpna bude podepsáno další tajné spojenectví s Bulharskem sjednané Talatem Pašou a Halilem Beym a bulharským premiérem Vasilem Radoslavovem .\n2. srpna informoval Wangenheim osmanský kabinet, že německá středomořská eskadra pod vedením admirála Wilhelma Souchona se parila směrem ke Konstantinopoli, známé jako slavné pronásledování Goebenu a Breslau , a požádala Osmany, aby po příchodu poskytli útočiště letky (což vláda s radostí povinen). 16. srpna byla podepsána falešná dohoda s osmanskou vládou, která údajně koupila Goeben a Breslau za 86 milionů USD, ale s německými důstojníky a posádkami, kteří zůstali na palubě. Dne 24. září 1914 byl admirál Souchon jmenován velitelem osmanského námořnictva.\nDne 21. října Enver Pasha informoval Němce, že jeho plány na válku jsou nyní úplné a že již přesouvá svá vojska k východní Anatolii, aby napadla ruský Kavkaz a do Palestiny zaútočila na Brity v Egyptě. Poskytovat záminku pro válku, Enver a Cemal Pasha (v tomto bodě ministra námořnictva) nařídil admirál Souchon aby napadnout porty ruská černomořská s nově pokřtěný Yavuz a Midilli a jiných osmanských dělové čluny v očekávání, že Rusko by vyhlásit válku v odpověď; útok byl proveden 29. Po agresi proti své zemi Sazonov předložil ultimátum Sublime Porte požadující, aby Impérium internovalo všechny německé vojenské a námořní důstojníky v jejich službách; po svém odmítnutí Rusko vyhlásilo válku 2. listopadu 1914. Triumvirát svolal zvláštní zasedání ústředního výboru, aby vysvětlil, že nastal čas vstupu říše do války, a definoval válečný cíl jako: „zničení našeho Moskvané nepřítel [Rusko], aby tím získal přirozenou hranici naší říše, která by měla zahrnovat a sjednotit všechny větve naší rasy “. Toto setkání přimělo ministra financí Mehmeda Cavida Beye k rezignaci (i když si i nadále uchoval své místo v ústředním výboru a do své funkce se vrátí v roce 1917) a velmi rozzuřil velkovezíra Saida Halima Pashu . Dne 5. listopadu vyhlásila Británie a Francie říši válku. Dne 11. listopadu 1914 vyhlásil Mehmed V. válku s Ruskem, Británií a Francií. Později téhož měsíce jako kalif všech muslimů vydal prohlášení o džihádu proti Dohodě, ve kterém nařídil všem muslimům na celém světě bojovat za zničení těchto národů.\nS očekáváním, že nová válka osvobodí Impérium od omezení jeho suverenity velmocemi, pokračoval Talat Pasha v plnění hlavních cílů CUP; jednostranně zrušit staleté kapitulace , zakázat zahraniční poštovní služby, ukončit libanonskou autonomii a pozastavit reformní balíček pro východní anatolské provincie, který platil pouhých sedm měsíců. Tato jednostranná akce podnítila radostné shromáždění na náměstí Sultanahmet .\nSvětová válka a genocidní politiky\nDalší informace: První světová válka a divadlo Středního východu z první světové války\nAčkoli CUP pracoval s ARF během druhé ústavní éry , frakce v CUP začaly na Armény pohlížet jako na pátou kolonu, která by zradila osmanskou věc po vypuknutí války s nedalekým Ruskem v roce 1914; tyto frakce získaly více moci po převratu v roce 1913. Po vstupu Osmanské říše do války se většina osmanských Arménů snažila prokázat svou loajalitu k říši modlitbami, které se v arménských kostelech prosily za rychlé osmanské vítězství; pouze menšina pracovala na ruském vítězství. V prvních měsících roku 1915 by tisk ovládaný unionisty stále zdůrazňoval význam arménského národa pro osmanské válečné úsilí. Zpráva byla předložena Talat Pasha a Cevdet Bey (guvernér Van Vilayet ) členy ARF Arshak Vramian a Vahan Papazian o zvěrstvech spáchaných zvláštní organizace proti Arménům v Van vytvořil větší tření mezi těmito dvěma organizacemi. Unionisté však stále ještě nebyli dost sebevědomí, aby očistili Armény od politiky nebo pokračovali v politice etnického inženýrství.\nCUP tlačil Osmany do války s očekáváním, že džihád bude znamenat zhroucení koloniálních říší dohody a že muslimští turkičtí národy Střední Asie pomohou Osmanům s invazí na Kavkaz a do Střední Asie. Džihád z velké části nevytvořil významná povstání proti spojeneckým mocnostem. První světová válka ve skutečnosti začala pro Osmany špatně. Britská vojska chytil Basra a začali postupovat až do řeky Tigris , Cemal Pasha ‚s invaze britského Egypta selhal a Enver Pasha ‘ s Third armáda byla zničena Rusy v bitva u sarikamiše . Tyto porážky výbor velmi deprimovaly a ukončily jejich panturanistické sny. Spojenecké pokusy přinutit Bospor v námořním průlomu však 18. března selhaly, což zvýšilo důvěru unionistů. 18. března by začaly machinace pro plány očištění Arménů od osmanské politiky a ekonomiky a etnického inženýrství ve východní Anatolii, které by byly provedeny v dubnu . Cílem těchto plánů by si uvědomit, Türk Yurdu : na Turkification z Anatolie a transformaci Osmanskou říši do homogenního tureckého národního státu.\nPolitiky demografického inženýrství a genocidy\nPo neúspěchu Sarikamishovy expedice se tři Pashové podíleli na objednávání deportací a masakrů asi 1 milionu Arménů a dalších křesťanských skupin v letech 1915-1918, které byly v historii známé jako arménská genocida nebo pozdní osmanské genocidy . Klíčem k organizaci tohoto úsilí by byla pozice Talat Pasha jako ministra vnitra . Vláda by ráda obnovila „očistné operace“ proti řecké menšině v západní Anatolii, ale toto bylo vetováno pod tlakem Německa, jediného zdroje vojenské techniky Impéria, protože si Německo přálo neutrální Řecko ve válce.\nZvláštní organizace hrají klíčovou roli v pozdní Osmanské genocid. Zvláštní organizace, která byla vytvořena ze zvlášť fanatických unionistických kádrů, byla od srpna 1914 rozšířena. Talat Pasha vydal rozkazy, aby všichni vězni odsouzení za horší zločiny, jako je vražda, znásilnění, loupež atd., Mohli mít svobodu, pokud souhlasili se vstupem do zvláštní organizace, aby zabili Armény a vyplenili jejich majetek. Vedle zatvrzelých zločinců z povolání, kteří se ve velkém počtu připojili k získání svobody, se řadou vražedných jednotek Zvláštní organizace staly kurdské kmeny přitahované vyhlídkou na drancování a uprchlíci z Rumelie , kteří toužili po vyhlídce na pomstu proti křesťanům poté, co byl nucen uprchnout z Balkánu v roce 1912. Nábor kriminálních kariérních zločinců přímo z vězeňského systému do zvláštní organizace vysvětluje velmi vysoký výskyt znásilnění během arménské genocidy.\nArméni pochodovali k jejich popravě\nNa konci roku 1914 Enver Pasha nařídil, aby byli všichni Arméni sloužící v osmanské armádě odzbrojeni a posláni do pracovních praporů . Na začátku roku 1915 Enver nařídil zabití všech 200 000 osmanských arménských vojáků, kteří byli nyní odzbrojeni v pracovních praporech. Dne 24. dubna 1915 poslal Talat telegram Cemalovi Pashovi (který byl guvernérem Sýrie), který mu dával pokyny k deportaci vzpurných Arménů do střední Anatolie ( Konya ), jak tomu bylo u předchozí skupiny, která povstala v Zeytunu (moderní Süleymanlı ) , ale místo toho do mnohem nehostinnějších pouští severní Sýrie. Syrské pouště by nakonec byly také cílem budoucích arménských deportovaných. Talat by také poslal následný oběžník guvernérům, které telegramoval v září 1914, aby provedli zatčení důležitých členů Dashnak a Hunchak, jakož i „důležitých a škodlivých Arménů známých vládou“. Té noci bylo mnoho prominentních arménských elit v Istanbulu obklíčeno , zatčeno a brzy poté zabito, včetně Vramiana . Poté byli vysláni vojenští, provinční a unionističtí komisaři, aby rozšířili mýty o bodnutí v zádech o Arménech, aby se promítli do ducha džihádu . Dne 27. května byl uzákoněn právní základ pro demografické inženýrství ve formě prozatímního zákona, který vládě umožňoval pravomoci masové represe a deportace, pokud byla ohrožena národní bezpečnost ( Tehcirův zákon ). V létě roku 1916 jmenoval Talat Saliha Zekiho guvernérem Der ez-Zor , který by vytvořil infrastrukturu, aby zajistil, že přeživší deportovaní budou nakonec vyhlazeni.\nDeportovaným Arménům by byl jejich majetek zkonfiskován státem a přerozděleny muslimům nebo jednoduše ukraden místními provinčními úřady (například guvernéra člena ústředního výboru Mehmeta Reşida v Diyarbekiru). Vrácení majetku deportovaným by bylo de facto zakázáno. Koncem roku 1916 by většina Arménů mimo města jako Konstantinopol a Izmir ztratila svůj soukromý majetek. V oblastech, odkud byly deportovány křesťanské menšiny, by vláda usadila balkánské muslimské uprchlíky, aby zaujali jejich místo a majetek. Někteří místní guvernéři se postavili nařízením deportací ústředního výboru proti křesťanům, například v Küthahya , Izmiru a Dersimu (moderní Tunceli ), ale většinu odpůrců jednoduše nahradil Talat Pasha. Tento program přerozdělování arménského majetku, Millî İktisat (národní hospodářství) , byl základním principem projektu CUP Türk Yurdu . Deportace, masakry a konfiskace majetku, které byly prováděny proti Arménům a jiným křesťanským skupinám, byly ve větším měřítku než kdykoli předtím, ale nešlo o první z těchto případů. Talat a CUP pokrytecky, ale snadno vylíčili své činy v hamidiánském kontextu; stejně jako byla zákonnými prostředky ospravedlněna Abdulhamidova záminka k masakrování proti jeho vlastním (arménským) subjektům .\nAsyrská křesťanská komunita byla také terčem unionistické vlády v čem je nyní známé jako Seyfo . Talat nařídil guvernérovi Van, aby také odstranil asyrské obyvatelstvo v Hakkâri , což by vedlo ke stovkám tisíců úmrtí, avšak tuto antiasyrskou politiku by nebylo možné provést na národní úrovni.\nI když mnoho kurdských kmenů hrálo důležitou roli ve vyhlazovacích operacích Speciální organizace proti křesťanským menšinám, Kurdové by se také ocitli v oběti deportace vlády (i když ne masakru). Talat Pasha by naznačil, že nikde ve vilájích Impéria by kurdská populace neměla být vyšší než 5%. Za tímto účelem měli přednost také přesídlení balkánští muslimové a turečtí uprchlíci do Urfy , Maraşu a Antepu , zatímco někteří Kurdové byli deportováni do střední Anatolie . Kurdi měli být přesídleni do opuštěného arménského majetku, avšak nedbalost přesídlovacích úřadů stále vedla ke smrti mnoha Kurdů hladomorem.\nCUP byl proti všem skupinám, které by potenciálně mohly požadovat nezávislost. Role Cemala Paši jako guvernéra v multikulturních provinciích Velké Sýrie by způsobila, že řada skupin, nejen Arménů, bude ovlivněna vládou Výboru. Během války Cemal Pasha skvěle pověsil místní syrské osobnosti za velezradu, což pomohlo usnadnit arabskou vzpouru proti říši. Rovněž by uvážlivěji využíval teherijský zákon (ve srovnání s Talat Pasha) k selektivní a dočasné deportaci určitých arabských rodin, které považoval za podezřelé. Kvůli spojenecké blokádě regionu a nedostatku zásob pro civilní obyvatelstvo zažily některé části osmanské Sýrie zoufalý hladomor .\nV prosinci 1914 nařídil Cemal Pasha, povzbuzený Bahaeddinem, deportaci všech Židů žijících v jižní části osmanské Sýrie známé jako Mutasarrifate Jeruzaléma (zhruba to, co je nyní Izrael ) z důvodu, že většina Židů pocházela z Ruska Impérium, ale ve skutečnosti proto, že CUP považoval sionistické hnutí za hrozbu pro osmanský stát. Příkaz k vyhoštění vetoval Wangenheim a další členové ústředního výboru; Němečtí představitelé věří, že Židé měli obrovské tajné síly, a v případě, že Reich měl pomáhat Židům ve válce, Židy v jejich pořadí by napomohl Reich . V ústředním výboru měli mnozí osobní židofilní nálady. CUP vznikl v Soluni, v té době středisku židovského světa se židovskou pluralitou. Někteří ve výboru byli dokonce Dönmeh , tedy muslimové se židovským původem, včetně Cavida Beye a Dr. Nazima, a většina ve výboru měla srdečné vztahy se současnými sionisty. Obecně byla většina Židů sympatizující s unionistickým režimem, zejména s těmi, kteří se soustředili v městských oblastech a mimo říši, a nálady islámsko-židovského spojenectví byly běžné. Přestože nebyli Židé z Yishuv deportováni, osmanské úřady zajistily obtěžování Židů různými způsoby, což vedlo k vytvoření pro- entente sítě odporu NILI soustředěné kolem osmanské Palestiny .\nDeportace Rumů byly pozastaveny, protože si Německo přálo řeckého spojence nebo neutralitu, avšak kvůli jejich spojenectví byla německá reakce na deportace Arménů ztlumena. Účast Velké Osmanské říše jako spojence proti mocnostem Dohody byla pro německou velkou strategii ve válce zásadní a bylo zapotřebí dobrých vztahů. Po ruském průlomu na Kavkaze a náznakech, že by se Řecko nakonec postavilo na stranu spojeneckých mocností, byl CUP konečně schopen obnovit operace proti Řekům z říše a Talat nařídil deportaci Řeků z Pontu na pobřeží Černého moře. Činy loupeže podle zvláštního organizací a regionálních orgánů došlo v oblasti kolem Trabzon , s Topal Osman je zvláště neslavný postavou.\n24. května 1915, poté, co se britská, francouzská a ruská vláda dozvěděly o „velkém zločinu“, vydaly společné prohlášení obviňující osmanskou vládu ze „ zločinů proti lidskosti “, poprvé v historii, kdy byl tento výraz použit. Britové, Francouzi a Rusové dále slíbili, že jakmile válku vyhrají, postaví osmanské vůdce odpovědné za arménskou genocidu před soud za zločiny proti lidskosti. Avšak když se anglo -australsko-novozélandsko -indicko-francouzské síly zastavily v Gallipoli a další anglo-indická expedice pomalu postupující na Bagdád , vedoucí CUP nebyli ohroženi spojeneckou hrozbou, aby je postavili před soud. Na 22-23 listopadu 1915, generál sir Charles Townshend byl poražený v bitvě Ctesiphon podle Nureddin paši a Goltz paša , tak končit britský postup na Bagdád. Dne 3. prosince 1915 bylo to, co zbylo z Townshendových sil, obléháno v Kut al-Amara (jeho síly se vzdaly Halil Pasha o pět měsíců později). V lednu 1916 skončilo Gallipoli osmanským vítězstvím stažením spojeneckých sil; toto vítězství značně zvýšilo prestiž režimu CUP. Po Gallipoli Enver hrdě ve svém projevu oznámil, že říše byla zachráněna, zatímco mocná britská říše byla právě ponížena bezprecedentní porážkou.\nV roce 1916 byl Yakub Cemil (který zabil Nazim Paša během nájezdu na vznešenou bránu ) zatčen za plánování puče proti režimu, který by uzavřel mírovou dohodu se spojeneckými mocnostmi a podporoval Mustafu Kemala Beye, aby se stal ministrem války. Talat Paša nechal popravit Jakuba Cemila proti vůli Envera.\nKdyž spojenecké armády začaly postupovat do Palestiny v březnu 1917, nařídil Cemal Pasha deportaci Židů z Jaffy a po objevení špionážní sítě NILI vedené agronomem Aaronem Aaronsohnem, který špehoval Brity ze strachu, že by unionisté zasadit Židům stejný osud jako Arménům, nařídil deportaci všech Židů. Britské vítězství nad Osmany na podzim roku 1917, kdy polní maršál Allenby dobyl Jeruzalém dne 9. prosince 1917, však zachránilo Židy Palestiny před deportací.\nOd vítězství k porážce\nDelegace ústředních mocností v Brestu Litovsku, zleva doprava: generál Max Hoffman (Německo), Ottakar Czernin (rakouský ministr zahraničních věcí), velkovezír Talat Pasha , Richard von Kühlmann (německý ministr zahraničních věcí)\nBěhem první světové války, zatímco spojenectví mezi Osmanskou říší a Německem bylo rozhodující pro cíle obou říší, stálo neustále na napjaté půdě. CUP a německé elity Wilhelminian sdílely šovinistické postoje proti anglosaským hodnotám demokracie a pluralismu, jakož i obecnějším anglofobním a rusofobním náladám. Nicméně, uzákonění Türk Yurdu projektu prostřednictvím deportací a vyhlazování křesťanských menšin hluboce otřesen politiků zpátky v Berlíně (i když ne tolik německé vojenské elity).\nDne 4. února 1917 byl Said Halim Pasha konečně vyhozen ze své premiérské funkce a Talat Pasha byl jmenován velkovezírem, čímž se přímo k moci dostala radikální frakce CUP, ačkoli Said Halim byl vždy loutkou ústředního výboru. Přestože stažení Ruska z války a brestlitevské smlouvy , vyjednané a podepsané velkovezírem Talat Pasha, by bylo nejen velkým úspěchem pro CUP, ale také osmansko-německou aliancí , jednoduše to oddálilo konflikt. Osmanská říše znovu získala kavkazské provincie ( Batumi , Kars , Ardahan ) ztracené ve válce proti Rusku před čtyřiceti lety , ale pro turanistické ambice CUP na Kavkaze a ve střední Asii nebylo zaručeno nic. CUP se rozhodl vzít věci do svých rukou. Enver Pasha založil armádu islámu, aby dobyl Baku a jeho ropná pole a potenciálně plnil pan-turkistické sny ve Střední Asii. Němečtí důstojníci byli záměrně vyloučeni z armádní skupiny, protože Osmané měli podezření (správně) z podobných německých záměrů obsadit Baku. Toto napětí dosáhlo bodu varu na jaře roku 1918, při incidentu, kdy se v oblasti střetly osmanské a německé síly . Armáda islámu nakonec vyhraje závod do Baku do září, ale do té doby centrální mocnosti na všech frontách prohrávají. Obě země by kapitulovaly před spojeneckými mocnostmi, než by se vztahy mohly dále zhoršovat.\nČistky a rozpuštění\nS rozpadem vojenského postavení ústředních mocností dne 8. října 1918 rezignovali Talat Pasha a unionistická vláda. Dne 30. října vyjednal maršál Ahmet Izzet Pasha jako nový velkovezír nové příměří Mudros . Pozice CUP byla nyní neudržitelná a její nejvyšší vůdci uprchli do Oděsy a odtud se rozptýlili.\nBěhem posledního sjezdu strany, který se konal ve dnech 1. – 5. Listopadu 1918, se zbývající členové strany rozhodli zrušit stranu, která byla kvůli porážce Impéria veřejností přísně kritizována. Avšak jen o týden později bude vytvořena Strana obnovy , přičemž unionistická aktiva a infrastruktura budou převedeny na novou stranu. To by bylo zrušeno osmanskou vládou v květnu 1919.\nOdboráři souzeni na istanbulských vojenských soudech\nPo válce provedly spojenecké mocnosti očištění od osmanských úředníků. Britské síly obsadily různé body v celé říši a prostřednictvím svého vysokého komisaře Somerseta Calthorpeho požadovaly, aby ti členové vedení, kteří neutekli , byli postaveni před soud, což je politika požadovaná také v části VII Sèvreské smlouvy formálně končící nepřátelství mezi Spojenci a Říše. Britové odnesli 60 Turků, kteří byli považováni za odpovědné za zvěrstva, na Maltu , kde byly plánovány pokusy. Nová vláda, vedená rehabilitovaným Liberálním svazem za vlády premiéra Damat Ferida Pashy a Mehmedem VI Vahdettinem jako sultánem, do dubna 1919 povinně zatkla více než 100 unionistických stranických a vojenských činitelů a zahájila řadu soudních procesů . Účinnost těchto zkoušek byla zpočátku slibná a 10. dubna byl oběšen jeden hejtman Mehmed Kemal [ tr ].\nJakákoli možnost obecného úsilí o pravdu, smíření nebo demokratizaci však byla ztracena, když Řecko, které se po většinu první světové války snažilo zůstat neutrální, bylo v květnu pozváno Francií, Británií a Spojenými státy americkými k obsazení západní Anatolie. 1919 . Turkish nacionalistický vůdce Mustafa Kemal Pasha by shromáždil turecký lid odolat . Dva další organizátoři genocidy byli oběšeni, ale zatímco bylo odsouzeno několik dalších, nikdo nedokončil vězení. CUP a další turečtí vězni zadržovaní na Maltě byli nakonec vyměněni za téměř 30 britských vězňů držených kemalistickými silami, což Brity přimělo vzdát se svých plánů na mezinárodní procesy.\nHodně z unionistického vedení bylo zavražděno v letech 1920 až 1922 v operaci Nemesis . ARF rozeslal vrahy vypátrat a zabít unionisty zodpovědný za arménskou genocidu. Ministr vnitra a pozdější velkovezír Talat Pasha byl v Berlíně zastřelen 15. března 1921 Dášnakem . Řekl Halim Pasha , velkovezír, který podepsal deportační příkazy v roce 1915, byl zabit v Římě dne 5. prosince 1921. Dr. Bahaeddin Şakir , byl velitel Zvláštní organizace zabit v Berlíně dne 17. dubna 1922 střelcem Dashnak. Další člen vládnoucího triumvirátu Cemal Pasha byl zabit 21. července 1922 v Tbilisi Dashnaky. Poslední člen tří pašů, Enver Pasha, byl zabit při boji proti Rudé armádě ve Střední Asii, než ho mohl Dashnak zavraždit.\nVětšina unionistů se rozhodla shromáždit kolem Mustafy Kemala a jeho tureckého národního hnutí , i když darebácká unionistická frakce krátce oživila CUP v lednu 1922. Nicméně novinář unionisty Hüseyin Cahit prohlásil, že CUP nebude zpochybňovat všeobecné volby roku 1923 pro parlament v Ankaře proti Atatürkově asociaci. za obranu práv Anatolie a Rumelie (brzy bude Republikánská lidová strana ). K poslednímu očištění proti CUP došlo po spiknutí s cílem zavraždit Mustafu Kemala Atatürka v Izmiru touto darebáckou unionistickou frakcí v roce 1926. To mělo za následek popravu mnoha zbývajících unionistů v tribunálech nezávislosti , včetně Mehmeda Cavida a Dr. Nazima .\nHlavní článek: İttihadism\nDalší informace: panturkismus , Turanism a turecký nacionalismus\nIdeologicky byl CUP daleko před německými elitami v konspirační teorii, völkischově (exaltovaně etnickém) nacionalismu a demografickém inženýrství. Byla průkopníkem moderní pravicové revoluce, která spojila etnicko-náboženský konflikt s třídním bojem a modernizující se, anti-liberální a protizápadní politickou agendou.\nHans-Lukas Kieser , Talaat Pasha: otec moderního Turecka, architekt genocidy\nAčkoli ústřední výbor CUP byl složen z intenzivních tureckých nacionalistů, až do porážky v první balkánské válce v letech 1912–13 CUP veřejně nezdůrazňoval svůj turecký nacionalismus, protože by urážel neturecké obyvatelstvo říše. . Dalším problémem Výboru bylo, že většina etnických Turků říše se vůbec neviděla jako Turci, ale jednoduše jako sunnitští muslimové, kteří náhodou hovořili turecky. Turecký historik Taner Akçam napsal, že v době první světové války „je dokonce sporné, zda se široká masa muslimů v té době v Anatolii chápala spíše jako Turci nebo Kurdové než jako muslimové“. Ačkoli se CUP věnoval revoluční transformaci osmanské společnosti svými „vědecky zaměřenými kádry“, byli CUP konzervativními revolucionáři, kteří si přáli zachovat monarchii a status islámu jako státního náboženství, protože mladí Turci věřili, že sultanát a islám jsou nezbytná součást lepidla, které drží pohromadě Osmanskou říši.\nOdboráři věřili, že tajemstvím úspěchu Západu byla věda a čím vědecky vyspělejší národ byl, tím silnější byl. Podle tureckého historika Handana Nezira Akmeșe byl esencí Unie a pokroku „kult vědy“ a silný smysl pro turecký nacionalismus. Unionisté, kteří byli silně ovlivněni francouzskými intelektuály jako Auguste Comte a Gustave Le Bon , přijali myšlenku vlády vědecké elity. Pro mladé Turky byl základním problémem Osmanské říše její zaostalý, zbídačený status (dnes by byla Osmanská říše považována za zemi třetího světa) a skutečnost, že většina její muslimské populace byla negramotná; většina osmanských muslimů se tedy nemohla dozvědět o moderní vědě, i kdyby chtěli. CUP měl posedlost vědou, především přírodními vědami (časopisy CUP věnovaly hodně textu hodinám chemie), a unionisté se často označovali za „společenské lékaře“, kteří by k řešení všech sociálních problémů používali moderní vědecké myšlenky a metody. CUP viděl sebe jako vědeckou elitu, jejíž vynikající znalosti by zachránili říši; jeden unionista později vzpomínal na atmosféru jako: „Být unionistou byl téměř typ privilegia od Boha.“\nHüseyin Cahit Yalçın , prominentní prounionistický novinář, jehož rasové teorie se staly populární ve straně\nVedle neomezené víry ve vědu CUP přijal sociální darwinismus a völkisch , vědecký rasismus, který byl tak populární na německých univerzitách v první polovině 20. století. Podle slov sociologičky Ziya Gökalp , hlavní myslitelky CUP, byl německý rasový přístup k definování národa „ten, který se více shodoval s podmínkou„ tureckosti “, která se snažila konstituovat svou vlastní historickou a národní identitu ". Francouzský rasista Arthur de Gobineau, jehož teorie měly tak hluboký dopad na německé völkischské myslitele v 19. století, měl také velký vliv na CUP. Turecký historik Taner Akçam napsal, že CUP byl docela flexibilní, když míchal panislámské , panturecké a osmanské myšlenky, jak to vyhovuje jejich účelům, a unionisté v různých dobách zdůrazňovali jednu na úkor ostatních v závislosti na naléhavosti situace. Na konci CUP bylo důležité pouze to, že Osmanská říše se stala znovu velkou a že Turci byli dominantní skupinou v říši.\nMladí Turci přijali sociální darwinismus a pseudovědecký biologický rasismus jako základ své filozofie, přičemž historii považovali za nemilosrdný rasový boj, kde přežily jen ty nejsilnější „rasy“. U CUP japonská vláda zajistila, aby „japonská rasa“ byla nejsilnější ve východní Asii, a její povinností bylo zajistit, aby se „turecká rasa“ stala nejsilnější na Blízkém východě. Pro CUP je správné a přirozené, aby nadřazená „japonská rasa“ ovládla „podřadné rasy“ jako Korejci a Číňané , stejně tak by bylo přirozené, aby nadřazená „turecká rasa“ ovládla „podřadné rasy“ jako Řekové a Arméni . Tato sociální darwinistická perspektiva vysvětluje, jak byli unionisté tak divokí ve své kritice západního imperialismu (zvláště pokud směřovali proti Osmanské říši), zatímco tak podporovali japonský imperialismus v Koreji a Číně. Když Japonsko v roce 1910 anektovalo Koreu , Young Turci podpořili tento krok ze sociálně darwinistického důvodu, že Korejci jsou slabí lidé, kteří si zaslouží, aby je převzali silnější Japonci jak pro své dobro, tak pro dobro japonské říše. Ve stejném duchu je sociální darwinismus unionistů vedl k tomu, aby viděli Armény a řecké menšiny, kteří měli tendenci být mnohem vzdělanější, gramotnější a bohatší než Turci a kteří ovládali obchodní život říše jako hrozbu pro jejich plány na slavnou budoucnost „turecké rasy“.\nDalší informace: islamismus , turecko-islámská syntéza a panislamismus\nGoltz Pasha , který trénoval „generaci Goltzů“ kádr osmanských důstojníků naočkovaných svými etno-nacionalistickými myšlenkami\nZa vlády sultána Abdulhamida II . Se panislamismus stal důležitou součástí státní ideologie, protože Abdulhamid často zdůrazňoval své tvrzení, že je chalífou . Tvrzení, že Abdulhamid byl chalífa, což z něj dělá politického a duchovního vůdce všech muslimů, který se neuchytil jen v Osmanské říši, ale v celém Dar-al-Islam („dům islámu“, tj. Islámský svět), zvláště v Britech kontrolované Indii . Navzdory sesazení Abdulhamida v roce 1909 pokračoval CUP ve své panislámské politice. Pro CUP mělo udržování existence kalifátu sultanátu za následek nejen posílení loajality osmanských muslimů k říši, ale bylo také užitečným nástrojem zahraniční politiky. Skutečnost, že indičtí muslimové vypadali, že mají mnohem větší nadšení pro osmanského sultána kalifa než pro britského krále-císaře, byla pro britské osoby s rozhodovací pravomocí značným znepokojením. Strach z toho, že by sultánský kalif mohl vyhlásit džihád proti Britům, a tím uvrhnout Indii do vzpoury muslimů, byl neustálým faktorem britské politiky vůči Osmanské říši. CUP podpořil Abdulhamidovo dědictví po jeho smrti v únoru 1918, přestože CUP zahájil revoluci proti Abdulhamidovi v roce 1908 a nakonec ho v roce 1909 sesadil . Şükrü Hanioğlu tvrdí, že CUP by obecně přitahoval islám, kdykoli to bylo vhodné.\nModernizace a sekularismus\nDalší informace: sekularismus v Turecku\nZatímco se CUP nakonec spoléhal na panislamismus, v Posvátném výboru vždy existovala sekulární kultura. CUP těžce zakročila proti náboženskému fanatismu po incidentu z 31. března, který napjal jeho vztah s ulémou, ale zároveň by během první světové války ve svůj prospěch využil islamistického fervera. CUP se nicméně považoval za modernizační sílu Osmanská, turecká a muslimská společnost podle evropských standardů, které vyžadovaly sociální reformu. Příkladem předkemalistické sociální reformy byla kontroverzní „Dočasné rodinné právo“ přijaté v roce 1917, což byl významný pokrok v právech žen a sekularismu v osmanském manželském právu . Ženy dostaly omezené právo rozvést se s manželem a zároveň byla omezena polygamie.\nDalší informace: Ekonomika Osmanské říše a Turecko\nHlavní články: Národní hospodářství (Turecko) a Konfiskace arménských nemovitostí v Turecku\nPřed revolucí CUP zastával extremistické pohledy na ekonomiku, například obhajoval bojkoty proti arménskému zboží a zastavil správu veřejného dluhu . Porevoluční úspěch ustoupil pragmatické hospodářské politice. Kromě podpory domácích produkčních projektů CUP do značné míry sledoval liberální hospodářskou politiku podle návrhů Mehmeda Cavida Beye , což vedlo k velkému nárůstu zahraničních investic mezi lety 1908 a 1913 navzdory nestálosti mezinárodního postavení Osmanské říše.\nPo radikalizaci CUP po balkánských válkách se však výbor vrátil k extremistické rétorice v ekonomice a prosazoval muslimskou tureckou nadvládu v ekonomice na úkor nemuslimských a zahraničních podniků. Národní ekonomika , „Millî İktisat“, byla kombinací korporativismu , protekcionismu a statistických ekonomických politik. Toto se stalo formální platformou politiky CUP na jejich kongresu v Selaniku v roce 1916 , jehož cílem bylo vytvořit domorodou turecko-muslimskou buržoazii a střední třídu. Pro CUP bylo způsob, jak nastartovat kapitalismus pro Turky, zmocnit se kapitálu dobře vybavených křesťanů. Za tímto účelem by byla proti arménským podnikům použita pseudomarxistická rétorika, jako například „třídní boj“ a nepřiměřené vlastnictví arménů bohatství, které muselo být za každou cenu sdíleno s muslimy. Substituce importu, industrializace a konfiskace majetku centralizované z ekonomického kapitálu do rukou „loajálních“ etnických skupin, což prohloubilo politickou podporu CUP. Pokud jde o zahraniční obchod, dříve dobře zavedená liberální politika ustoupila protekcionismu: cla byla v roce 1914 zvýšena z 8 na 11%, do roku 1915 dosáhla 30%.\nPolitiky spojené s národním hospodářstvím byly zásadní pro projekt TURK Yurdu CUP, který se přenesl do pozdějšího režimu Republikánské lidové strany , a vytvořil živnou půdu pro industrializaci Turecké republiky po válce za nezávislost .\nPodle slov tureckého historika Handana Nezira Akmeșe byl závazek unionistů k ústavě z roku 1876, za kterou tvrdili, že za ni bojují, jen „do hloubky“ a byl spíše výzvou k podpoře ze strany veřejnosti než cokoli jiného.\nPembe Konak , v budově, kde se nachází sídlo Istanbul šálku je\nHlavní článek: Turecké národní hnutí\nDalší informace: Období jedné strany Turecké republiky a popření genocidy Arménů\nVzhledem k tomu, že v roce 1918 došlo k porážce, založila CUP podzemní skupinu známou jako organizace Karakol a zřídila tajná skladiště zbraní, která vedla partyzánskou válku proti Spojencům, když dosáhli Anatolie. Karakolská skupina představovala důležitou frakci v poválečném tureckém národním hnutí . Po svém rozpuštění v roce 1918 se mnoho bývalých unionistů aktivně angažovalo v tureckém národním hnutí, které vzniklo v roce 1919, obvykle z jejich práce v rámci organizace Karakol. Vedle Karakolu byli většinou vůdci tureckého národního hnutí i inteligence rané turecké republiky bývalí unionisté. Budoucí prezidenti Turecké republiky Mustafa Kemal Atatürk , İsmet İnönü a Celal Bayar byli členy Unie a Progressu. Členové ústředního výboru CUP Ziya Gökalp , Halil Menteşe , Midhat Şükrü Bleda a Rahmi Arslan by se dokázali integrovat do nového post-osmanského režimu . Dalšími důležitými Republikánské turecké postavy formerlly spojené s CUP součástí Rauf Orbay , Fethi Okyar , Kazim Karabekir , Adnan Adivar , Sukru Kaya , Čerkez Ethem , Bekir Sami , Yusuf Kemal , Celaleddin Arif , Agaoglu Ahmet , Recep Peker , Şemsettin Günaltay , Hüseyin Avni , Mehmet Emin Yurdakul , Mehmet Akif Ersoy , Celal Nuri İleri , Ali Münif Yeğenağa , Yunus Nadi Abalıoğlu a Falih Rıfkı Atay .\nPropagován CUP, synergie islamismu a tureckého etnonacionalismu, agresivní vzor koncentrace moci, nezemřel po první světové válce, stejně jako národní socialismus (nacismu) a další evropské fašismy).\nKromě Atatürkovy Republikánské lidové strany se občas Unie a Pokrok identifikovaly také se dvěma opozičními stranami, které se Atatürk pokusil zavést do turecké politiky proti své vlastní straně, aby pomohl nastartovat vícestrannou demokracii v Turecku, konkrétně Progresivní republikán Strana a Liberální republikánská strana . I když ani jedna z těchto stran nebyla primárně tvořena osobami obžalovanými z genocidních aktivit, byly nakonec převzaty (nebo alespoň vykořisťovány) osobami, které si přály obnovit osmanský kalifát . V důsledku toho musely být obě strany postaveny mimo zákon, ačkoli Kazim Karabekir , zakladatel PRP, byl nakonec po smrti Atatürka rehabilitován İnönü a dokonce sloužil jako mluvčí velkého národního shromáždění Turecka .\nByl to také Karabekir, kdo vykrystalizoval moderní tureckou pozici ohledně arménské genocidy a řekl sovětským mírovým komisařům, že návrat všech Arménů na území ovládané Turky nepřichází v úvahu, protože Arméni zahynuli v povstání, které si sami vytvořili. Historik Taner Akçam identifikoval čtyři definice Turecka, které byly předány první republikánskou generací moderním Turkům, z nichž druhá je „Turecko je společnost bez etnických menšin nebo kultur“. Zatímco v poválečné rekonstrukci východní Evropy obecně dominovaly wilsonovské představy o národním sebeurčení , Turecko se pravděpodobně dostalo blíže než většina nových zemí k etnické homogenitě v důsledku následných výměn obyvatel se sousedními zeměmi (např. Výměna obyvatel mezi Řeckem a Tureckem ) .\nAtatürk zvláště toužil po tom, aby byl islamismus na okraji společnosti, což vedlo k tradici sekularismu v Turecku . Tato myšlenka byla vyvrcholena CUP v jeho liberálnějším rozkvětu, protože to bylo jedno z prvních masových hnutí v turecké historii, které opustilo politický islám .\nRevoluce mladých Turků a práce CUP měly velký dopad na muslimy v jiných zemích. Perský komunita v Istanbulu založil íránské odboru a pokrok stranu . Indičtí muslimové napodobovali přísahu CUP poskytovanou rekrutům organizace.\nViz také: Osmanská sněmovna\nPronásledování muslimů během osmanské kontrakce\nPronásledování křesťanů v pozdější Osmanské říši\nAkçam, Taner (2007), Hanebný zákon , Londýn: Macmillan .\nAkın, Yiğit (2018). When the War Came Home: The Ottomans 'Great War and the Devastation of an Empire . Stanford: Stanford University Press. ISBN 9781503604902 .\nAkmeșe, Handan Nezir (2005), Zrození moderního Turecka: Osmanská armáda a pochod do první světové války , Londýn: IB Tauris .\nAkşin, Sina (1987), Jön Türkler ve İttihat ve Terakki (v turečtině), Istanbul .\nBalakian, Peter (2004), The Burning Tigris , Harper Collins, str. 375, ISBN 978-0-06-055870-3 .\nCampos, Michelle (2010). Osmanští bratři: muslimové, křesťané a Židé v Palestině na počátku dvacátého století . Stanford, CA: Stanford University Press. ISBN 978-0-80477678-3.\nFromkin, David (1989), The Peace to End All Peace , New York: Henry Holt .\nGraber, CS (1996), Caravans to Oblivion: The Armenian Genocide, 1915 , New York: Wiley .\nKieser, Hans-Lukas (26. června 2018), Talaat Pasha: Otec moderního Turecka, architekt genocidy , Princeton University Press (publikováno 2018), ISBN 978-0-691-15762-7\nKarsh, Efraim; Karsh, Inari (1999), Empires of Sand (vázaná kniha) , Cambridge: Harvard University Press, ISBN 978-0-67425152-6 .\nMardin, Şerif (1992) , Jön Türklerin Siyasi Fikirleri, 1895–1908 (v turečtině), Istanbul: Iletisim, s. 221–50, archivovány od originálu 17. července 2011 .\n——— (1969), Kontinuita a změna myšlenek mladých Turků (rozšířený text přednášky), School of Business Administration and Economics Robert College, s. 13–27 .\nHanioğlu, M. Şükrü (1981), Bir siyasal düşünür olarak Doktor Abdullah Cevdet ve Dönemi (v turečtině), Istanbul .\nHanioğlu, M. Şükrü (2011) Civilně-vojenské vztahy ve druhém ústavním období , 1908–1918, turecká studia, 12: 2, 177-189, DOI: 10.1080 / 14683849.2011.572627\nHanioğlu, M. Şükrü (2008), Stručná historie pozdní Osmanské říše , Princeton\n——— (1986), Bir siyasal örgüt olarak Osmanlı Ittihad ve Terakki Cemiyeti ve Jon Türklük (v turečtině), Istanbul .\n——— (1995), Mladí Turci v opozici , Oxford University Press , ISBN 0-19-509115-9 .\n——— (2001), Příprava revoluce: Mladí Turci 1902–1908 , Oxford University Press .\nShaw, Stanford; Shaw, Ezel (27. května 1977), Dějiny Osmanské říše a moderního Turecka , II , Cambridge University Press (publikováno 1975), ISBN 0-521-29166-6\nTunaya, Tarık Zafer (1989), Türkiye'de Siyasal Partiler (v turečtině), İstanbul .\nWorringer, Renée (květen 2004), " ' nemocný muž Evropy' nebo 'Japan z Blízkého východu' ?: Tvorba osmanská modernity v Hamidian and Young Turk Eras," International Journal of Středním východě studií , 36 (2): 207 –230, doi : 10,1017 / S0020743804362033 , S2CID 156657393 .\n——— (2014), Ottomans Imagining Japan: East, Middle East, and Non-Western Modernity at the Turn of the Twentieth Century , London: Palgrave .\nWebové stránky Výboru Unie a pokroku Turecka v první světové válce\nTato stránka byla naposledy upravena 16. června 2021 v 23:07 (UTC) .