Jan B. Hurych. Autorovy toulky po Montáně. Fotografie Aťa Hurychová a Michal Málek. - PDF\nJan B. Hurych. Autorovy toulky po Montáně. Fotografie Aťa Hurychová a Michal Málek.\nDownload "Jan B. Hurych. Autorovy toulky po Montáně. Fotografie Aťa Hurychová a Michal Málek."\n1 Jan B. Hurych OBSAH Úvod 1. Watertonské jezero 2. Park plný ledovců 3. Great Falls 4. Helena 5.Butte 6. Města duchů 7. Bozeman. 8. Billings 9. Little Bighorn 10. Custerův poslední zápas 11. Záložka Autorovy toulky po Montáně. Fotografie Aťa Hurychová a Michal Málek. Copyright Jan B. Hurych. Kopírování tohoto materiálu není dovoleno. Pro přetisk, publikování nebo jinou reprodukci, ať už vcelku nebo jen zčásti, je třeba nejdříve získat svolení autora. Všechna jména osob a institucí jsou fiktivní vyjma tam, kde je vyloženě stanoveno jinak. BOL-37-27\n2 Autor : Jan B. Hurych <0> Název : MONTANA, MY LOVE ÚVOD. Když jsem přijal na tři roky pracovní úvazek v městě Saskatoonu, bylo nám s manželkou hned jasné, že musíme využít toho, že budeme nějakou dobu žít na západě kontinentu a podívat se také kolem, než se zase vrátíme zpátky do Ontaria. Tím "kolem" teda myslím kolo o poloměru jen tisíc kilometrů, teda alespoň pro začátek, pak jsme zamířili až k Pacifiku či dolů na jih do Arizony a Nového Mexika, přes celé Spojené Státy. Montanu, ač to byl náš soused na jihu, jsem si schovával až na později - slyšel jsem totiž o ní tolik hezkého, že jsem chtěl, abychom si ji prohlédli jaksi pořádně, opravdu celou. Věnovali jsme na to také celých čtrnáct dní dovolené - každý den jsme popojeli dál a dál, až jsme projeli celou Montanu nejen napodél, ale i napříč. Jistě, chtělo by to víc času, ale chcete-li opravdu Montanu poznat, musíte tam stejně žít alespoň pár let. Počínajíc už svým krásným jménem, je Montana hora překvapení - vlastně mnoho hor, odtud i ten název. V dnešní době se sice prolíná cizilizace se zbytky divokého západu, ale tradice tam stále je a když vylezete na nějaký ten ledovec, ani byste neřekli, že pár kilometrů odsud se v městečku dole vyrábějí třeba moderní počítače. Jsou tu ovšem také horské i nížinové ranče, rodea i zlatokopecká městečka, dnes už ale beze zlata i bez horníků, jejichž život byl kdysi opravdu těžký. Jen nepatrná menšina z nich z nálezů opravdu zbohatla. Většina z těch, co něco našli, buď pracovala pro jiné, nebo to stačili zase rychle utratit. Není divu, že sem za nimi přitáhli i ti, co uměli to zlato dolovat jinak, hlavně z jejich kapes: podvodníci, spekulanti a prostitutky - a jak se říká v Americe, "not necessarily in that order", teda "ne nutně v tomto pořadí". Horníky pak vystřídali kovbojové a těch je tu pořád požehnaně - a jejich práce je pořád ještě tak těžká, jako kdysi. Ale je v tom tradice, a pěstování koní a dobytka je pořád ještě jeden z největších zdrojů bohatství Montany. Tak velký, že i kradení dobytka bylo kdysi výnosné - i když za to často byla oprátka. A kde spravedlnost neuměl zajistit šerif, pomohli si rančeři sami. Zorganizovali si vlastní výpravy,"posses", které pak schytaly zbojníky samy. Tak například ve známém Miles City dokonce měli i svou ozbrojenou organizaci rančerů, která zajišťovala bezpečnost a klid. Když se podíváš na jejich fotky v jejich místním klubu (a zároveň muzeu), pochopíš, že s nimi nebyla žádná legrace. My jako turisti jsme však té legrace a zábavy měli na každém kroku až dost, ale o tom už vám řekne víc tato kniha...\n3 Autor : Jan B. Hurych <1> Název : MONTANA, MY LOVE 1. WATERTONSKÉ JEZERO Byla to vlastně otázka dobrého plánování: začali jsme na západním cípu Montány, pokračovali dolů na jih kolem Skalistých hor a pak na východ, až k Severní Dakotě a odtamtud pak zase domů na sever (na přiložené mapce jsem označil místa zastávek modře). Naše stará Firenza už sice měla za sebou přes stopadesát tisíc kilometrů, ale šlapala ještě dobře - a jelikož se jednalo o hornatou krajinu, tak my museli také, semtam na nějakou tu menší horu, když se nedala vyjet. Čekala nás třítýdenní dovolená a řeknu vám, že každá její minuta stála za to... Naše první zastávka byla ještě v Kanadě. Vyrazili jsme ze Saskatoonu brzo ráno a večer už přespali v Albertě, v městě zvaném Medicin hat, podle klobouku jednoho indiánského medicinmana, který ho tam v nějaké bitvě ztratil a jeho strana pak i tu bitvu, i když patrně nejen kvůli tomu klobouku. Druhý den jsme po několika hodinách jízdy dojeli až na hranice, do místa zvaného Waterton Lakes National Park, lépe řečeno do městečka Waterton u jezera Waterton. Větší část toho jezera patří Spojeným státům a tak jsem se hned nalodili na okružní parníček, který nás zavezl na druhou stranu a zpět. Podle prohlášení kapitána má tato oblast všechny druhy počasí: stačí jen chvíli počkat a už je zase jiné. Měl pravdu: zažili jsme slunce, déšť, bouři na jezeře a pak opět slunce, zamračeno a navečer opět nádherný rudý západ slunce. Jak tam meteorologové předpovídají počasí, to se mně radši ani neptejte -ačkoliv to bue asi lehké: ať řeknou, co řeknou, mají vždy pravdu. Podobně jako v Kanadě: zde jsou předpovědi velmi přesné, až na místo a čas. Asi se divíte, proč jsme ve Státech nezůstali - ale na druhé straně jezera, jak je vidět na fotografii, toho moc není, jen hory, les a medvědi. Parníček většinou používají hlavně horolezci, aby se dostali rychleji do nitra blízkého amerického Montana's Glacier National Park, ledovcové oblasti s dlouhým jménem\n4 a reputací opravdové wilderness, t.j. divočiny - oba parky se defakto sloučily už roce 1932 a dostaly společné jméno prvního International Peace Parku, t.j. Park mezinárodního míru. A peace (mír či klid), tu také je: hranice jde totiž vodou a na druhé straně, v USA, nás nečekali žádní celníci - kdo by šacoval horolezce nebo turisty, co se ještě ten den vrací zpět, jestli náhodou nepašuji smrkovou šišku? Je to totiž místo, kudy se zase musíte vrátit, hory a ledovce tam jen tak nepřelezete. Cesta lodí. Už cestou na lodi jsme mohli pozorovat, jak nad námi krouží zlatohlavý orel, aby pak usedl na suchý strom naproti na břehu, kde patrně bylo jeho oblíbené pozorovací místo na lovení ryb. Břehy jsou tam strmé a tak nebylo divu, že jsme také uviděli na svazích dvě rodiny medvědů - vlastně jen medvědic s mláďaty, otec je opustil už dávno a jestli se vrátí, tak jen proto, aby mladé sežral - čemuž se právě medvědice, jako každá dobrá matka, brání. Ještě než dorostou, tak je ale i ta matka opustí, aby se sami "otrkali", musí se totiž zase starat o další. Zajímavé je, že ve skupině, kterou jsme uviděli, byla jedna matka-mědvědice černá a jedna hnědá, zřejmě mezi nimi nevládne žádný rasismus a dokonce se i umí spojovat, když jde o nebezpečí. Nebo že sispolu také rády - jako ženské - také poklábosí? Jistě bylo dobře, že jsme byli na lodi - mědvědice chrání své mladé jako lvice a zvědaví turisté jsou asi všude. Park je proslavený nejen květenou (asi 800 druhů!) a faunou (60 druhů zvěře a 250 druhů ptactva), svými nádhernými fotografickými sceneriemi a skvělými horskými traily, ale i přísnou správou na ochranu přírody. A to není opravdu lehké, tohle všechno ochraňovat, koneckonců na to mají celou řadu rangerů (tak nevím, je to hajný, lesník nebo myslivec?). Městečko Waterton je jen něco málo přes sto let staré, ale je tam živo. Až moc - ubytovali jsme se, aniž bychom to tušili, naproti diskotéce a tak jsme se příliš nevyspali. Ještě večer jsme se ale poprocházeli po břehu jezera a procourali městečko křížem krážem (a naopak) a ocenili kouzelný pohled na známý scénický výborně postavený hotel, živý přístav s marinou i nákupní středisko Tamarack Mall. Pokud nevíte, co je to tamarack, nic si z toho nedějte, já to také nevěděl. Není to tamaryšek (tamariscus), jak by se čekalo, alelarx laricina, také ovšem strom (druh modřínu), jemuž toto jméno dali algonkvinští indiáni. Podobně jako ho dali Jackovi Kootenay (podle kmene "coo-tinneh" - lidé od řeky", u kterých se nějakou dobu zdržoval), pionýrovi, který nejen že v jižní Albertě objevil naftu, ale dokázal se zasadit o ochranu tohoto i jiných parků. Jeden park v Kanadě se dokonce také jmenuje Kootenay. Ráno nás pro rudém západu ještě čekal rudý východ, jenže my jsme raději zamířili oklikou na jih, do\n6 Autor : Jan B. Hurych <2> Název : MONTANA, MY LOVE (2), foto Aťa Hurychová 2. PARK PLNÝ LEDOVCŮ. Při dobývání divokého západu - tehdy ještě ne tolik divokého - tudy prošla expedice Lewise a Clarka (1805), která na své cestě od Louisiany až k Pacifiku, tedy přes celý kontinent, objevila Montanu pro bílého muže, jak by se tehdy řeklo. Tito dva oficíři, hledali onu proslulou Cestu na Severozápad, kterou byli cestovatelé posedlí už od doby královny Viktorie. Původně se totiž jednalo o cestu vodní, kterou by se dalo dostat přes severní kontinent, později už prostě jen o to, jak se dostat po pevnině skrze ty prokleté Skalisté hory (Rockies), aniž by se musely objíždět obě Ameriky. Byli vlastně druzí, Kanaďané nahoře je předstihli a byl to Alexander Mackenzie, i když o tom jeho prvenství svět ví málo - ale ono s emoc nemluví ani o těch dvou amerických hrdinech. Že to nebylo lehké, o tom svědčí to, že i když byly průjezdní traily později už dobře známy, přesto mnoho obyvatel "krytých vozů" - ve kterých "krosovali" severní Ameriku na cestě do bájné Kalifornie - zahynulo právě v Rockies, kde je zastihl sníh a zemřeli hladem či zimou. Dokonce prý tma došlo i ke kanibalismu. Kromě trailu Lewis-Clarkova má Montana ještě Bozeman trail, jehož pokračování (v Oregonu, nazvané pochopitelně Oregonský Trail) pak dovedlo cestovatele až k oceánu. Největší řeka Montany je Missouri a hned po ní je to řeka Yellowstonská, která začíná v parku stejného jména, leč v jiném státě (Wyoming). Montana Rockies (Skalisté hory) jsou vlastně prodloužením velkého masivu hor, táhnoucím se od kanadského Jasperu až dolů k Yellowstonském parku. Nazývá se Trail of Big Bear (Trail velkého medvěda), kterým není nikdo jiný, než grizzly. Jak veliký je grizzly? Když stojí na zadních, tak měří tři metry. Není divu, že je obdivován Indiány,a le zato obáván turisty... Indiáni.\n7 Indiánských kmenů je v Montaně několik: Blackfoots (Černé nohy), Flatheads (Placaté hlavy), Crow (Vrány), na severu Cree, na jihu Shoshoni a pochopitelně nejdivočejší z nich, Siouxové, kteří jsou teď ovšem "rezervováni" v Dakotách (ano, ty jsou dvě, Severní a Jižní). Jestli jste viděli film "Jeremiah Johnson", tož žena Roberta Redforda (jinak onoho Jeremiáše) byla z kmene Flathead, který mluvil francouzsky. Také jméno státu (montanagneux - hornatý) má francouzský původ, podobně i název kmene "Percé Nez" (Děravé nosy). Ano, tak daleko na západ pronikli Francouzové, přesněji řečeno tradeři a trapeři (obchodníci a lovci) montrealské společnosti North West Company. Hned na severu státu leží pak ledovce (Glacier National park) a je jich tam požehnaně: rovných padesát, některé opravdu nebezpečné i pro horolezce a navíc je tam ještě asi dvěstě jezer. Celá oblast měří asi 4 tisíce kilometrů čtverečních a jak už jsem psal, je spojena ještě s kanadskou sekcí na t.zv. International Peace Park. Většinu míst ale můžete navštívit jen pěšky nebo na koni, přičemž si musíte dávat pozor hlavně na medvědy a cougary (též pumy), kteří mohou být velmi nebezpeční - několikrát ročně jim padne za oběť pár neopatrných turistů. Napsal jsem, že jsme od Watertonského jezera vyrazili na jih, ale není to tak zcela pravda. Museli jsme je objíždět - nejprve na jihovýchod a pak se vracet na jihozápad, až jsme se dostali na jih, k jezeru Svaté Marie (St. Mary Lake). Leží na východní straně Skalistých Hor a dostanete se k němu přímo autem a to jedním z mnoha "vstupů" do parku. Park má asi 1000 kilometrů různých stezek a trailů, většinou jen pro pěší či jezdce na koni. Je ideální pro rybáře, jsou tam pstruzi i whitefish (český překlad neznám, rozhodně ne bělice, jsou daleko větší - a abych nezapomněl, rybářský lístek tam nepotřebujete. Jezero má zdánlivě bleděmodrou vodu - což typické pro vodu z ledovců a je to opravdu kouzelné místo, které bylo kdysi velmi populární, ale s příchodem války už dnes trochu zapomenuté. Kolem je několik masivů hor s bílými skalami, tak typickými pro Montanu, a v jejich středu právě leží ono kouzelné jezero. Cesta kolem jezera. Vzali jsme to po stezce kolem vody a celou cestu šla před námi asi tak deset metrů jakási srnka. Když jsme se k ní přiblížili víc, než na tři metry, tak poposkočila, aby si udržela stejnou vzdálenost, ale vedla nás dál. Jako průvodce asi placena nebyla, ale v místě se vyznala. Když si ji konečně Aťa několikrát nafilmovala, došel jí najednou film ve foťáku, takže jsem zbytek zachytil naší video-kamerou. Aťa byla nešťastná: bylo toho tolik na focení! Na cestě zpět jsme se stavili v turistickém středisku, kde jsme nakoupili další zásoby filmu a obdivovali vycpaného medvěda, jehož stopu - velkou jako obě mé dlaně - tam mají otisklou v sádře. Od Mary také vede známá cesta s překrásným názvem Going-to-the-sun (Jdoucí ke slunci) a nebyl to\n8 jen název, který byl překrásný. Dříve tam byl jenom "wagon trail" - cesta pro kryté vozy, až teprve v roce 1925 se rozhodli vybudovat cestu skrze Logan Pass (Loganův průsmyk, 2036 metrů nad mořem) ), asi 80 km dlouhou, kterou dokončili až v roce Vaše auto s trajlerem ale nesmí být delší než 21 stop, t.j. asi 7 metrů, jinak byste to nevytočili a spadli. Je to snad nejkrásnější cesta na světě - kolem vás se tyčí velikáni s vrcholy pokrytými sněhem a ledem, pod vámi propast 700 metrů hluboká - ale na takové jízdy jsme si zvyklí už ve Wyomingu. Silnice traverzuje napříč přes Rockies, a udržuje si úhel 6 stupňů, vyšplhatelný (ach ta čeština!) každým normálním autem. Také se dbalo o to, aby nebyla cesta v letní sezóně zasněžena (proto se klikatí jen na jižní a západní straně hor),přes zimní sezónu (říjen až červen) je ovšem zavřena. Je to také opravdustavka inženýrsky náročná, podobně jako jiná namáhavá cesta ve státě Wyomingu, která přetíná pohoří BigHorn. Když vyjedete na druhé straně, jedete už po rovině; kolem jezera Mac Donald, které je 15 km dlouhé a jeden a půl široké, a je napájené ze Sperryho ledovce, kam se také může jít hajkovat ( hike je vlastně jakékoliv lezení po horách, horolezení je climbing). Jedete pacatým údolím a nad hlavou se vám zvedají zasněžené hory, dva kilometry vysoké, ale tady dole to vyzerá malebně jako ve Švýcarech. Ubytovali jsme se na jednu noc v místě zvaném Hungry Horse, ale ještě jsme si ten den vyjeli prohlédnout si přehradu Hungry Horse Dam - jen jsme nezjistili, proč by zrovna tam tam měl mít ten kůň hlad. Ještě nahlédli do města Whitefish, proslulého svým zimním festivalem, ale nechtělo se nám na něj čekat půl roku, tož jsem se vraceli zpět k onomu místu s nenasytným koníkem, se jménem, které mu určitě dali ještě Indiáni. Macdonaldovo jezero. A navečer jsme znovu zajeli k Macdonaldovu jezeru. Ptáci kroužili nad jezerem a slunce zapadlo. Všude bylo ticho, to hory uléhaly ke spánku. Ještě než jsme zajeli do motelu, stavili jsme se v místním trading postu. Byl postaven jaksi kolem stromu, jež byl také jeho hlavním podpůrným trámem. Strom už byl ovšem mrtvý, jinak by se jim asi časem zvedala střecha nad hlavou. A ano, vzpomínám, že tama prodávali hole opatřené zvonečkem, to prý se vám budou medvědi vyhýbat jako poutníci malomocným. Pojedli jsme v místním ponorkovém baru (submariny jsou takové ty stopu dlouhé žemle, plněné masem a zeleninou) a prohlíželi si na stěnách obrázky pařížského či londýnského metra, tak jak asi vypadalo na začátku tohoto století - byly to totiž ilustrace jako z verneovek. Ráno jsme vyrazili zpět: museli jsme totiž objíždět celý Ledovcový park a to z jihu, kolem West Glacier (to je vlastně nejzápadnější brána do parku) a vrátit se na druhou stranu Rockies. West Glacier je ovšem místo pro snoby: všude jsou golfová hřiště a jedno z pravidel říká: "Nestrefujte se prosím míčky do jelenů a neházejte po nich holemi". Tato cesta měla jen mírné stoupání, a nebyla už tak dobrodružná, ale rozhodně byla zajímavá. Na svazích se pásly bílé chlupaté horské kozy, většinou na místech, kde byla asi také sůl. Napravo se zdvíhaly železniční mosty trussles, takové ty viadukty z trámů, křižující hluboká údolí; některé z nich ještě ze dřeva. Měli jsme přeplněný plán: po objetí jižního cípu se podívat ještě na několik jezer, co ležela víc na sever. Když se totiž podíváte na mapu parku, vypadá jako plíce s žebry z obou stran - to jsou řeky a na začátku konci skoro každé je nějaké jezero. Vzali jsme tedy vstup zvaný East Glacier Park, pak ven a zase dovnitř k místo zvanému Two Medicine Valley, odkud vyrážejí různé výpravy na koních do hor, na t.zv. horseback tours. Jméno ovšem klame,\n9 není tam žádná nemocnice, dokonce ani ne lékárna - "medicine" má totiž pro indiány širší význam: znamená to i amulety, léčivé byliny, různá kouzla a dokonce i alkohol. V kanadském Jasper Parku je dokonce jezero Medicine Lake, jemuž dali jméno jen proto, že jednou za rok zcela mizí, takže jeho voda bude asi nějak léčivá :-). A nahoře ještě Many Glacier Region, kde není, jak název napovídá, jenom hodně ledovců, ale také několik vodopádů, bez kterých si nelze Montanu ani představit. Na jih od Glacier Parku se rozkládá t.zv. Flathead National Forest (10 tisíc km čtverečních), ten už je méně hornatý a pro nás i méně zajímavý. Uháněli jsme raději dál na východ, abychom se dostali na jednu ze dvou hlavních silnic Montany, totiž na severojižní č.15, na které bylo další místo naší zastávky: město Great Falls, a také - jak jsem se domníval podle názvu - Grandiózní vodopád...\n10 Autor : Jan B. Hurych <3> Název : MONTANA, MY LOVE (3), fotky Michal Málek 3. GREAT FALLS. Zapomněl jsme ještě na jednu specialitu Montany. Ano, je to whitewater rafting, zdolávání říčních peřejí (rapidů) na člunech (doslova 'na vorech') a ta 'bílá voda' jsou pochopitelně právě ty peřeje. Už dávno to nejsou vory, ale specielně stavěné nafukovací čluny, každý člen posádky má plovačku a ta legrace je přístupná i veřejnosti, ovšem až na některé rapidy. I tak je to sport nebezpečný a každý rok tu zahyne několik neposlušných odvážlivců, kteří to zkoušejí na vlastní pěst. Jak jsme se dostali na státní silnici číslo 15, šupajdili jsem si to už přímo na jih, přes Shelby a Conrad až do Great Falls. Všechna tato města leží v t. zv. Russel Country, ale o tom umělci si tu řekneme ještě víc. Na místo jsme dorazili až pozdě odpoledne a hned jsme se vydali hledat vodopády. Podobně jako u American Falls v Idahu jsme marně hledali něco tak divokého, jako byly vodopády v Ledovcovém parku, kde voda padá i z výše sto metrů a tříští se dole o kameny a rozprašující se všude kolem dokola. Jenže co můžete čekat v městě na horním toku Missouri? Pravda, řeka tekla hluboko pod skalnatými svahy a také pohled dolů byl hezký, ale slunce už zapadalo a tak jsme se raději vydali nakoupit a doplnit zásoby. My jsme sice přespávali v motelech - rezervace jsme si předem nedělali, při změně plánu bychom je museli rušit - a tak si asi řeknete: jaké zásoby? Ale chcete-li něco ujet, nemůžete se zastavit ma jídlo víc, než jednou denně (snídaně a večeře byly vždy v místě noclehu), ale i tak ztratíte hodně času v restauracích. Navíc se musíte zastavit všude, kde jste si naplánovali, že něco hezkého uvidíte. A pochopitleně i tma, kde jste si to neplánovali, ale je to tma hezké, přinejmenším na focení nebo filmování. Pak se vyplatí použít tuto přestávku i pro snack (svačinu). Ovocnou šťávu a jiné drinky (nealkoholické, ano, jak jinak?) vozíme v chladničce, která už není jako ta do auta, velká a plastická, ale lehká brašna s tepelnou izolací, s řemenem přes rameno, kterou můžete nosit všude, s drinkem a nějakým tím sendvičem. Ono se sice nemá příliš moc pít, abyste nemuseli zastavovat a odskakovat do příkopu, ale lezete-li na skály či se jinak vysilujete, pak vám může nedostatek pití způsobit i dehydrataci. Hlad už tka riskantní není a hlavně si dáváme pozor na to, co jíme: může se jinak stát, že dojde k náhlým příhodám břišním a to vždycky v nevhodnou dobu. Kovbojský malíř.\n11 Great Falls prvně uviděl Clark (viz první kapitola), Lewis v té době někde mapoval v okolí a bylo to roku Hlavní atrakce Great Falls je nepochybně museum C. M. Russela, malíře, sochaře, kovboje a folkloristy. I když jsou jeho díla (bylo jich asi 4000) roztroušena i po Dakotě, Wyomingu i jinde, zde je jich přesto nejvíc. Nu proč ne, tady také Charles Marion Russel žil a tvořil. Jsou tu také i díla jiných umělců, spojených nějak s Montanou, jako Reisse, Seltzera a Sharpa. Muzeum zabírá celý městský blok a je pod ochranou Montánské Historické Společnosti. Je tu i Russelův dům a jeho srub, kde pracoval, kde jsou jeho malířské nástroje plus sbírka indiánských a kovbojských předmětů a memorábilií. Oba, dům i srub, jsou také přístupné publiku. Russel vyrůstal jako prostý chlapec s láskou k životu kovbojů. Sám se stal jedním z nich a i později, když už se věnoval jen malířství a sochařství, je všude sledoval - nejen na pastvě, při značkování, ale i v hospodě a jinde. Jeho známý obraz pistolnického souboje přímo dýchá tím pravým divokým západem. Své pracovní zkušenosti s krocením koní a wranglingem (shánění stád dohromady) pak využil nejen pro své obrazy, ale hlavně pro své sošky, které ve své dynamičnosti a zpodobení reality nebyly ještě nikým překonány. Když se usadil v Great Falls, postavil si tam srub (1903), ve kterém pak pracoval a tvořil. Byl vlastně samouk a vše, co znal, pochytil či vymyslel docela sám. Jinak to byl člověk tak pravidelný, že si podle něho málem lidi nařizovali hodinky. Nosil místo opasku šerpu, kterou mu darovali v Montrealu místní métis (míšenci indiánů a bělochů) a které si velmi vážil. Také často zajížděl do kanadské Alberty na severu, hlavně aby studoval život a zvyky indiánů. Když pracoval na obraze, často se k němu obrátil zády a v kapesním zrcátku pozoroval svůj výtvor - byl to asi jeho "trick of the trade" (technický fígl). Jeho podpis a značka jsou tu na obrázku. Byl vůbec velmi vynalézavý, nejen v technice malování, ale i použití různých malířských nástrojů. Známý kanadský autor a zpěvák westernu Ian Tyson z Alberty - dnes už žije na svém ranči natrvalo v Montaně - o něm složil písničku, ve které říká Stvořitel Russelovi: "Charlie, já jsem sice Montanu vytvořil, ale ty západy slunce nad Montanou, ty jsi mohl namalovat jen ty sám." Chtěli jsme si ještě prohlídnou blízkou pevnost Fort Benton, kde končila cesta na západ, parníkem po Missouri - až od St. Louis. Dále už se šlo jen po suchu, ještě dál na západ, přes Skalisté, Rocky Mountains, až k Pacifiku. V roce 1868 tu například jezdilo až 39 parníků a přivezlo sem deset tisíc dobrodruhů, částečně také novousedlíků, ale většinou samé zlatokopy. Zpátky se lodi vracely naloženy zlatým kovem, jeden parník dokonce přivezl za 1,5 miliónu dolarů (tehdejších!) zlata. V městě je také nejstarší budova v Montaně a memoriál Clarka a Lewise, kteří byli první, co tu prošli. Bohužel na to už nám čas nezbyl - ani na návštěvu, natož na to zlatokopání a tak jsem si to raději hasili dolů k Heleně.\n12 Autor : Jan B. Hurych <4> Název : MONTANA, MY LOVE (4), foto Aťa Hurychová 4. HELENA. Ráno jsme tedy dali sbohem Great Falls a po patnáctce hurá na jih k Heleně. Vjíždíme do krajiny zvabné Gold West a ani vám nenapovím, proč se tak jmenuje - přijdete na to sami. Silnice se táhne kolem řeky Missouri, po stranách vystupují skály, prostě scenérie jako někde ve westernovém filmu, ovšem ta stáda tu u státní silnice nenajdete. Za několik hodin odbočujeme hroznou polní cestou, samé šutry a nikde není ani človíčka. Marysville. Až po pár kilometrech dorazíme k Marysvillu. Je to t. zv. ghost-town, město duchů, dříve prosperující, nyní opuštěné - kdysi se 4 tisíci obyvatel, dnes tu žije možná jen pět rodin. Vzniklo za doby zlaté horečky (1870) a pojmenováno je po první průkopnici, Mary Ralstonové. Na začátku 20 století to bylo nejbohatší město na zlato (dokonce v celém světě), produkující ročně za 60 miliónu dolarů (tehdejších), z toho celá polovina zlatavyšla z jednoho dolu (Drum Lummon). Šly tudy kdysi dvě železnice, bylo tu 50 podniků (biznysů, ale tak se říká v Americe všemu, od obchodu až pro železárny) a ano, dokonce dvoje noviny! Na hlavní ulici stojí zachovalý dům, kde byla lóže svobodných zednářů (ještě je tma zachovaný znak), nějaký ten saloon s barem, ale z hlavní třídy už toho moc nezbylo. Zato na kopcích kolem je ještě plno domků, připomínajících ty v Jizerských horách, pár let po odsunu Němců: rozpadlé střechy, prohnilé podlahy, rozbitý nábytek, prostě zvetšelé památky doby dávné a dnes už nenávratně pryč.. U jednoho domečku objevujeme starý důl: je to vlastně jen díra do skály, ale daleko se v ní nedostaneme - což je dobře, výdřeva už je totiž většinou spadlá. A dole pod námi kostelík, jehož zvon mi pak pomáhá Aťa rozezvučet. Duchové občanů města se tím už ale nevzbudí a zašlá sláva je - opravdu jen polní tráva.\n13 Montana má hodně takových městeček: například Bannack, kde ještě stojí přepychový hotel, nebo Elkhorn u Boulderu. Ghost-towny najdete i jinde: v obou Dakotách, Wyomingu, Oregonu, a podobně. A dokonce i nahoře u nás v Kanadě, v Albertě, Britské Kolumbii, Manitobě, na severy v Klondyku či dole v Ontariu. Každé má něco do sebe: lidé z nich odešli, ať už do světa, nebo na hřbitov, ale památka po nich zůstává, a nejen ty zchátralé domky. V montaně to většinou byly hornické osady: když se vydolovalo zlato, měď nebo safíry, šlo se prostě jinam. Frontier Town. Helenu jsme ale nejprve objeli, protože jsme chtěli ještě uvidět ten den Frontier Town, pionýrské městečko. Vysoko nad Helenou se tyčí Rocky Mountains a až nahoře - blízko Great Divide, která rozděluje kontinent tak, že všechny vody nalevo od ní tekou do Pacifiku a ty napravo zase na východ - je Mac Donaldův průsmyk. Kousek opodál pak stojí tak zvaný Frontier Town, jakási replika pionýrské vesnice, postavená na začátku tohoto století jedním místním rodákem, obdivovatelem dob dávno minulých. Sám to vybudoval - použil na to jen přírodní materiál, jinak řečeno dřevo - a trvalo mu to pěknou řádku let. Místo jsme našli lehce, ale bylo jaksi opuštěné: velká brána byla zamčena a na ní cedule, že památka se ukazuje jen dle dohody a tudíž na objednávku předem. Číslo telefonu ovšem chybělo, což nám ale nevadilo, neboť k telefonu bylo daleko a druhý den jsme zase museli frčet dál. Mně to však nedalo: obešel jsem palisádu, která celou tu vesničku jaksi obíhala - byla to vlastně pevnost, s domky a kostelíkem - a vlezl tajně dovnitř. Ale protože jsem si nebyl jist, zda přece jen v pevnosti někdo nehlídkuje, tak jsem jen tak ze slušnosti ještě zatahal za provázek, co tam byl u zadních dveří místo zvonku. A najednou se vám tam na věži toho kostela, kam ten špagát vedl, rozezněl velký zvon, a to tak hlasitě, že jsem zprvu nevěděl, co se vlastně děje. Ten rámus také vzbudil hlídacího psa, který ke mně přiběhl a začal se lísat, asi v domnění, že už je čas na večeři. Ze dveří jednoho toho domku pak také vylezl jakýsi člověk - vypadal spíše jako známý desperádo Billy the Kid - byl poměrně mladý a oděvu poněkud nedbalého. Na rozdíl od toho psiska se ale vůbec nelísal, naopak vypadal dost zabijácky, i když se zrovna neopíral o ručnici, tak jako to furiantsky dělá Kid na té své fotografii.\n14 příliš nedivil. Hned jsem sice duchapřítomně zalhal, že jsem si právě přišel udělat ten appointment, kdy tedy jako bychom mohli přijít, ale ten Billy na to řekl docela nespolečensky, že návštěvy nevedou. Naštěstí mi přispěchala na pomoc Aťa - možná, že ani ne tak na pomoc, jako spíš že si chtěla prohlédnout ten kostelík - a povídá tomu panu nevrlému, jestli bychom tedy mohli alespoň jít dovnitř a prohlédnout si tu jeho pevnost. "Ale jo," řekl a dodal ironicky, "když už jste uvnitř. Ale do domů mi nechoďte," rozkázal, neboť nám asi příliš nevěřil, čemuž jsem se za daných okolností ani V pevnosti. Tož jsme si to prohlédli, vyfotili a nafilmovali, zatímco on krmil toho hladového psa a třesoucí se rukou si zapaloval cigaretu. Místo to bylo opravdu pěkné, bylo tam asi tak dvacet budov, sice prázdných, ale jinak v dobrém stavu - vypadaly rozhodně lépe než ty, co jsme předtím viděli v Marysvillu. U brány sice stály dvě vysoké obranné věže, ale žádná stráž se tam neprocházela po hradbách a vlajkový stožár byl také bez vlajky, jako kdyby se posádka už dávno komusi vzdala. Maně jsem si vzpomněl na film Beau Geste, neboli Pevnost mrtvých. Jen jezírko zarostlé žabincem prozrazovalo, že je v pevnosti nějaký život. Snad proto, že už byla pomalu také sto let stará, osamělá pevnost nám opravdu připomínala doby, kdy se kolem proháněli Indiáni na mustanzích, ještě ne na těch od pana Forda, ale jen na těch ochočených. I ten Billy nám najednou připadal trochu jako duch, a když jsem ještě za oknem jednoho z těch domků uviděl počítač, byl jsem si jist, že se mi to všecko jen zdá. Na stráni také stála velikánská restaurace, vlastně takový srub, ale i ta zela prázdnotou a navíc byla zamčena. Místo sloupoví nesly její střechu čtyři obrovské balvany a velkými okny bylo asi vidět daleko dolů do údolí. To jsme si ovšem ověřit nemohli, jelikož nám bylo povoleno dívat se těmi obrovskými okny jen jedním směrem a to dovnitř. Dubových stolů tam bylo nejméně tak pro sto lidí a na stěnách visely staré fotografie; asi všech známých hostů, co tu kdy vysedávali. Nádherný kamenný krb byl teď ale zcela vyhaslý, jen zapadající slunce to zabarvovalo všecko do ruda a vrhalo dlouhé stíny na opuštěné stoly. Když jsme se vrátili zpátky do města, zastavili jsme se v místní kavárně na zmrzlinu; bylo tehdy parné léto, pětatřicet ve stínu. Atě to nedalo a vyptávala se pana kavárníka na tu záhadnou pevnost v horách. "To máte tak, paní, to bývala slavná restaurace," povídá ten dobrý muž, "ale ten člověk, co to postavil, už dávno umřel. Nějakou dobu to pak ještě vedla jeho vdova. Lidem se tam líbilo, bývaly tam velké parties, tedy sleziny a v kostele se konávaly svatby. No jo, ale ona pak taky umřela a tak to bylo delší dobu opuštěné. Slyšel jsem, že si to nedávno koupil nějaký počítačový wizard, tedy něco jako genius, ale o tom, že by tam nikoho nechtěl pouštět, o tom teda nic nevím..." Město jako Helena.\n15 Tak tedy Helena. Dříve nazývaná Last Chace Gulch aneb "Udolí poslední naděje", později dostalo praktičtější název helena. Z toho vidíme, že mezi horníky bylo asi hodně Evropanů z kontinentu, Anglosasové by to pojmenovali Helene (čti helen) a také zprvu četli Helena jako helajna. To se nelíbilo Evropanům a tak se nakonec všichni shodli na jednotné výslovnosti helína. Proč je to tak důležité? Nu Helena, založená 1864 se stala už v roce 1875 hlavním městem teritorie a když vznik stát Montana tak také hlavním městem státu. a jistě si dovedete představit, jak by to vypadalo trapně, kdyby někdo špatně vyslovoval třeba Prahu. Co ale zůstalo, je jméno hlavní ulice, nazvané pořád ještě "Last Chance Gulch", které navíc podporuje správnost původního pojmenování: byla to totiž tehdy poslední šance skupiny zlatokopů a našli tady opravdu zlata bohatě: už v roce 1888 zde žilo 50 milionářů (tehdejší milion je to asi tak 40 miliónů dnešních). A ještě dnes se měst říká "královna Skalistých hor", i když jsou zde hlavně byznysy a banky. Hlavní zajímavostí je katedrála svaté Heleny, modelovaná podle Kolínské katedrály (nad Rýnem, ne nad Labem!). Je stavěna v novo-gotice, podle Votivního kostela ve Vídni. Uvniř najdete plno mramoru z Carrary a skleněná okna byla vyrobena až v Mnichově. Na sever od města je rekreační oblast Missouri Grand Canyon (ano, kaňon!) anebo si třeba odbočíte na východ k safírovým dolům ve Spokane, kde se můžete pohrabat v hromadě hlíny a nějaké ty safírky ještě najít. Na západ od města se pak táhne t.zv. Helenský les, rezervace o velikosti 4000km čtverečních. Nás ale čekala cesta dál na jih, k Butte.\n16 Autor : Jan B. Hurych <5> Název : MONTANA, MY LOVE (5), foto Aťa Hurychová 5. BUTTE. Z Heleny do Butte není tak daleko: jedete pořád po patnáctce na jih a už z dálky vás uvítá na hoře nad městem socha "Our Lady of the Rockies", ted Madony (ale ne té zpěvačky). Já jí prostě říkám Hornická Madona, pro sentimenty, které tu ještě popíšu dál. Socha stojí na rozhraní Contnental Divide, to znamená, že déšť od ní na východ stéká do Atlantiku a ten na západ do Pacifiku. Je vysoká 90 stop (asi 28 metrů) a vynesli ji na horu helikoptérami (její fotografie byla v Příložníku č.37). Hory, doly. Ano, Butte je město hornické, neboť se tu od roku 1864 dolovalo zlato a stříbro. Opravdová bonanza ale přišla až v roce 1870, kdy tu objevili měď a z jedné, jediné hory se tu od té doby vydolovalo na 17 miliard dolarů. V hoře, které se říkalo Nejbohatší hora světa, leží také ono naleziště, zvané Berkeley Pit. Měď byla základem tehdy mladého elektrického průmyslu a jádrem elektrifikace, takže byla tehdy daleko víc žádána, než zlato :-). Od té doby městem vládli rudí, pardon, mědění baroni, kteří spolu tak dlouho konkurenčně bojovali, až je všechny spolkla anaconda, pardon ne ten had, ale firma Anaconda. V roce 1955 ryzí měď došla a začala se dolovat ta podřadnější, ale pak přišla katastrofa: pokleslé nároky na měď ještě snížila náhrada levnějším hliníkem a duch zkázy začal poletovat nad městem. Ale to už jsou tak osudem mnohých hornickým měst... Vypravili jsme se do Světového muzea dolování, které leží v centru Starého města- a naopak: na ploše muzea je také zachována větší část původního hornického městečka, t.zv. Starého města. Nejprve jsme se ale projeli vláčkem Neversweat & Washoe Rairoad, která vozí turisty po městě a vůbec po místech, kde stály doly, ze kterých už pracuje jen ten poslední, povrchový, s buldozery. Už projížďka městem ukazuje staré, opuštěné domky horníků, a když přijedete pod vrtné věže, můžete se projít budovami administrace, šaten horníků a uvidíte mohutné dolní motory a alternátory. Tam, kde řady horníků riskovaly své životy, se dnes už jen usazuje prach historie. Můj dědeček byl totiž mostecký horník a tak vím velmi dobře, jak těžký život to tehdy byl: aby uživil svých šest dcer, musel ještě dělat po večerech ševce. Platy horníků byly tehdy až nemožně nízké a riziko zavalení či zaprášených plic bylo veliké. Hell-roaring Gulch.\n17 Vlak nás zavezl zpět do místa zvaného Hell-roaring Gulch (Údolí ďábelského řevu), kde je na jedné straně Universita Minerálních věd, unikátní nejen v Montaně, ale asi v celém světě. Na druhá straně je ono muzeum, kde se můžete procházet tím městečkem, tak jak asi vypadal tehdy t.zv. hornický kemp v roce Uvidíte zde obchody, řemeslnické dílny, poštovní úřad a každá ta budova je nacpána antickými předměty. Kromě nevěstince - ano, ten je tam také, ale ani ten už není v provozu :-), stejně jako osamělá kancelář šerifa. V budově muzea pak najdete vše: od miniaturní štoly až po orchestriony, prostě předměty doby dávné a modely dávno překonané. Staré kamery, slamáky žirarďáky (podle vídeňského herce Girardiho), karikatury, registrační kasy do obchodů, staré telefony. Prostě takové pohřebiště starých zlatých, pardon, měděných časů. Hned vedle stojí zrezavělá důlní věž, kterou sem odněkud přestěhovali. Nejvíc mě zaujaly výtahové klece: jsou to takové železné krabice, ne větší než 1 metr x 1 metr x 2 metry, do které se prý muselo směstnat až šest horníků. A hned vedle zase staré lokomotivy, automobily, i obrněný vůz pro důlního barona. A pak už jsme jen zašli do suvenýrového obchodu, kde mi Aťa koupila na krk bolo, to je taková kovbojská kravata s medailonem, kde se přesýpají šupiny pravé, ryzí mědi. Mědi rudé, jako je barva zapadající slunce nad zapadajícím městem (ano, část města se totiž propadá). Jeskyně Lewise a Clarka. Zamluvili jsme si v městě nocleh v motelu a hurá na východ. Chtěli jsem totiž ještě ten den stihnout návštěvu jeskyní, které sice oni dva cestovatelé neobjevili, ale přesto nesou - zaslouženě - jejich jméno. Jsou asi 80 km po devadesátce na východ a nejprve vyjedete na jednu vysokou horu, kde pak vodorovně po svahu traversujete - žádný strach, je tam pohodlná stezka - asi kilometr až k otvoru do jeskyně. Tam si pěkně počkáte, protože berou skupiny asi jen dvaceti lidí; místy se totiž můžete proplazit jen doslova po zadku, jak jsou vstupy úzké. Proč je nezvětšili? To nevím a raději jsem se neptal. Také je enebezpečí, že u větších skupin by někdo zabloudil. To se už také stalo : jeden horolezec tam strávil tři dny v úplné tmě, když mu došlo sirky, než ho konečně našli. A to věděli, že tam zůstal - u dnešních výprav by se to možná ani nevědělo a mohl by tam skončitnavždy, jako ten zlý indián v Dobrodružství Toma Sawyera... Do jeskyní, které se brzy staly světoznámé, se kdysi sestupovalo po prohnilém žebříku. Když ten vzal za své, zařídili tam dřevěný výtah pro dámy, ale dnes se musíte spokojit s normálními, spolehlivými schody. Vnitřek pak nepochybně stojí za to vidět a krásou si tyto jeskyně nezadají ani s Carlsbadskými, v Novém Mexiku, které jsou ovšem daleko větší, jak jsem mohl osobně posoudit. Stalagmity, stalaktity, krápníky, závoje, závěsy, jehly, sloupy podpůrné i podporované, žebra, hřebeny, řasy, závěje, jakoby přimrzlé kapky, studánky - a to všechno osvětlené jen reflektory, takže všude jinde je jen tma. Taková tma, že když v jednom místě průvodkyně zhasla baterku, dovedli jsme si dobře\n18 představit tu hrůzu, jaké to asi je, být tam tři dny sami a potmě. Pak posvítila na stěnu čistého, krystalického vápence a opět zhasla. Krystalky svítily ještě několik vteřin pobledlým, nazelenalým světlem. Když jsme vylezli na světlo, překvapilo nás příjemné teplo venku - jeskyně totiž mají po celý rok stejnou teplotu, téměř přesně 10 stupňů Celsia. Vyrazili jsme zpět do města Butte, protože už bylo zase pomalu k večeru. (pokračování)\n19 Autor : Jan B. Hurych <6> Název : MONTANA, MY LOVE (6), foto Aťa Hurychová 6. MĚSTA DUCHŮ. Zamířili jsme k městu Bozeman, po němž byl pojmenován známý Bozeman Trail, kudy táhli od východu zlatokopové a pak i ti ostatní, kteří se prostě jen chtěli dostat do teplé Kalifornie, t.j. pokračovat via Oregon Trail. Aby to nebylo tak jednoduché, tak jsme místo na východ zamířili na jih. Proč? Chtěli jsme totiž navštívit dvě známá města z doby zlaté horečky, Nevada City a Virginia City. Projeli jsme Twin Bridges a Sheridan, místa proslulá tím, že tam řádili highwaymeni, tedy loupežníci, co přepadali dostavníky. Ano, zamířili jsme k Nevadě, ne teda ke státu, ale k městu v Montaně. Nevada City. Oficielně je to sice ghost town, město duchů, ale těch asi sto domků, které sem byly přestěhovány, když musely udělat místo vodní dopravě, to vše přežilo dodnes. Shromáždili je blízko staré železniční stanice, jejíž Alder Gulch WorkTrain ale ještě pořád jezdí na úzkokolejce do Virginia City. Jsou zařízeny starým nábytkem a všemi věcmi denního života, takže byste se ani nedivili, kdyby najednou z nich začali vycházet jejich původní obyvatelé. Nu někdy se dokonce splést můžete, už se tu filmovalo asi patnáct filmů, nejznámější byl Little Big Man s Dustinem Hoffmanem a Missouri Breaks s Jackem Nicholsonem. Město vzniklo 1863 a jsou tu domky malé i větší, pošta, velký hotel, dokonce i dům nechvalné pověsti, ale o to víc navštěvovaný, nazvaný téměř česky, bordello. Ovšem to ještě zdaleka nevystihuje tu atmosféru, která vás tam ovládne. Nemluvím zrovna o hanging barn, stodole, kde věšeli desperády a outlaws. Zda to bylo proto, aby odsouzenci nezmokli, to nevím, spíš proto, aby nenavlhl provaz či dokonce smyčka. To víte, zlato vždy přiláká různé živly, kteří nedolují zlato ze země, ale z kapes zlatokopů. Jako všude jinde, lidé zde přes den zbohatli a za týden zchudli. A v blízké Virginia City bylo jednou spácháno za pouhých šest měsíců 190 vražd. Tajná skupina obyvatel, kteří si říkali Vigilantes pak chytla a pověsila 21 kriminálníků a to i s jejich vedoucím, kterým byl - ta náhoda! - dokonce místní šerif. Zajímavé je, že kdo chce, může si dnes některý ten domek pronajmout za 100 dolarů na noc a strávit zde dovolenou. Zatím takových lidí moc není a to je dobře. Ovšem nesmíte si představit, že tam jsou ulice plné bláta, jako to bývalo dříve, dnes už je "chodníček" zarostlý travou a domky se docela podobají těm moravským, až na to, že nejsou moc malované. Byl bych si býval rád šel zahrát biliár, ale tam také mají zavřeno, už přes sto let. A nechybí ani saloon, místo, kde se, alespoň podle filmů, možná víc střílelo, než pilo. Teprve později řekli hostům: "Jděte si s těmi pistolkami hrát na ulici" a tak vznikly ty známe souboje stylu O.K. Corralu v Arizoně i jinde. Virginia City\n20 nyní též město zvané ghost town, ale kdysi bylo dokonce hlavním městem Montany ( ) a na rozdíl od Nevada City stále vesele klokotá životem. Na hlavní ulici, Wallace Street, jsou sice dole na konci ještě dřevěné domky, ale čím výše po ní stoupáte, vidíte lepší a lepší domy té "horní" klasy. Tam už jsou také i obchody, kde jsem si koupil černý kovbojský klobouk, takový ten s širokým rovným dýnkem, jako nosil Clint Eastwood. Aťa mi ho ale sebrala, protože prý jí sluší víc. Měl jsem tudíž dvě možnosti: zavolat na ni šerifa nebo jí širák darovat. Rozhodl jsme se pro tu druhou variantu - jednak nemám rád násilí a jednak ona umí docela dobře střílet. Po letech marného rýžování v Yellowstone River přešli zlatokopové na říčku Alder Creek a zde založili někdy po roce 1860 i město. A našli zde tu pravou zlatou bonanzu. Virginia (opět město, ne stát) má svou operu a Wild West Show, podobnou té, co měl Buffalo Bill, méně známý pod jménem Colonel Cody. Byl zde také postaven první pivovar v Montaně, dnes už vlastně jen divadlo, dávající show s proslulými Virginia City Players. Město je označeno jako národní monument a vyrýžovalo se tady kdysi na 100 milionů dolarů ve zlatě - tehdejších. Dnes tu spíše dolují zlato z vašich kapes, ale kvůli té legraci pro všechny to stojí za to, i když tu moc dětí neuvidíte - dnes je víc láká Disneyland. Jednou ročně se tu sejdou "buffalo runners", kteří, podobně jako "deerskinnerů" v Kanadě, zde ukazují své střelecké umění, tak proslulé u dřívějších lovců buvolů. Denně se tu také provozují nahrané souboje pistolníků; na to si Američané potrpí - a věřte nebo ne, dobří hoši tu vždy vyhrávají nad těmi zlými. Asi proto, že k té dobrotě patří asi i umět "dobře střílet". Také je tu kancelář proslulé Wells Fargo Express, původně spravující dostavníky, později také telegrafní službu. U této firmy dělali i t.zv. "riding shotguns", t.j. střelci, kteří seděli za jízdy na bedýnce s penězi a v ruce měli nabitou brokovnici. Ennis. Pomalu jsme se vraceli zpět na sever. Projeli jsme ještě Ennis, město "dnešního" Západu, založené v údolí Madison River, město se skutečnými kovboji z okolních rančů. Je zde pravá příchuť starého kovbojského života - a ten je dnes ještě pořád hodně těžký. Hlavně v sobotu či neděli je zde plno života a dokonce tu pořádají 4 července (státní svátek USA) velké rodeo. Jedna věc mě zarazila - neslyšel jsem tam ani jeden výstřel - inu, časy se změnily. Asi proto, že je tam i hodně turistů a ti jsou zákonem chráněni. Neměli jsme ani čas uvidět známý Beartrap Canyon (ano, kaňon), pojmenovaný po pastech na medvěda, dnes už ale hlavně místo rekreační. Ale nemylme se, medvěda můžete potkat v Montaně často - a je to dost nebezpečné, věřte mi. V Madison Canyonu je t.zv. Earthquake area; zemětřesení tam spustilo kamennou lavinu, která zahradila řeku a vytvořila umělé jezero. Ne, nebylo to v prahorách, teda pokud k nim nepočítáte i rok 1959.\n21 Vraceli jsme se zpět k silnici č. 90, abychom ještě večer byli v Bozemanu a nějak nám bylo líto, že ty staré, dobré časy jsou pryč. Asi bychom se podivili, kdybychom znali názor tehdejších obyvatel na tu naši, dnešní dobu. Pravda, máme svoje problémy, ale život je dnes neporovnatelně lehčí, hlavně pro ty, kdo zrovna neměli to štěstí a žádné zlato nenašli...\n22 Autor : Jan B. Hurych <7> Název : MONTANA, MY LOVE (7), foto Aťa Hurychová 7. BOZEMAN. Bozeman je centrem t.zv. Yellowstone Country, území kolem řeky Yellowstone, která sice pramení na jihu ve Wyomingu, ale pak si to vesele hasí Montanou na východ. Stejně tak se jmenuje yellowstonský horský masiv, o který se oba státy dělí, ale horké prameny a gejzíry najdete jen v t.zv. Yellowstonském parku, ale ten popisuji v jiném cestopisu. Dostanete se tam z Montany hned třemi vstupy: po silnici č. 89 nebo Galatin Canyonem po 191 ze severu, po 212 z východu nebo po 20 ze západu. Nejkrásnější je 212ka, t.zv. Beartooth highway, kterou popisuji později. Hledáme Barbaru. Z Bozemanu jsem sice mohli zabočit dolů na jih, do Yellowstonského parku. Je to na dálnici číslo 89 a jen 100 km od Bozemanu. Ale nejeli jsme tam: jednak jsme tam byli už předtím, jednak už to není Montana a jednak jsme chtěli navštívit naši neteř Barbaru, která tam blízko dělala vedoucí v prázdninovém táboře. Rodiče tam, jako jinde na světě, vhodně odhodí svá děcka, aby si od nich na léto odpočinuli, zatímco děcka jsou ráda, že se na chvíli zbaví rodičovského dozoru. Je to vhodné pro obě strany a je-li to, jako tento, také soukromý tábor, pak má majitel tábora má docela dobrý byznys. Toto byl ještě navíc tábor zvláštního druhu: děti tam žijí v tee-peech a vůbec si užívají prostého života v přírodě. Alespoň si to myslí - než přijdou na to, že život v přírodě vůbec není žádná sranda. V motelu jsme se snažili zastihnout Barbaru telefonem, ale jaksi to nikdo nebral. Nic zlého netušíce, vydali jsme se odpoledne na cestu - adresu jsme přece měli... Jenže couráte-li se s autem po horách, navíc po cestách, které jsou spíše zanechané osudu, nežli upravované a farmy jsou od sebe kilometr i víc, a navíc najednou zjistíte, že se nějak ztratilo dvacet popisných čísel, pak jste tak říkajíc v troubě. Na několika místech jsem zvonil, ale nikdo nebyl doma, anebo ještě z dob divokého západu raději nikomu neotvírali a když, tak jen s brokovnicí. To je totiž hrozná zbraň - zblízka do vás udělá díru velikosti melounu. Až jedna babička nad hrobem, které mě asi bylo líto, mi otevřela, ale odpověď neznala. I zavolala tedy telefonem sousedce a ta nám konečně vysvětlila, že se ony haciendy neztratily, to se jen cesta rozdvojuje a zase vrací stejným směrem zpět, jinými slovy, je to takový apendix, který nikam nevede a na tomto výrůstku silnice mělo být těch dvacet ztracených popisných čísel. A jako na potvoru to "naše" bylo zrovna poslední. V Americe se navíc domy číslují ledabyle - je zvykem, že se prostě na cedulku na stromě visící napíše jméno majitele. A tak jsme se v každém místě raději ptali. Na kemp, který pochopitelně nikdo neznal. Až na předposledním místě, přepychové koňské farmě - pěstovali ovšem jen závodní koně - věděli, že jejich soused vlastní kemp. Tam se nám to vysvětlilo: adresa byla jen poštovní a majitel, který tu normálně bydlel, sem jezdil obden vybírat poštu dětem a vozil ji do kempu, který byl jen kousek - 50 km - dál, nahoře v horách. Pochopitelně prý můžeme těch 45 km našim autem, zbytek ale jen pěšky.\n23 Tam také právě byla Barbarka a i vedoucí - doma totiž byla jen au-pair girl, která se starala o děti majitele. Ty zřejmě do kempu nechtěly, neboť už dobře věděly, o co jde. Co dělat, jeli jsme tedy tam nahoru. Bohužel dívka tato neznala cestu moc přesně, opět jsme se tedy museli ptát a tak po několika hodinách jsme se dostali do situace, kdy jsme si mohli vypočítat, že do tábora dorazíme až potmě a ještě bychom se v noci museli nejprve pěšmo, dále pak autem, vracet do motelu, a to cestou, kterou jsme pořádně neznali ani ve dne. Vrátili jsme se tedy hned, abychom se do dalšího dne alespoň vyspali. Zapnuli jsme místní televizi, s reklamami stejně nudnými, jako jsou ty všude jinde po Americe, Evropě či Asii. Celý výlet ovšem nebyl tak zcela zbytečný: krajina to byla krásná, scény panoramatické a protože nám tam nikde neselhalo auto, máme na to jen ty krásné vzpomínky :-). Bozeman trail. První použil trail John Bozeman (1864), jako zkratku z Fort Laramie do Montany. Začalo to vlastně zlatou horečkou v Montaně a už v letech tudy cestovalo 3500 dobrodruhů v krytých vozech. Trail začínal už dole ve Wyomingu a vedl přes Montanu, aby se napojil na Oregon trail. Emigranti ho nenáviděli, protože se tam pořád bojovalo, jelikož to dříve patřilo Siouxům. Jejich chief Red Cloud vyhlásil válku všem bělochům, co na onu teritorii vstoupí. V Roce 1866 tam postavila armáda pevnost Fort Phil Kearny, kterou ale později opustila a indiáni pevnost spálili. Jiná velká bitva - patrně druhá největší porážka US kavalerie po Little Big Hornu (viz poslední kapitola této knihy) byla svedena kapitánem Fettermanem, který přispěchal na pomoc ohrožené koloně krytých vozů. Byl ale pobit bojovníky chiefa Crazy Horse, který z úkrutu přepadl jeho 80 lidí se svými 1000 indiány (r. 1866). Pevnosti měly také za úkol bránit boji mezi Indiány samotnými, hlavně ochránit kmeny Crow, které tehdy vypudili Siouxové, Cheyenni a Arapaho indiáni z jejich lovišť. Později, když ochrana civilistů armádou selhala, byl trail nějakou dobu opuštěn. Pozdeji ho používala armáda, hlavně vojska generála Crooka, která ho opět otevřela pro civilisty. Město Bozeman. V městě samotném jsme se tedy už moc neprocházeli, byla noc, ale zašli jsme na večeři do restaurace, jejíž majitel byl asi obdivovatel herce Humphrey Bogarta: měl jeho fotky všude na stěnách a pochopitelně i tu s Bergmanovou, z Casablanky - myslím ten film, ne že by byla z Afriky. Mrzelo mě, že jsem už neviděl Americké počítačové muzeum, které je právě v tomto městě, ale koneckonců, co já vím - třeba by si mě tam ještě nechali jako exponát z počátku let 70tých. V té době jsem totiž v Quebeku začal dělat pro Univac, americkou firmu, které předtím postavila první počítač vůbec, Eniac. V městě je také státní univerzita Montany, která jednoročně pořádá - jak jinak - také svoje rodeo. Až do Bozemanu také vede z kanadského Jasperu t.zv. Trail of the Great Bear, jímž se myslí - ano, grizzly. Tento medvěd je zde už ovšem spíše historií a tak se nedivte, že jsme žádného neviděli. Nakonec není o co stát: stačila nám popis příhody, která se stala našemu Alešovi nahoře v Pembertonu, v Britské Kolumbii. Jeden z nich mu chtěl nakukovat do jeho džípu a věřím, že na toto setkáni Alda nikdy nezapomene. Grizzly je sice, když stojí na zadních nohách, až 3 metry vysoký, ale jak se ohnul, viděl náš syn jen tu obří hlavu a žluté chomáče mrtvé srsti, co medvědovi visely u slintající tlamy.\n24 Naštěstí mu auto nastartovalo rychle a spolehlivě, jinak by nám to už asi nevyprávěl. Bridger Bowl. Tato "boule" (pardon, mísa, míněno údolí) leží na severovýchod od Bozemanu. Je to známé lyžařské středisko, s pěkně strmými svahy a s několika sjezdovkami, nejdelší je dlouhá 5km. Pět sedačkových lanovek a jeden "pony lift" (to je ten, jak sedíte jen na tyči, která vás táhne po sněhu) dopraví za hodinu až 5000 osob. Je tam také zvláštní úkaz, který jinde neuvidíte. Říká se mu "sun dog", a je to osvětlení, které vzniká odrazem od ledových krystalů a vytváří jakýsi opar. Také laviny jsou tam tak časté, že se vžil výraz "lyžování se snorklem" :-). Lyžovat se dá až z hřebenu, chce to s sebou ale vzít vysílačku, partnera a lopatku na vyhrabání se z případné laviny. Naštěstí nebyla sezóna - lístek pro osobu na jeden den totiž stojí 25 dolarů US a nám pomalu docházely peníze. Druhý den ráno jsme täm tedy nezabočili, ale hned pokračovali dál, abychom se, s jistou odbočkou přes Red Lodge, dostali do Billingsu.\n25 Autor : Jan B. Hurych <8> Název : MONTANA, MY LOVE (8), foto Aťa Hurychová 8. BILLINGS. Ještě Lewis a Clark. Už jsem tu o nich psal - tehdy totiž koupila vláda USA od Francouzů t.zv. "Lousiana Territory" a tito dva v ní procestovali asi 13 tisíc kilometrů, z toho třetinu na území dnešní Montany. Hledali hlavně t.zv. cestu na severozápad, t.j. jak se dostat k Pacifiku po vodě. Jedna jejich trasa sledovala řeku Missouri, druhá řeku Yellowstone- viz mapka. Prošli vlastně celou trasu od Atlantiku až k Pacifiku, po území dnešní New Jersey, Pennsylvanie, Ohia, Indiany, Illinois, Missouri, Kansasu, Nebrasky, obě Dakoty, Montany - tam se trasa dokonce rozdvojila - dále Idaha, Washingtonu a Oregonu. Kromě objevu 122 druhů zvířat a 178 druhů rostlin stačili si ještě psát deníky z cesty, které pak vydali jako knihu (ale ne tuto :-). Red Lodge. A opět na východ. Namířeno sice máme do Billingsu, ale použijeme malou odbočku na jih, abychom viděli Red Lodge. Cestou zastavíme u památníku na "Smith mine disaster", kde bylo v roce 1943 zasypáno 25 horníků. Dojemná jsou slova z dopisu jednoho z nich, kde se odevzdává do rukou božích a doufá, že budou rychle otráveni plynem a nebudou muset umírat dlouhou a krutou smrtí hladem. Red Lodge je krásný horský resort, téměř na hranicích s Wyomingem. Nejznámější lodge (tedy něco jako sídlo, ale zde prostě ohromná horská chata) je Beartooth Lodge (podle medvědího zubu) a odtamtud uvidíte krajinu jako stvořenou pro westerny. Blízko je také hora Red Lodge (jak je vidět, místní obyvatelé si se jmény hlavu nelámali) kde je asi 40 km lyžařských sjezdovek, ale i v létě tam užijete také dost zábavy. Nejpopulárnější jsou výlety na koni (horseback riding) a tůry po horách (hiking). Na ty koně se ale raději oblečte jako kovbojové, jinak byste tam vypadali dost legračně - asi jako zase třeba zase kovboj na Václaváku. Tato oblast bývala dříve eldorádem zlatokopů, dnes je v městě zase jiná zábava: můžete se třeba nechat vyfotit v otevřené rakvi, tak jak to dělali se zastřelenými desperády. Jedete-li ještě dál, po oné silni 212 (viz dříve), vyšplháte se s ní serpentinami až na Beartooth Pass (co jsem to říkal o těch jménech?) který je přes 3000 metrů vysoko a pak cesta klesá prudce dolů, až k severovýchodnímu vchodu do Yellowstonského parku. Je to prý nejhezčí cesta ve Státech, ale to už jsem četl i jinde a o zcela jiných místech. Billings.\n26 Nu a pak jsme se vrátili na sever a pokračovali na východ. V Billingsu jsme ještě stačili navštívit jeden historický dům: je to t.zv. Moss Mansion, postavený v roce Pan Moss nebyl uhlo- ani zlato-baron, jen vlastnil banku, půl elektrárny a místní noviny. Historie rodiny nás ani přiliš nezajímala, i když místní rodáci jsou na něj hrdí. Architektura domu je ovšem interesantní: dům navrhl architekt Hardenberg, známý svými stavbami z New Yorku a interior dodal architekt Nelson z Chicaga. Pochopitelně se použila různá dobová klišé: maurský sloup, typu jako jsou ty z Alhabry v Granadě, je přímo u vchodu hned u širokého schodiště, kde byste mohli stěhovat tři piana vedle sebe. Koberce a záclony jsou stylu francouzských budoárů a parlorů, knihovna je naplněna Shakespearem - dokonce se tak i jmenuje - a nikde se nešetřilo ořechem ani rudou břízou na nábytek. Jídelna je typicky "tudorovská" a postele jsou viktoriánské. Dnes ovšem dáváme přednost něčemu praktičtějšímu a proto mě zaujalo, že už na začátku onoho století byl dům plně elektrizován: nemám tím na mysli jen dráty, ale i elektrickou pračku, ledničku, domácí telefon, plně automatickou kuchyni a koupelny. Město Billings. Billings leží ještě na rozhraní Trailu Velkého medvěda, ale už je to spíše rovina. Na mapách se ani nevede jako část West Country, která končí u Bozemanu. Patří totiž už do Custer Country, pojmenované po Georgovi Custerovi, ale o tom až v příští kapitole. Historie města začala vlastně skandálem. Čtyřista Indiánů (Blackfoots) tam přepadlo roku 1823 skupinu třiceti amerických traperů, kteří pracovali pro American Fur Company. Pobitým traperům pak sebrali nalovené kožešiny, které hned prodali kanadské Hudson Bay Co. Ta zase prodala kožešiny do Anglie, kde jeden Američan poznal, že kožešiny patřily vlastně Američanům. Železnice přišla 1882 a díky jí vlastně město vzniklo. Původně měla jít městem Caulson, ale majitelé pozemků byli hrabiví a žádali za ně moc. Železnice se jim tedy vyhnula a postavila v místě dnešního Billingsu stanici, kolem které se rozrostlo město. Město nazvali - jak jinak? - podle presidenta železnice, Frederica Billingse. Během 5 měsíců už mělo 2000 obyvatel a dnes má asi 80 tisíc. Caulson zůstal malým městečkem, dnes známým jen tím, že tam na hřbitově leží Muggins Taylor, který první přinesl zprávu o porážce Custera u Little Bighornu. Na východ od Billingse zase leží Black Otter Trail, pojmenovaný na paměť náčelníka kmene Crow, kterého zabili Siouxové, když vyháněli Crows z jejich území. Války mezi samotnými Indiány nebyly o nich méně kruté než ty s bělochy. Tak například v Ontariu Irokézové prakticky vyhubili Hurony - při jednom nájezdu zabili všechno obyvatelstvo vesnice a to muže, ženy i děti. Také oni se chtěli zmocnit území, které patřilo Huronům.. V Black Otteru je také hrob Yellowstone Kellyho, známého stopaře a scouta, který byl jednu dobu i guvernérem na Filipinách. Balónky. Billings je největší město Montany, takže si mnozí lidé myslí, že je i hlavním městem Montany - teda hlavně si to myslí obyvatelé Billingsu. Je tam plno obchodů, galerií, divadel, dokonce i dvě university. Je to také známé město pro své "cattle drives", kam se naháněl dobytek z celého okolí, aby se prodal a železnicí posílal dál. Dříve se to dělalo pěšmo přes různé traily a v době občanské války to byly hlavně koně, kterých bylo nedostatek a které sem hnali až z Kanady. Město Roundup má i jméno podle toho (jenže nevím podle čeho: roundup je buď obklíčení nebo shánění stád dohromady :-).\n27 Ještě večer jsme na cestě k motelu uviděli nad městem balón, od kterého se odpoutal muž (či žena, na dálku to nešlo rozeznat) na Rogalově křídle a vesele si v piruetách kroužil nad městem. To jsme ještě nevěděli, že se jedná o reklamu. Také i u motelu nás čekalo překvapení: létali tam odvážlivci na vozíčkách zavěšených na padácích a s vrtulemi vzadu - můžete je vidět v posledním Bondovském filmu "Celý svět nestačí". Ráno se probudilo do slunečného dne. Sotva vyšlo slunce, začaly nad motelem majestátně proplouvat ohromné vzdušné balony všech tvarů a barev. Napočítal jsem jich asi třicet a pak jsem radši přestal. Byly tak nízko, že jsem rozeznávali mapy v rukou "košíkářů" i jejich oči, upřené do papíru, jako kdyby na tom opravdu záleželo - balon si totiž letí po větru, ať děláš, co děláš, on nemůže křižovat proti větru jako třeba plachetnice. Jeden balón vypadal jako panáček známé firmy, co prodává burské oříšky. Byl vysoký a na šířku dost úzký - nevím, jak dalece byl asi stabilní. Plameny šlehaly z trysek, to jak se vzduchoplavci (balónonauti?) snažili ohřát vzduch a rychle nabrat výšku. I my jsme nahřáli naše auto a pokračovali dál, k onomu pověstnému Little Bigh Hornu...\n28 Autor : Jan B. Hurych <9> Název : MONTANA, MY LOVE (9), foto Aťa Hurychová 9. LITTLE BIGHORN. Yellowtail Dam. Z Billingsu jsme jeli na východ do městečka Custer a pak dolů na jih do Hardinu, a přes Crow Agengy, což je něco jako rezervace, dolů podél řeky Bighorn (to je mimochodem název horské ovce, s ohromnými, zatočenými rohy) k přehradě Yellowtail. Ta leží na konci Bighorn kaňonu, který se táhne až zezdola až Wyomingu. Přehrada byla postaven a roku 1968 a její účel byl několikanásobný: generace elektřiny, zavlažování, správa ryb, rekreace, zásobník užitkové vody a zábrana záplavám. Má 4 generátory, každý 63 megawattů, poháněných dvěma turbinami a dodává přes milion megawatthodin ročně. V přehradní správní budově je informační středisko, kde najdete všemožné fotky, exponáty a mají tam i krátké filmy, dosvědčující užitečnost přehrady. Nahoře na hřbetu přehrady vede polokruhová cesta (hráz je totiž do oblouky, asi jen 7 metrů široká a 500 metrů dlouhá, jíž se dá přejít na druhou stranu kaňonu. Pohled dolů s té ohromné výšky metrů - je uchvacující (viz foto). Vrchol přehrady je 3660 metrů nad mořem. Před přehradou se vytvořilo jezero, asi 10 km dlouhé, zabírající 7000 hektarů, s objemem vody kubických metrů a průtokem vody 2600 kubických metrů za vteřinu. Jezero je zdroj zábavy ty, co mají rádi vodní sporty i potěšení pro rybáře. Jen v jediném roce ušetřila přehrada na několik desítek miliónů dolarů, které by jinak stály škody povodněmi. V okolí žijí stáda jelenů, doivokých koní i jiné zvěřě. Bighorn Canyon se místy podobá Grand Canyonu v Arizoně, a jeho stěny až 330 m vysoké na nás udělaly patřičný dojem. My jsme se ho dotkli už jednou, když jsme projížděli Wyoming a jeho Bighorn Mountains. Tam dole nám přehřálo naše staré auto a zatímco jsem už v duchu viděl kroužit supy na úzkém pruhu nebe nad kaňonem, osud k nám byl milosrdný. Auto se po vychlazení opět rozjelo a pak klidně zdolalo celé to stoupání nahoru, až k Ďáblově věži (Devil Tower, známá hora z filmu "Setkání třetího druhu" a opravdu vypadá jako ve filmu :-)) Little Bighorn. Obrátili jsme to na sever, a pak malinko na jih, k ústí řeky Little Bighorn. To také vysvětluje, že nejde o slovní hříčku (malý-velký), ale o jeden z přítoků řeky Bighorn. Tam se totiž svedla snad nejznámější bitva t.zv. indiánských válek ( 25 květba 1876), která skončila tou největší porážkou US kavalerie a to spojenými indiánskými kmeny Siouxů a Cheyennů. Není Američan, který by neznal ony dvě historické bitvy: tuto a Alamo, kde teda zase dostali na frak od Mexikánů. Na jejich obhajobu je třeba říci, že u Little Bighornu čelili desetinásobné přesile a u Alama ještě daleko větší. Ovšem u Alama šlo o rozvážný akt vlastenectví, zdržet nepřítele za každou cenu - obránci věděli, že budou nakonec všichni pobiti - zatímco u Little Big Hornu šlo o sérii opravdu hloupých chyb (jak uvidíme v příští kapitole).\n29 pro indiány to ovšem byla ta nejslavnější bitva vůbec,a si ajko pearl Harbour pro Japonce. Než vjedete do oblasti bitvy, uvidíte na pravé straně národní vojenský hřbitov (založený 1789), kde nejprve leželi pohřbeni jen vojáci z indiánských válek, ale pak už sem ukládali i mrtvé z jiných válek, těch pozdějších. Hned dál pak stojí budova muzea, jejíž část je nyní věnována konečně i historii "té druhé strany", indiánů. Náš průvodce, t.zv. ranger, byl příslušník kmene Crow, tehdejších spojenců US kavalerie, protože tohle byla jejich země, na kterou vstoupili jejich nepřátelé, Siouxové, celkem bez jejich dovolení (utíkali totiž z Dakoty, která jim byla přidělena, ale nelíbila se jim - nu byl jsem tam a vůbec se jim nedivím :-). To, že Siouxové ani Cheyenni u Little BIghornu vlastně nebojovali o své území, to se dnes už příliš nezdůrazňuje - ale fakt je, že tam přišli nepozváni, stejně jako US kavaleristi. Že v bitvě padlo na straně vojáků i několik indiánů, to se dovíte zase jen na oné výstavce, kde jsou také jejich fotky. Ironie je, že výstavku spravují členové kmene Crow, kteří ani dnes nemají zřejmě Siouxe - nejdravější indiánský národ v USA vůbec - rádi. Tam se také od průvodce dovíte, že kavaleristi měli kromě obyčejných jednoranných pušek jen šestirané kolťáky a zároveň vám ukáže, jak dlouhou trvá kolťák nabít. " A když se na vás žene 7 indiánů, tak už podruhé ani nenabijete :-)" dodává s úsměvem. Podobně nám popsal taktiku "pršících šípů", kterou indiáni s oblibou používali (střílení vysokým obloukem nad nepřítele, proti které nebylo obrany). Ta měla za následek velké ztráty mezi vojáky, kteří pak umírali s velkou bolestí, na vnitřní krvácení. Co sice neřekl - ale dočtete se z dokumentů oné doby - bylo, že indiáni měli hodně opakovaček (což kavalerie neměla), uměli dobře střílet a jak už jsem řekl, bylo jich "mnógo". Jejich taktika byla totiž taková, že útočili, jen když měli silnou převahu, nebo když byli zahnáni do kouta. Bojiště. Celé to tažení proti indiánům trpělo zároveň nedostatkem financí. Proto se cestou ani nestavěly pevnosti, kde by se mohla vojska soustředit, spojit a pokračovat dál. Nešťastní kavaleristé měli jen jednoranné pušky - které byly dobré, když měli také šavle, ale ani ty s sebou na této výpravě neměli - a i jejich vybavení bylo velice prosté. V muzeu tam uvidíte vystaven prostý oděv kavaleristy - i vězni tehdy asi toho měli tehdy víc na sebe - a připočtete-li k tomu ještě malý plat a velké riziko, pochopíte, že se v kavalérii kariéra dělat nedala. Jedete-li dále, narazíte na kopec Custer Hill, jinak též Custers Last Stand (místo jeho posledního zápasu, kde padl), s hroby a pomníky zmasakrovaných kavaleristů - o bitvě si povíme více v poslední kapitole. Tam padl George Armstrong Custer, velitel sedmé kavalerie, jeho dva bratři Tom a Boston, jeho synovec Reed a dalších 48 mužů. Hřbitov není přímo na kopci, ale na mírném svahu, přímo tam, kde zemřeli. Až se člověku dere na rozum podivná myšlenka: proč si vybral tak špatné místo, kde mohli být obklíčeni i zeshora? Ovšem pravda bude spíše taková, že se tam "nepostavil indiánům", ale že už nahoře byli také indiáni. Na rozdíl od zraněných, kteří byli indiány "porcováni" ještě za živa a ostatních mrtvol, které byly znetvořeny až po smrti, Custerova mrtvola byla zcela netknuta. Snad to byl pořád ještě indiánská úcta k muži, kterému pro jeho vlasy indiáni říkali "Yellowhair". Zajímavé je, že Custer měl v sobě dvě rány. To by odpovídalo tomu, že podle jedné knihy - autor je Indián - měl Custer vést útok přes řeku, být zasažen a pak, těžce zraněn, už do bitvy ani nemohl nezasáhnout.


Obrazem: Barumku vyhrál opět Kopecký, už posedmé! - Horní Podřevnicko\nDomů Březová Obrazem: Barumku vyhrál opět Kopecký, už posedmé!\nObrazem: Barumku vyhrál opět Kopecký, už posedmé!\nČeský pilot Jan Kopecký (Škoda Fabia R5) vyhrál počtvrté za sebou Barum Czech Rally Zlín a celkově si připsal sedmé vítězství v soutěži, která se letos jela jako šestý podnik Mistrovství Evropy v rally (ERC) a šestý díl Autoklub Mistrovství České republiky v rally 2018 (MČR). Druhé místo obsadil stejně jako před rokem Alexej Lukjaňuk z Ruska (Ford Fiesta R5), který přišel v nedělní druhé etapě o náskok a celkově zaostal o 7,5 vteřiny. Třetí příčku vybojoval po napínavém boji španělský jezdec Daniel Sordo (Hyundai i20 R5), který na Zlínsku závodil poprvé v kariéře a na vítěze ztratil téměř minutu.\nKopecký vstupoval do nedělní druhé etapy 48. ročníku Barum Czech Rally Zlín z druhého místa a postupně ze sobotního náskoku Lukjaňuka ukrajoval. Poprvé se dostal do čela průběžného pořadí po 13. rychlostní zkoušce Halenkovice a už do čela závodu nikoho nepustil. Lukjaňuk v závěru vsadil na jistotu, protože druhé místo mu stačilo ke zvýšení náskoku v čele evropského šampionátu.\nNapínavá bitva byla k vidění mezi ruským závodníkem s lotyšskou licencí Nikolajem Grjazinem (Škoda Fabia R5) a asfaltovým specialistou Sordem. Do boje o bronz se v průběhu neděle ještě přidal skvěle jedoucí Miroslav Jakeš s vozem Škoda Fabia R5. Zatímco Grjazin postupně odpadl, o majiteli třetí příčky rozhodl až závěrečný měřený úsek. V součtu časů po všech 15 odjetých erzetách byl nakonec šťastnější zkušený Sordo, na kterého Jakeš ztratil dohromady pouhé tři desetiny vteřiny.\nPořádnou porci smůly si vybral v v závěru soutěže talentovaný Filip Mareš (Škoda Fabia R5), který se dlouho držel na šesté pozici v absolutním pořadí. Navíc v neděli český mladík poprvé v kariéře vyhrál rychlostní zkoušku závodu zařazeného do seriálu mistrovství Evropy. Jenže Mareš do cíle na zlínské náměstí Míru nedorazil, protože v poslední erzetě havaroval a odstoupil. Kromě Kopeckého a Jakeše zůstal v TOP 10 z českých zástupců pouze osmý Jaromír Tarabus (Škoda Fabia R5).\nFirma byla v r. 1990 založena jejím současným majitelem p. Luďkem Polčákem. Od tohoto roku poskytovala firma pod...


Statistik čaroděj: Kromě Obamy mají volby v USA dalšího hrdinu. Statistika, který ví vše - National Geographic\nStatistik čaroděj: Kromě Obamy mají volby v USA dalšího hrdinu. Statistika, který ví vše\nStatistik, který umí předpovědět nemožné. Seznamte se s Natem Silverem.\nAmerické prezidentské volby mají kromě obhájce úřadu Baracka Obamy ještě jednoho nepochybného vítěze. Je jím statistik, ale i bývalý úspěšný hráč pokeru Nate Silver. Již podruhé s nečekanou přesností předpověděl výsledky prezidentského hlasování.\nMuž, kterému se přezdívá čaroděj, přitom před volbami čelil nepříjemným útokům. Republikány dráždila neústupnost, s jakou se stále větší pravděpodobností předpovídal prohru jejich kandidáta. Politologům zase vadilo, že jejich volební prognózy najednou vypadaly jako dětská hra.\nZázračné dítě průzkumů\nNate Silver. FOTO: Wikimedia Commons\nKdyž pak Silver den před volbami všeobecně považovanými za velmi těsné předpověděl Obamovi pravděpodobnost vítězství 92 procent, nepochybně si někteří z nich přáli, aby zázračné dítě předvolebních\nprůzkumů konečně narazilo. Nedočkali se. Silverova mapa předpokládaných volebních výsledků v jednotlivých státech je podle dosavadních údajů totožná se skutečným výsledkem voleb.\nKlíčem Silverova úspěchu je utajovaná metoda agregování a vyvažování jednotlivých průzkumů veřejného mínění. Čísla podle Silvera nelžou, pokud jim člověk správně rozumí. Obama by tak podle něj nebyl jasným favoritem letošních voleb, pokud by naprostá většina průzkumů veřejného mínění obsahovala fatální chybu. Čtyřiatřicetiletý statistik už v minulosti podobný postup aplikoval na baseball, kde vyvinul systém předpovídání výkonů hráčů. Uplatnil jej ale i v pokeru, kde mu analytické schopnosti dopomohly k výhrám kolem 400 000 dolarů.\nNa předpovědi výsledků voleb se Silver zaměřil v roce 2007. Nejprve své analýzy publikoval pod pseudonymem\nPoblano. O rok později si pod tímto pseudonymem založil blog FiveThirtyEight pojmenovaný podle počtu volitelů vybírajících amerického prezidenta. Díky přesným předpovědím stranických primárek se z blogu rychle stala senzace.\nObama měl podle Silvera výhru jistou. FOTO: Wikimedia Commons\nV současnosti je blog součástí webových stránek deníku The New York Times a ze Silvera je v americké politice hvězda první velikosti. Těsně před volbami navíc mladý analytik vydal svou první knihu, ve které přináší svůj pohled na statistiku.\nMezi Silverovy kritiky patřili stoupenci republikánského kandidáta Romneyho, kterým vadilo, že analytik předpovídá vítězství Obamy. Napadl jej ale i komentátor liberální stanice MSNBC Joe Scarborough. Silver podle něj byl k smíchu, když dával Obamovi šanci na vítězství 73,6 procenta v souboji, jenž prý byl 50 na 50. Statistik proto Scarboroughovi nabídnul sázku o 2 000 dolarů, které poražený vyplatí charitě. Komentátor prohrál.\nSilverův další volební úspěch podle Chrise Taylora z technologického serveru Mashable znamená, že matematické modely jsou věrohodnější než televizní "chytré hlavy". "Silverovu názoru, že televizní odborníci nejsou o moc přesnější než hod mincí, je nyní třeba více důvěřovat," napsal Taylor.\nČtenáři webu The New York Times statistika rozhodně vážně berou. Den před volbami návštěvy jeho blogu tvořily pětinu veškerého provozu na serveru jednoho z nejslavnějších deníků na světě. Výsledky voleb přitom ukazují, že pokud si na Silvera vsadili, rozhodně neprohloupili.\nÚvodní foto Nata Silvera: Wikimedia Commons


Senior PHP Programátor - Práce v Budějovicích .cz\nPHP 7.3 - vlastní framework a Symfony\nMySQL - Dibi a Doctrine\nSpráva projektů přes GitLab\nGitLab-CI - statická analýza, deploy několikrát denně (i v pátek)\nNecítíš se na stopro jistý v kramflecích? Nevadí, rádi tě to naučíme.\nUvítáme zkušenosti s výše uvedeným\nPraxe s programováním v PHP\nMin. SŠ zaměřená na IT\nPráci, která dává smysl a na kterou budeš pyšný.\nSuper kolektiv a pohodlí kanceláří v srdci Budějovic.\nBudeš mít plnou podporu našeho týmu a zároveň odpovědnost za projekty, které mají potenciál rozvíjet trh e-commerce v České republice i zahraničí.\nZa odvedenou práci budeš náležitě odměněn a navrch získáš spoustu benefitů.\nDovolenou navíc a stravenky považujeme za naprostý standard, k tomu můžeš chodit zadarmo do fitka, využívat home office, nebo si naplánovat pracovní dobu tak, jak si tvoje bio-hodiny žádají.\nNavrch přidáváme šéfa, za kterým můžeš bez obav přijít s jakýmkoli problémem nebo přáním.