OBSAH. číslo 36. B-komplex. strana 2. Na recepci 3. Počtvrté poprvé 4 - PDF\nOBSAH. číslo 36. B-komplex. strana 2. Na recepci 3. Počtvrté poprvé 4\nDownload "OBSAH. číslo 36. B-komplex. strana 2. Na recepci 3. Počtvrté poprvé 4"\n1 č. 36\n2 číslo 36 B-komplex OBSAH Na recepci 3 Počtvrté poprvé 4 Krušno 4 Blíží se roční období, které jsem si oblíbil ze všech nejméně, totiž jaro. Podzim je mi sympatický pro své nevlídné a pošmourné počasí, které tak dokonale zrcadlí náš svět. Zima, pokud napadne dost sněhu, má své neopakovatelné kouzlo a zimní atmosféra mě vždy podporuje v různé tvůrčí činnosti. No a léto mám rád hlavně kvůli prázdninám, kdy si mohu po deseti měsících snažení se konečně vydechnout. Protože jsem však jenom člověk, stejně jako každý jiný procházím na jaře spoustou proměn a často si nedokážu zachovat klidnou hlavu a chladnou krev, což potřebuji nejenom jako šéfredaktor školního časopisu. Přílišné emoce řídící mé chování vedou jen ke zbrklým rozhodnutím a naprosto nelogickému chování. Tomu se samozřejmě snažím vyhnout, a tak jsem se úpěnlivě snažil dokončit toto číslo B-komplexu dříve, než doba, která je pro mne zhoubou, vypukne naplno. Věřte nebo ne, ale trochu větší pracovní nasazení se vyplatilo, a proto pro Vás máme B-komplex připravený v čase, který se pro naši, přiznejme si to, občas trochu ospale línou redakci stal malým rekordem. A co víc, během námi vydaných pěti čísel jsme se dostali i na rekordní počet stran, osmadvacet. Kdybych měl letmo prolistovat číslem, jehož úvod tu teď sepisuji, musel bych trochu chlubivě poznamenat, že jeho obsah je víceméně dobře vyvážený. Jelikož je mi však samochvála cizím elementem, nechám toto hodnocení na Vás. Vzhledem k tomu, že většinu čísla, k mému častému rozčarování, napíšu já osobně, rozhodl jsem se vzít na svou hlavu i povinnosti a starosti šéfredaktorské, zatímco Tomáš se nyní plně věnuje sazbě. Oblíbenou rubriku Šokující zprávy si vzal na starost Ondra Lopušník a neméně očekávané Přebrepty sestavila Dominika Malá. Doufám tedy, že si rádi B-komplex pročtete. Není dokonalý a nikdy nebude, ale připravovali jsme ho pečlivě, aby se Vám alespoň trochu líbil. Snad Vás nezklameme. Horolezectví (rozhovor) 5 Přebrepty 7 VAVOT Nebe na Zemi 9 Výjev normální hodiny 10 Česká televize 10 Na kůň! 11 Konec morousů 11 Trocha poezie 12 T. Dvořák (rozhovor) 13 O Nečasu 14 Vánoční koncert 14 Kdy jsem se nejvíc 15 Jak se krotí ženy 16 Sexuální ticho 17 Jak na nový rok 17 Dopis 18 Prof. Čambal (rozhovor) 20 Z přijímaček 21, šéfredaktor Šéfredaktor: ; Sazba: Tomáš Nedoma; Redakce: Dominika Malá, Ondra Lopušník; Autoři: Lucka Stádníková, Justyna Kramarzová, Tereza Žemlová, Monika Holická, Lenka Zábranská, Jiří Tomáš Blažek, Lenka Dulíková, Zuzana Zemanová, Kristýna Segerová; Profesorská podpora: Dana Nováková, Pavla Cmuntová, Evžen Markalous, Zbyněk Svoboda; Titulní strana: Lenka Richterová; Zadní strana: Unknown artist; Cena: 10 Kč; Adresa redakce: Botičská 1, Praha 2, tel.: , Tisk: redakce Šokující zprávy 22 Útěk 23 PRODODO 23 Putování 24 O fejetonech mých 25 O plese 26 strana 2\n3 B-komplex číslo 36 Na recepci Právě jsem se vrátil z Hradu Ne, začnu raději jinak. Asi víte, že prezident republiky každoročně předává vyznamenání a státní řády několika desítkám lidí při příležitosti výročí založení československého státu. I letos se poté konala slavnostní recepce. Pravděpodobně se nespletu, když si tipnu, že nikdo z vás, studentů gymnázia Botičská, na této recepci nebyl. Mohu to říct naprosto jistě, jelikož si nepamatuji, že bych tam někoho ze svých spolužáků zahlédl. Tímto úvodem se poněkud zdlouhavě dostávám k tomu, o čem vám chci vyprávět. Má teta je spisovatelkou. Správně bych ji měl nazývat svou pratetou, ale jelikož to nezní zrovna dvakrát dobře a také je to poněkud zdlouhavé, (nějaké pra, pra, pra přenechám Františku Ringo Čechovi) budu se držet slova teta. A protože se také dobře zná s Václavem Havlem, bylo by více než divné, kdyby na tuto recepci nebyla pozvána. Nabídla mi, že tam mohu jít s ní. Takovou nabídku jsem samozřejmě nemohl odmítnout, a tak jsem v sobotu 28. října v devět hodin večer stál ve smokingu před Matyášovou branou. Musím uznat, že tolik celebrit najednou jsem snad ještě neviděl. Navíc míjet slavné lidi, které znám z televizních obrazovek, koncertních pódií a divadelních jevišť, je velice příjemný pocit. Hned při vchodu jsem neomylně identifikoval Radka Johna a Tomáše Töpfera. Ze začátku jsme s tetou se sklenkou sektu v ruce obhlédli tabule s jídlem, ale nakonec jsme se rozhodli, že si nejdříve projdeme Hrad. A tak jsme se vydali na procházku mnohými sály, jež jsou jinak veřejnosti nepřístupny, a přitom jsme začali potkávat známé a slavné lidi, které mi teta tu a tam představila. Hned zkraje jsme si mohl podat ruku s panem Uhdem, který mě mile překvapil nejen svým silným stiskem, ale rovněž i velmi příjemným humorem. Když jsme si proběhli spoustu krásných hradních místností, vrátili jsme se do hlavního sálu, kde byla nejen většina hostí, ale rovněž pak hromady jídla, s kterým bych vás nyní zase rád seznámil já. Předem bych vás rád upozornil, že na takové vybrané lahůdky, jako jsou třeba langusty a podobně, byste letos na Hradě nenarazili, protože se tentokrát hradní šéfkuchař rozhodl podávat především jídla české kuchyně. Z teplých pokrmů tu byl například vepřový vrabec (Úmyslně jsem neřekl moravský, abych nevyvracel své tvrzení v minulé větě.) s knedlíkem a zelím, svíčková nebo krůta na paprice. Já jsem ochutnal pouze vrabce a byl více než dobrý. Jídelna v Podskalské se má ještě hodně co učit. Ze studených mís jste si mohli nabrat šunku se zeleným pepřem a různá jiná uzená masa, také jitrnice a tlačenky. Výběr nebyl z největších, ale když jste si dali na talířek nějakou tu zeleninu, tak jste si mohli určitě skvěle pochutnat. Jako zákusek zde byl poměrně dobrý štrúdl a výborná zmrzlina. Z nápojů jste si mohli pochutnat na dobrém vínu. Dále tu byla na výběr třeba slivovice, krušovické pivo a podobně. Cíle člověka na takovéto recepci jsou vlastně dvojí. Pokud pomineme prohlédnutí Hradu, tak by se měl potkat a promluvit si se svými známými a dobře se najíst. Najedl jsem se opravdu královsky navzdory tomu, že recepci pořádal prezident. A co se týká první podmínky úspěšné recepce, podal jsem si ruku a prohodil pár slov s mnohými tetinými známými. Kdesi v útrobách Hradu jsme se potkali s Jiřím Dědečkem, ale s většinou celebrit jsme se srazili v první sále, když jsme potom obcházeli jednotlivé stoly s jídlem. V rohu místnosti u studených mís jsme potkali spisovatele Karla Šiktance a někde poblíž sudu s pivem režiséra Juraje Herze. (Upozorňuji vás, že ne každý se pohyboval jen poblíž jím konzumovaného občerstvovadla.) Pan Žantovský splnil nejen mé představy o ušatých torpédech, ale ukázal se i jako velmi milý člověk. Podal jsem si ruku rovněž s Jiřím Langmajerem a spoustou dalších. Asi nejvíce vytíženým a zaneprázdněným člověkem byl samozřejmě pan prezident. Nakonec jsme se s tetou protlačili postupem času stále více řídnoucím chumlem, který se okolo Václava Havla tvořil od počátku recepce. Teta se s ním velice upřímně pozdravila a poté mě panu prezidentovi představila. Pochybuji sice o tom, že bych na něj udělal velký dojem, ale mohu hrdě prohlásit, že jsem toho večera o jednu deseti miliontinu zlepšil páně prezidentovu znalost svého národa a lidu. Teta odcházela asi v půl jedenácté letního času. Bohužel nebylo na recepci mnoho lidí mé věkové kategorie, takže jsem se později již sám docela nudil. Pravdou je, že jsem si už dřív povšiml jedné dívky, dcery, nebo snad vnučky jednoho z důstojníků naší armády. Když jsem však později zjistil, že oním důstojníkem není pan generál poručík Šedivý, uznal jsem, že to pro mě není dobrá partie, a asi v jedenáct jsem odešel domů. strana 3\n4 číslo 36 B-komplex Počtvrté poprvé ve škole Většinou se v B-komplexu objevuje příspěvek od některého ze studentů prvního ročníku, kde popisuje, jak strávil svůj první den v nové škole. Fajn, je to docela zajímavé, ale většinou je to totéž. Nervozita, zvědavost, vyčkávání, obhlížení spolužáků a nakonec zjistí, že jeho třída je docela fajn a vše je v pořádku. Zní to trošku jako příběh z románu, kde předem znáte konec a nanejvýš můžete být překvapeni jiným průběhem, než jste očekávali. Rozhodl jsem se tedy napsat něco naprosto jiného, i když vycházím ze stejného základu. 4. září 2000 jsem na půdu našeho gymnázia vstoupil letos poprvé, ale bylo to již čtvrté poprvé za dobu mého studia a snažení se na ústavu. Považoval jsem se tedy za starého mazáka, neboť jsem se domníval, že již všechno vím a všechno znám, (Pozn.: Abych vás nemátl, mám na mysli samozřejmě záležitosti průběhu školního roku, ne to, že bych znal všechno, co znát mám. To bych si, probůh, nedovolil.) a tudíž že mě nic už nemůže překvapit. Byl jsem prostě, jak se říká, nad věcí, a proto jsem se do školy skoro i těšil. Samozřejmě, že mě nelákala škola jako taková, že jsem se nezamiloval do její žluté budovy, a už vůbec neuvažujte o tom, že mi snad chybělo učení a písemky. Ne, ale po těch dvou ne nepříjemných měsících odloučení od svých přátel jsem se na ty známé tváře docela těšil. A konec konců jsem byl zvědav i na letošní prváky. Přišel jsem do školy a všechno bylo jinak. S hrůzou jsem zjistil, že s některými lidmi z paralelních tříd, s nimiž jsem se loni velmi spřátelil, se sotva kdy potkám na chodbě, natož pak, abychom byli někde poblíž a mohli byť jen prohodit pár slov. K tomu se ještě přidal čtvrtek, kdy máme od sedmi a půl dne nás učí prof. Hlavsa! (Neberte si to osobně, prosím.) Má velká naděje se upřela k seminářům vždyť tam se setkáme a všechno bude oukej. Ou, chyba lávky. Hned v prvním čtvrtletí mám seminář, který je vypsán pouze pro kvarty. Poté, co jsem spílal tomu, kdo dělal rozvrhy, jsem musel neskutečně vynadat sám sobě. A kdybych ještě byl věděl, že tam kvůli tomu budu v úterý tvrdnout do pěti hodin! Pomalu jsem se s tím začal vyrovnávat a už jsem si zvykl na to, že je možné považovat za štěstí, když někoho, s kým bych si docela rád pokecal, uvidím třeba na druhém konci chodby jednou za den. Takže můj začátek školního roku nebyl zase tak pohodový, bezbolestný a idylický, jak jsem si ho původně růžovými barvami vymaloval na velké plátno. Nic netrvá věčně a dva měsíce jsou očividně dost na to, aby se nabouraly dobré přátelské vztahy. Help! I need somebody! volám po vzoru jedné písně, ale pomoc se jaksi nedostavuje a asi ani nedostaví. Jsem tedy ve škole počtvrté, ale poprvé se potýkám s tak hroznými problémy. Když tak nad tím uvažuji, tak jsem na tom vlastně podstatně hůř než zmiňovaní prváci. Ti se musí nejdřív mezi sebou poznat a mají dost času na to, aby si je profesoři podali podobným způsobem jako nás. Třeba těmi rozvrhy. A bude to vlastně ještě horší. Čeká nás více a více práce, povinností a nakonec maturita. Není zbytí, jednou jsme se dali na cestu, tak se nesmíme zastavit a jít dál a dál, seč nám síly stačí. Ojojoj, teď mě tak napadá, že bych měl začít makat na své ročníkové práci Ach ty studentské starosti! Tak jsme konečně dodělali B-komplex a po hektickém pátečním sešívání (Tisíceré díky, Katko.) jsem měl před sebou poklidný a odpočinkový víkend. Neskutečně jsem se těšil na ty dva dny poměrného klidu, kdy se aspoň na chvíli nemusím starat o zaplnění posledních dvou stran, kdy máme za sebou konec čtvrtletí a třídní schůzky No co vám budu vyprávět, prostě pohodový konec týdne. Jakási nepochopitelná vyšší moc Krušno tomu však chtěla jinak. Rozhovor s profesorkou Segerovou nebyl autorizován! To nade mnou viselo jako temná hrozba blížícího se pondělí. V noci jsem kvůli tomu nemohl spát, přes den jsem se nemohl soustředit na práci. A shodou okolností jsem pracoval na své slohové práci rozhovoru. Po dvou takřka probdělých nocích jsem nakonec došel k závěru, že veškerá vina padá na mou hlavu. Já jsem to byl, kdo ten rozhovor přepisoval do počítače a koneckonců jsem se měl ujistit, že je vše v pořádku a měl jsem s tím článkem pro jistotu sám zajít za paní profesorkou, aby mi to potvrdila a odsouhlasila. Leč nestalo se tak z mé nedbalosti, ale z důvěry, již jsem měl ke svým lidem. Proto se vám tímto, paní profesorko, velmi omlouvám a za redakci slibuji, že se podobná věc už nikdy více nebude opakovat. strana 4\n5 B-komplex číslo 36 Horolezectví je životní filosofie, životní styl Jan Vesták je učitel na základní škole. Vyučuje přírodopis, chemii a informatiku. U svých žáků vždy byl a je oblíben pro velký smysl pro humor a kamarádský přístup. Když býval mým třídním učitelem, měl u nás, dětí, velkou autoritu. Dokázal si nás získat. Dnes, po více než dvou letech, kdy jsem opustila základní školu, sedím v notoricky známém kabinetě chemie. Na nástěnce stále ještě visí naše společná třídní fotograþ e z deváté třídy. Povídáme si o jeho největším koníčku - o horolezectví. V kolika letech jsi začal lézt po horách? Já vlastně nevím, jak to začalo. V roce 1989, když mi bylo osmnáct, se otevřely hranice, a tehdy jsem začal jezdit s kamarády do Alp. Tam jsme nejdřív všechno prošli, vyzkoušeli... no a na laně jsem lezl poprvé asi tak před sedmi lety. To se mi zdá docela krátká doba na to, co už jsi všechno zlezl. V roce 1997 jsi byl v Himalájích, kde jsi absolvoval svoji první šestitisícovku. Co předcházelo tomuto výletu do Himalájí, jak se dostane obyčejný český horolezec do expedice? Já jsem se tam dostal s výpravou, kterou vedl člověk patřící k české horolezecké elitě. Dozvěděl jsem se, kde ten člověk sídlí, a řekl jsem mu, že chci do Himalájí (smích), a on mě prostě vzal. Původně jsem neměl lézt až na vrchol, ale on mě k úplnému výstupu svým způsobem donutil. Pro mě to byl fantastický zážitek a tak to na mě zapůsobilo, že jsem v tom chtěl pokračovat. Možná zvláštní ptát se horolezce, ale ty nemáš strach Horolezectví je životní filosofie, životní styl..., říká Jan Vesták, jeden z členů české horolezecké expedice, která letos v srpnu zdolala druhou nejvyšší horu Jižní Ameriky Huascarán (6786 m ). Jan Vesták (29) se narodil v Praze. Po gymnáziu vystudoval pražskou Přírodovědeckou fakultu, obor biologie chemie, a stal se učitelem na základní škole, kde učí dodnes. Od roku 1989 se datují jeho první jednodušší výstupy. Několikrát byl na Mont Blancu (4810 m). V r absolvoval svoji první šestitisícovku v Himalájích a o dva roky později následovala neúspěšná expedice na vrchol Pumori rovněž v Himalájích. Neúspěch byl zaviněn špatným počasím, které bylo nejhorší za posledních dvacet let. Letos v srpnu byl členem úspěšné české výpravy, která zdolala druhou nejvyšší horu Jižní Ameriky Huascarán (6786 m). Součástí této expedice byl i výstup na jednu z nejhezčích hor světa Alpamayo. z výšek? Mám. Ty máš strach z výšek??? To víš, že mám. Podle mě člověk, který nemá strach z výšek, je blázen nebo sebevrah. Samozřejmě se nebojím tak, abych dostal závrať, to se dobrýmu horolezci stát nesmí. Ale strach tam musí být, protože je to ta pojistka, která tě nutí udělat všechno nejbezpečněji, jak to umíš. Teď, když jsme lezli na Alpamayo, tak jsme byli na stěně, kde jeden špatný pohyb by znamenal půlkilometrový pád do propasti a jistou smrt. Tam prostě vím, že nesmím udělat chybu, že když se podívám dolů, nesmí se mi rozklepat nohy. Když jsme u horolezeckých chyb, před dvěma lety jsi měl poměrně vážný úraz. Co bylo příčinou? Nebyla to moje vina. Byla to náhoda. Nahoře se prostě uvolnil sníh a s tím i kamení. Nedalo se to předvídat. Jak tě to poznamenalo? Ten úraz byl docela vážný. Pro mě to mělo obrovský význam, ale to je na dlouhý povídání. Já jsem půl roku potom nemohl vůbec spát, tak to se strana 5\n6 číslo 36 mnou psychicky otřáslo. Spadla na mě lavina a na záda mi spadl kámen asi jako tahle skříň. ( Skříň je asi dva metry vysoká - pozn.) Takže když vidíš, jak to na tebe padá, nemůžeš uhnout, pak ta rána... myslel jsem, že se odtamtud už nedostanu. Bylo to hrozný, ale určitě mě to nezměnilo. Lezu dál, hory jsou silnější. Strach horolezce jsme už probrali. Jak se vyrovnáváš s tím, že se o tebe bojí tví nejbližší? No, všichni se samozřejmě bojí. A nevadí ti to? Ne, nevadí (smích). Člověk se musí snažit to okolí naučit a přesvědčit, že se o mě bát nemusí... Funguje přesvědčování? Myslím, že funguje. Co se týče rodiny, tak ta se naučila, že se za ten čas už umím v horách bezpečně pohybovat, že jsem nikdy nic nepodcenil, že se snažím lézt, jak nejbezpečněji to jde. Vím ale, že se stejně alespoň trochu bojí. V horách je asi hodně důležité kamarádství Hm. (Významný úsměv, protože to je vskutku originální otázka.) šlo by lézt s někým, kdo ti je nepříjemný? Šlo. Po měsíci na expedici ti je i nejlepší kamarád strašně nepříjemný (smích). Tohle je problém komerčních expedic, kde se schází lidi, kteří spolu nemají nic společného, kromě toho, že mají rádi hory. A sejdou se tam, protože mají peníze, mohou si to zaplatit. To bylo před rokem v Himaláji s expedicí, kde jsme se nějak nesešli a neklapalo to. Zkrátka, dobrý a špatný vztahy jsou všude v životě a horolezectví není výjimkou. Ale na štěstí lezení lidi nějak spojí a sblíží. Co ti dává lezení po horách kromě toho pocitu dosažení cíle? Horolezectví je sport, kde mohou všichni táhnout za jeden provaz. Ten prožitek, ty pocity, které zažívám v horách, jsou nepopsatelné slovy. Možná, že už to nemá se sportem nic společného. Když se řekne, že je to svým způsobem životní filosofie, životní styl, bude to znít pateticky, ale je to tak. Všechny východy a západy slunce, vítr, omrzlé ruce nebo třeba čaj, který ti uvaří kamarád, když už sám nemůžeš, to je to, co dělá z tohoto sportu něco navíc. Řekl jsi, že pocity, které prožívá horolezec, jsou nepopsatelné slovy. Přece jenom se zeptám, na co myslíš, když konečně po strastiplném výstupu stojíš na vrcholu té své hory? Třeba letos, když jsme lezli na Alpamayo, to byl tak krásný výstup, že tam na vrcholku nám bylo opravdu do breku. Bylo to nádherný, my jsme tak strašně chtěli nahoru, zvlášť po loňském neúspěchu, kdy jsme v neuvěřitelných podmínkách v Himalájích dostali za vyučenou. Letošní expedice měla za cíl vlastně tři hory, mezi nimi i Huascarán, a Alpamayo byla takovou korunou nad vším. Byla technicky nejtěžší a už jsme byli také unaveni, ale když jsme na ni vylezli, měli jsme už ty dvě jiné hory za sebou, tak jsme věděli, že se nám všechno povedlo. Byli jsme šťastní. Ne vždy je člověk takhle úspěšný, může nastat nějaká krizová situace. Zbývá ještě dost sil na pomoc druhým? V každé krizové situaci má vždy přednost záchrana holého života, ale problém je v tom, že můžou nastat případy, kdy kamarádovi nejde pomoci. To každý zkušenější lezec ví, a taky ví, do čeho jde. Kdo byl někdy tak vysoko jako já, tak moc dobře zná situace, kdy je někdy téměř nemožný vykonat něco, co poroučí mozek, ale na co tělo, které je v těchto výškách na pokraji kolapsu, už nemá sílu. Že jsou případy, kdy člověk tu sílu, B-komplex kterou už neměl pro sebe, přesto ještě našel, a zachránil kamaráda, je fantastické. Jen s tím nejde počítat. Pro každý výstup je nutná aklimatizace. Jak dlouho jste si zvykali na prostředí letos v Jižní Americe? Byli jsme tam dva měsíce. Není to trochu dlouho? No, my jsme ten první měsíc věnovali cestování a projeli jsme celý Peru. Viděli jsme všechny ty kulturní památky, o kterých se píše v učebnicích zeměpisu - Machu Picchu, jezero Titicaca... Všechny výstupy jsme stihli za tři týdny. Člověk si klade pořád vyšší a vyšší cíle. Nemáš pocit, že by se ti mohlo stát, že už nebude kam lézt výš? To se určitě nestane. Já na všechno nevylezu, protože na to nebudu mít technicky, ale i nejlepší horolezec bude mít před sebou vždycky celou spoustu zajímavých výstupů. Vždycky bude na světě něco, co stojí za zdolání. Nemáš nějakou obzvlášť zajímavou historku z výstupů? Ne, historky fakt povídat nebudu. Historek jsou mraky, ale myslím, že celé horolezectví je jedna historka za druhou, že to je tak nenormální a úchylnej sport... Čeho si ceníš nejvíce ze své dosavadní horolezecké kariéry? Kariéra žádná není. Každý výstup je jiný. Některý je těžký po technické stránce, některý je krásný esteticky, na některých výstupech je zase legrace a dobrá parta, takže nevím, čeho si cením nejvíc. Hodně na mě zapůsobila loňská expedice na Pumori v Himalájích, protože jsme ochutnali to nejtěžší, co asi může být. Nedařilo se nám, hora nás nepřijala, bylo hrozný počasí a zachraňovali jsme holý životy. Bylo těžký překonat neúspěch, překonat i ty strana 6\n7 B-komplex číslo 36 peníze, které do toho člověk vrazil a nevrátily se mu tak, jak očekával. Když zažíváš takto extrémní situace, nezdá se ti život tady v Praze všední, nudný? Ne, vůbec ne. Tady je jednodušší prožívat všechno v tý šedi a nudi. Teda nudě. Člověk se dokáže snadno přenést přes nějaký ty malichernosti. Pak se můžeš akorát tak pousmát, když vidíš, jak se lidi dokážou dohadovat o úplných banalitách. Těšíš se domů, když se vracíš z expedice? Pokaždé se hrozně těším domů. Jakmile je hora zlezená, tak už tam nic není atraktivní. Nikdo mi to neuvěří, ale je to tak. Nejhezčí je, když vystupuješ z letadla v Ruzyni po těch dvou měsících a ještě když se všechno podaří a ty se těšíš na lidi, co jsi dlouho neviděl a který máš rád. Víš, že na tebe čekali a drželi ti palce. Doma si odpočinu a za týden bych zas balil kufry, ale když jsem tam někde v horách, po výstupu mě to táhne vždycky domů. Nějaké další plány? Teď na jaře bych chtěl ještě stihnout jeden výstup v Himalájích. Jinak se chystám na dva měsíce do jedné z posledních opravdových divočin světa. Součástí tohoto putování by měl být výstup na možná nejstudenější a nejdrsnější horu. Chtěli bychom se pokusit na ni vylézt takovou méně obvyklou výstupovou cestou. Víc zatím nechci prozrazovat. Na závěr si dovolím otázku: Připadáš si se svými ne už malými zkušenostmi jako opravdový horolezec? Já bych si o sobě nikdy nedovolil tvrdit, že jsem horolezec. Ve světle výkonů lidí jako jsou Rakoncaj, Messner, Šmíd a spousta dalších jenom mlčím v obrovském obdivu. (Přirozená skromnost.) Justyna Kramarzová Přebrepty V této rubrice můžete pokaždé najít nějaké perličky z našich vyučovacích hodin. Těchto legrácek není nikdy dost, proto pište, pište, piště! Pokud se vám podaří sehnat nějaké originální přebrepty, doneste je někomu do redakce či profesorce Novákové. Vzkaz profesorům. Tuto rubriku má na starosti Dominika, budet-li se tedy cítit některým svým vlastním výrokem poškozeni, obraťte se prosím urychleně na ni. Na pozdější reklamace nebude brán zřetel. (Vzkaz p. Hlavsovi. Případné postihy adresujte tamtéž. Vašek.) p. Nováková: Napište si: Alois a Vilém Mrštíkovi. Jirka: To je dílo? p. Hlavsa: Tomu kůňovi, co mu vyrůstá z hlavy roh, se říká jednorožec. Z referátu: Stala se lehkou dívkou na úkor obchodníka. p. Hlavsa: Miminka lidských mláďat jsou podobná dospělému jedinci. Z biologie: Slintací žlázy p. Hlavsa: Myslim, že nevim, ale je tam určitě P. V hodině chemie: Tyto dva izomery nejsou izomery. p. Hrubá: To není badly, jako bedly, co rostou u nás v lese. p. Hlistová: Jindřich VIII. Kudy šel, tudy plodil. p. Hrubá: Po Vikinzích přišel kdo? Tereza: Rusové! p. Hlavsa: Horní pruh je červený, dolní modrý a ten spodní žlutý. p. Včelaříková: Naštěstí a naneštěstí, takže budete říkat příběh, kde se to vyzvrací p. Balatková: Proto víte, že vojáci musí na mostě rušit most Promiňte, já jsem už myslela na Leningrad. p. Hlavsa: Trubýši! Né, že by vydávali nějaké zvuky klaksonárního typu. p. Hlavsa: Rozmnožují se pohlavním způsobem života. p. Mrázová: Když se tam ukrejvali zlodějové, tak to na ně vobčas spadlo. p. Hrubá: Jsou věci mezi nebem a zemí, které nedokážu vysvětlit ani já. Byla to prostě nějaká ambulance nejspíš okresní a místní hasiči. p. Čambal: Cytoplazma je vodný roztok rosolovitého vzezření. p. Balatková: Cože? Zábal u kvadratických rovnic s parametrem? A na co jste dělali podmínky? p. Čambal: Měňavka střevní normálně nežije, je to komenzál, tzv. bufeťák. p. Nováková: TEĎ přijde jádro pudla! Má pudr jádro? p. Čambal: Brvy se pohybují naráz jako akvabely. p. Hrubá: Deset tisíc nových carů, pardon aut. p. Kolář: Jsi věřící, Pavle? Jirka: Ano, on chodí do kostela. Kolář: Čí jsi, synu? Pavel: Já nevim p. Hlavsa: Vlasovec o dlouze jednoho metra. p. Hlavsa: Národní strom Kanady je javorový list. p. Hlavsa: Vlajka Palau je trošku podobná japonské vlajce, ale vůbec jí podobná není. O vlajce: Dominika má vobráceně ptáka. p. Balatková: Musíte se trefit do frekvence a pak už na velikosti nezáleží. p. Hlavsa: Podíváme se na sladkovodní zástupce, nejznámější z nich žijí ve Středozemním moři. p. Čepelová: NH 3 zapáchající plyn. Aleš: A co v tom plynu teda smrdí, dusík nebo vodík? Z chemie: Br 2 pevná kapalná látka. Z biologie: Co jsou to žábry? Odpověď: Něco jako ploutve. p. Hlavsa: Kupte si kapra v kaprárně. Dominika Malá strana 7\n8 číslo 36 B-komplex VAVOT C 1.B 1.A 2.B 2.A 1.B 4.C IV.B 3.A VI.A IV.A VI.B V.B 4.D 2.B V.A 2.A 4.C VI.A IV.A V.B V.A 2.A IV.A V.A Profesoři Jako každým rokem i letos těsně před tím, než jsme se se školou rozloučili na dobu několika relativně klidných dnů vánočních prázdnin, se na naší škole konal Vánoční volejbalový turnaj VAVOT. (Pokud jste se do první věty mého článku zamotali, nejste rozhodně první. Já jsem ji psal pět minut.) I letos s sebou přinesl spoustu fandění, ulejvání se, nervy drásajících zápasů, ale i takových utkání, kde bylo o vítězi předem rozhodnuto. IV.A Profesoři Profesoři Od chvíle, kdy byli vylosováni první soupeři, každý spekuloval, jak ten či onen zápas dopadne. Profesoři chtěli letos ukázat, že jsou volejbalisty kromobyčejných kvalit a po minulém pro ně nezdařilém turnaji se trošku vytáhnout. Také naše třída se chystala na to, že si po třech letech konečně spraví chuť, a naši borci se nikterak netajili tím, že pomýšlejí na vítězství. Blahé paměti v primě jsme byli hrdinně třetí, ale poslední dva roky se našeho drýmtýmu držela smůla. Letos se však sešli v dostatečně silné sestavě, aby mohli světu předvést, co v nich je. A potom tu byl také tým 2.A, který loni vyhrál, a tak se dalo očekávat, že bude chtít své vítězství obhájit. Jelikož se drtivá většina zápasů odehrávala v době, kdy pro zbytek školy bylo běžné vyučování, měl jsem možnost zhlédnout pouze pár zápasů, kdy hrála naše třída nebo jsme měli mít tělocvik. Jeden zápas jsem mohl sledovat místo hodiny výtvarné výchovy. (Vřelý dík profesoru Říhovi.) Jednotlivé zápasy probíhaly, jak probíhaly, a tady někde okolo máte pavouka, takže se posuneme v čase a prostoru a vpadneme do semifinálových zápasů letošního (vlastně teď už loňského) VAVOTu. V zápalu fandění jsem se o den dříve umotal do dosti nepříjemné sázky. Vysvětlím. Toho času spolu na hřišti zápolila 2.A a 4.C. Myslím si, že není třeba, abych zdůrazňoval, komu ze soupeřů jsem fandil, a řekl bych, že vám musí být jasné, že si ze mě kluci dělali prču a častovali mě všelikými fórky. V takovýchto vypjatých situacích se člověk velice snadno ukvapí a Zkraťme to, vsadil jsem na druháky své vousy, a to v semifinálovém zápasu s mou třídou, který se měl odehrát příštího dne. Asi si dovedete představit, jaké veselí toto ve třídě vyvolalo a že o tom do příštího rána věděla polovina školy. (Profesor Luňák, když se dozvěděl, že fandím proti své třídě, prohlásil něco v tom smyslu, že snad chci propadnout. Když se později dozvěděl, že ve finále nebudu fandit profesorům, můj ortel byl zpečetěn.) Nicméně stalo se tak a nešlo couvnout. Ostatně couvnout jsem ani nechtěl, protože šlo především o mou čest. Sázka byla ještě upravena tak, že svou chloubu nesmím nosit strana 8\n9 B-komplex číslo 36 do konce školního roku. V případě, že by naše milá kvarta A prohrála, musel Honza Kratochvíl shodit své již dosti dlouhé háro, na němž si poslední dobou také tak trochu zakládal. Tedy protisázka dostatečně důstojná. Jsem od přírody nepoučitelným idealistou, snílkem a přiznejme si to tak trochu blbem. Ještě dlouho jsem byl skálopevně přesvědčen, že se vše v dobré obrátí. Ozval se pískot rozhodčího a přes sítě začaly létat první míče. Potíž byla v tom, že ty drzé mičudy létaly většinou pouze jednostranně a zpět se již častokrát ani nevracely. Pokud balón políbil zemi, stalo se tomu takřka pokaždé na území druháku, či jejich rukou v autu. A já tam stál, úsměv na tváři mi tuhnul a už už jsem cítil pěnu na tvářích. Po prvním setu drazí spolužáci vesele a živě gestikulovali směrem ke mně. Možná se mi to jen zdálo, ale většina z nich naznačovala takové divné pohyby po obličeji shora dolů. Ale jak říkám, možná se pletu. V druhém setu se mí favoriti trochu zmohli a ukázali, že ještě za něco stojí, ale bylo jim to pendrek platné. Nedá se nic dělat a i dnes, kdy už jemný vánek na tvářích skoro nevnímám, se mi to říká jen velmi těžko. Kvarta A vyhrála 2:0, a tudíž postoupila do finále, kde je čekali profesoři. Kantorský tým v semifinále poměrně s přehledem porazil V.A, i když to taky nebylo zadarmo a s některými míči měli učitelští borci co dělat. Ukázalo se, že na čí stranu se přikloním, ten musí zákonitě neuspět. Rozhodl jsem se fandit pro změnu našim, a jak mě půl hodiny předtím naštvali svým vítězstvím, tak mě posléze nepotěšili pouhým druhým místem. Kantoři vyhráli, a to je konec posledního volejbalového dobrodružství na Botičské druhého tisíciletí. Do nového věku s hladkou tváří! Nebe na Zemi Byl to takový normální den. Ráno jsem vstal a chystal jsem se odejít do práce jako kdykoliv jindy. Do ničeho se mi nechtělo, byl jsem líný vylézt z postele, nadával jsem na celý svět. Přál jsem si být někde úplně jinde, někdy úplně jindy, kde by se lidé nemuseli věnovat nějaké pitomé otrocké práci. Psal se patnáctý červenec roku 1999 a nic zvláštního se nemělo stát. A přece Dnes přesně nevím, jak se to stalo, ale byl jsem Vlastně nevím kde, ale cestoval jsem jakýmsi časoprostorovým tunelem. Vím, zní to jako sci-fi, ani já tomu tehdy moc nevěřil, ale bylo to tak. Jak dlouho to trvalo, to nedokážu posoudit. Když jsem se však opět dostal na pevnou zem, byl jsem někde jinde a bylo někdy jindy někdy úplně jindy Dost nechápavě se rozhlížím kolem. Jsem na Zemi, nebo ne? Nevím to jistě. Okolí se trochu podobá Africe, jak ji znám z obrázků a přírodopisných filmů, ale můžu se taky mýlit. Jestli jsem ale na Zemi, tak rozhodně ne ve dvacátém století, vypadá to tu nějak nějak jinak. Ne, takže to nebude Země. Je to nějaké divné. A hele, támhle se někdo blíží. Zdá se, že je to člověk, nebo se mu aspoň podobá. No, zkusím mu jít naproti Dobrý den, říkám zdvořile. Ahoj, příteli, mává na mě už zdaleka tak, jako bychom už léta byli nejlepší kamarádi. Jak se daří? Takhle přátelsky se lidé přece nechovají. Moment, on mluví francouzsky? No, dobře, jestli jsme v Africe, tak proč ne. Příchozí se najednou zarazí: Ty nejsi odsud, že ne? Teda myslím jako z dnešní doby? Jaké je datum, prosím? Patnáctého července roku 3078, odpovídá neznámý. Pak pane, pak se to se nemýlíte, stěží ze sebe vykoktám. Máte pravdu, jsem ze dvacátého století. Naposledy jsem byl v roce No, tak to jsi z daleka. Aha, proto to archaické vykání. Na to už si nehrajeme. Je to jen knižní způsob mluvy. A říkej mi příteli, to se teď hodně nosí. Dobrá, příteli, asi se tu hodně změnilo za ta léta. Vyprávěj mi, jak to teď vypadá na Zemi, prosím. Fajn, tak poslouchej, je toho dost. a lidi se dost změnili. Už se neválčí jako za starých dob. Žijeme spolu v míru. Víš, já jsem historikem a za posledních čtyři sta let už není nad čím bádat. Dějiny skončily a je konečně klid. Historii konečně potkalo to, co se stalo jiným vědám pokračování na straně 16 strana 9\n10 číslo 36 B-komplex Výjev normální hodiny Česká televize, Původní název tohoto článku byl jiný a následující text na něj logicky navazoval. Protože byl ale zbytečně dlouhý a připomínal spíše titulky z dob obrozeneckých, nahradil jsem ho. Abyste však nebyli ochuzeni o smysl článku, píšu ho zde znovu: Básnička pro nejlepší holku na světě, kterou znám, která se mi líbí a kterou mám rád. A poté nějaký nový vztah. I takhle mohou vypadat zápisky z hodiny fyziky jednoho obyčejného studenta. Alespoň k něčemu se dá taková hodina využít. Má to ovšem háček. Když se někomu povede vtip a vy, zahloubaní do veršů, které v zášestí stejně mažete, nevíte, čemu se máte smát, je to trapné. Sem tam si takový student uráčí vzhlédnout k tabuli a zapsat několik nových vztahů. Do toho mu spolužák sedící vedle něj neustále kecá, něco dopisuje a dělá si z něj prču. Navíc vždy hrozí, že se vyučující zvedne od katedry, zamíří do vašich výsostných vod a z ničeho nic vypálí, na co že se to ptal? Student samozřejmě neví, a to je potom teprve průšvih, který se s nepochopeným fórem nemůže samozřejmě rovnat. Kromě takovýchto méně častých odchylek neustále sedí zahloubán nad papírem (Většinou je to papír čtverečkový, který je z druhé strany beznadějně zaplněn kolečky a křížky.) a zapisuje nesmyslné verše. Myšlenkami dlí u osůbky, která sedí v učebně naproti a poslušně odříkává naučenou výslovnost nových slovíček. Za chvíli zazvoní a všichni studenti si začnou své role houfně vyměňovat. Během několika minutové přestávky se stihnout nasvačit, poprat, rozejít se svojí holkou nebo si napsat úkol z matematiky. Jiní zevlují do sešitu ve snaze naučit se rychle něco na písemku nebo zkoušení. Ti, kteří byli uvězněni ve světě čísel, půjdou překládat nesmyslné věty a fráze, jiní zase půjdou blbnout na hrazdu nebo mlátit do míče. Jenom ten, který každou hodinu stráví nad svými verši a je mu jedno, jestli má fyziku, děják nebo angličtinu, pouze změní učebnu a bude se své bohulibé činnosti věnovat dál. Tímto bych se vám, paní profesorko, rád omluvil za to, že jsme s Matějem nedávali ve vaší hodině pozor. Víte, byla to legrace, jen na tom papírku bylo i jméno, ale to vám, přátelé, neprozradím. Taková báseň je velice neutrální a dá se použít takřka na každého. To jméno by se od té doby asi změnilo, i když nyní se opět pomalu a jistě vrací k původní osobě Ach, ty hormony! věc veřejná? Během Vánoc vládla médiím krize v České televizi. A jak a proč to vlastně vzniklo? Radou ČT byl jmenován nový generální ředitel Jiří Hodač. Naprosto regulérně, podle zákona. Řadoví zaměstnanci televize se proti tomu vzepřeli a obsadili velín na Kavčích horách. Naprosto nesprávně, v rozporu se zákonem. Nabízí se otázka, kdo byl v právu. Je jasné, že vzbouření zaměstnanci porušili zákon. Oni samozřejmě mají právo stávkovat, ale oni ze začátku pouze stávkou vyhrožovali, a to jim již zákon nedovoluje. Nejsem odborníkem a nemohu posoudit, zda pan Hodač je, či není schopný vést veřejnoprávní televizi, ale jsem přesvědčen, že nikdo z jeho zaměstnanců nemá právo jeho, právoplatného ředitele, vlastně vydírat. Mně osobně nejvíc vadilo a vadí, že se obě strany, lidově řečeno, šprajcly a ani jedna z nich nebyla ochotna ustoupit a společně dojít k nějakému kompromisu. Takhle se nemohou chovat dospělí lidé, novináři, jimž bychom měli důvěřovat. Jedním z argumentů byla snaha oprostit veřejnoprávní televizi od tzv. politických tlaků. Ano, radu sestavuje parlament, ale tam je zastoupeno více politických stran a je obrazem své země, neboť občané poslance zvolili. Takže pokud rozhoduje parlament, je to víceméně rozhodnutím občanů. Je tu ještě jedna varianta, kterou kdosi navrhoval, a sice aby o těchto věcech České televize rozhodovali sami občané skrz nějaké organizace. Kromě toho, že by si to vyžádalo jistě několik milionů z rozpočtu, je to něco, co odporuje systému, který v České republice funguje. U nás máme parlamentní demokracii. Pokud by mohl o lidech ve vedení televize rozhodovat každý občan, nebezpečně bychom se přiblížili anarchii. A to snad nechceme. strana 10\n11 B-komplex číslo 36 Napadlo mě, jak se za posledních několik let změnil můj život. Když o tom tak uvažuji, do oddílu jsem přestal chodit někdy v době, kdy jsem nastoupil na gympl, a to je poměrně dávno. Teď jsem zavzpomínal na doby dávno minulé, které se pravděpodobně již nikdy nevrátí. Sám nevím, jestli je to dobře nebo ne. Je to stejné, jako když člověk po letech vzpomíná na vojnu. Veselé historky, kanadské žertíky, trochu drsný humor. Ty špatné zážitky každý odsunuje na vedlejší kolej a časem je snad úplně zapomíná. Nějak si teď nemůžu ani vzpomenout, proč jsem z oddílu odešel. Asi jsem se tam s někým nepohodl. Dost možná mě už přestalo bavit trmácet se víkend co víkend někam do přírody, ukrajovat kilometry v úděsném vedru k padnutí či při Na kůň! skoro tropických lijavcích. Teď se mi začíná stýskat. Zpohodlněl jsem a po letech mě zase přepadla myšlenka vyrazit někam mimo šeď města. S pár lidmi jen se stanem, spacákem, mapou a trochou jídla. Jak dlouho jsem už vlastně nebyl v Českosaském Švýcarsku, jižních Čechách? Kdy jsem se naposledy opřel pádlem do vod Sázavy, Lužnice či Otavy? Připadá mi to jako věčnost. A donedávna jsem po tom ani nevzdychl. Život je ale jedna velká změna a se mnou to zase cloumá. Mám zase hroznou chuť všeho nechat a aspoň ty dva dny na konci týdne se zdánlivě bezcílně toulat, protože je tolik míst, kde jsem ještě nebyl a tolik krásných částí našeho státečku, kam bych se rád zase jednou vrátil. Obávám se však, že si na to v dnešní době už sotva najdu čas. Ráno do školy, ze školy většinou na zkoušku, ze zkoušky domů, napsat něco do B-komplexu, udělat pár věcí do školy, pohádat se s počítačem Mezitím vším se občas trošku najíst, potom jít spát. A ráno znova. O víkendech na závody. To znamená v pátek makat ze školy a vypadnout z Prahy, nebo také vstávat v sobotu ve čtyři v pět hodin. Tři kapely, dva časopisy, škola, minikáry Asi se nenajde volná chvíle a pár lidí ochotných vyrazit někam. A jak rád bych se zase díval dalekohledem někam do dáli. Pak bych se ještě jednou trochu napil už značně zteplalé vody. Vedoucí prohlásí: Tak, na kůň! Hodíme batoh na záda, poslední pohled na krajinu za námi a ještě jeden do mapy. A potom kráčet dál a dál a dál Konec morousů v Čechách Z jednoho úřadu vyšel podmračený muž. Nevšímal si ničeho a nikoho kolem sebe. Ponořen sám do sebe a do svých myšlenek nevnímal své okolí. Nebyl mezi lidmi oblíbený. Věčně rozhádaného člověka, který byl neustále s někým na válečné noze, bručouna, který se s ostatními nebavil, neměl nikdo rád. A proč taky? Nikdo ho nepotřeboval a kdyby od něj někdo něco chtěl, radši by si to zařídil jinak. Prostě a jasně, byl to muž bez přátel a někteří lidé tvrdili, že nemá srdce a že je bezcitný. Jistě takové lidi taky znáte z vašeho okolí, není jich málo. Jak si tak zamyšleně vykračoval stále plnější ulicí, vrazil do jedné ženy, která šla proti němu. Promiňte, slečno, zabručel na omluvu na půl huby. Pomůžu vám to sebrat, dodal, když si všiml, že se jí rozsypaly nějaké papíry. Teprve, když jí podával znovu složená lejstra, podíval se jí do obličeje a to, co viděl, ho vyvedlo z rovnováhy. Před sebou měl neobyčejně krásnou mladou dívku. A tu se stalo něco, co by nikdo, kdo tohoto muže znal, neočekával. Tento mladík, nebylo mu o mnoho víc než jí, pozval neznámou slečnu do blízké čajovny a ona pozvání přijala. Kdyby šel okolo okna toho podniku někdo z lidí, kteří muže znali dříve, o půl hodiny později a všiml by si ho, asi by se měl čemu divit. Tenhle bručoun se klidně bavil s příjemnou dívkou, zdálo se, že jí vyprávěl vtipy, neboť se každou chvíli smála až se třásly okenní tabulky. Někteří by ho možná ani nepoznali, protože ten jeho věčně zamračený pohled byl pryč. Usmíval se a mohlo by se zdát, že je i docela hezký. Oba byli ve zvláštní euforii. Možná to bylo také tím čajem. Pokud by vás zajímalo, jak to bylo dál, tak nezůstalo jen u jednoho čaje, ale brzy spolu šli na večeři. A to byl pouze začátek Kdybyste dnes šli kolem jednoho úřadu, potkali byste mladou a již na první pohled milou dívku, která se nemůže dočkat, až skončí úřední hodiny. Kdybyste čekali na stejný okamžik jako ona, viděli byste, jak z těžkých dveří úřadu vychází muž a s usměvavou tváří se k ní žene. A kdybyste se za nimi vydali, určitě by zašli do jedné ze svých oblíbených kavárniček či čajoven. Určitě byste ale nepoznali kdysi zamračeného muže, bručouna, kterého neměl nikdo rád. strana 11\n12 číslo 36 B-komplex Trocha A Hard Day s Night John Lennon It s been a hard day s night, And I ve been working like a dog, It s been a hard day s night, I should be sleeping like a log. But when I get home to you I find the things that you do Will make me feel alright. You know I work all day To get you money to buy you things, And it s worth it just to hear you say, You re gonna give me everything. So why on earth should I moan, Cause when I get you alone You know I feel OK. poezie Perný den When I m home everything seems to be right, When I m home feeling you holding me tight, yeah. It s been a hard day s night, And I ve been working like a dog, It s been a hard day s night, I should be sleeping like a log. But when I get home to you I find the things that you do Will make me feel alright. John Lennon Byl to zatraceně perný den a já jsem jako ten pes unaven. Bude to tvrdě zasloužená noc a mně se už chce spát hrozně moc. Když se pak vracím domů, děkuju, nevím komu. Dík tobě jsem zase alright. Ty víš, že makám celý boží den, abych ti koupil dárky a nebyl zadlužen. nikoho A stojí za to slyšet říct, že mi dáš vážně cokoliv. Takže, když někdy fňukám proto, že musím být sám. Víš, že jinak jsem OK. You know I work all day To get you money to buy you things, And it s worth it just to hear you say, You re gonna give me everything. So why on earth should I moan, Cause when I get you alone You know I feel OK. Změnit bych se měl Ondra Lopušník Trocha nikoho Doma jsem, všechno se zdá dobré být. Doma jsem, můžu tě v náruči mít. poezie Byl to zatraceně perný den Byl jsem zlý na všechny, co jsem viděl. a já jsem jako ten pes unaven. Nemiloval jsem, ale nenáviděl. Bude to tvrdě zasloužená noc Duše má byla zlá a zvrácená a mně se už chce spát hrozně moc. A křičela svá slova do ztracena. Když se pak vracím domů, děkuju, nevím komu. A pak jednoho dne v mlze nějaký muž stál. Dík tobě jsem zase alright. Já nemíval jsem strach, ale tenkrát jsem se bál. Něčí posel asi mi něco chtěl říct, Ty víš, že makám celý boží den, Otevřel ústa, zmizel a pak už nic. abych ti koupil dárky a nebyl zadlužen. A stojí to slyšet říct, Snad byl to jen zlý sen, snad se mi to zdálo. že mi dáš vážně cokoliv. Za trošičku přemýšlení asi by to stálo. Takže, když někdy fňukám Snad abych já se změnil, někdo po mně chtěl. proto, že musím být sám. Nyní s ním rád souhlasím, změnit bych se měl. Víš, že jinak jsem OK. nezabije strana 12\n13 B-komplex číslo 36 Jak se jmenujete, kolik je vám let? Jmenuji se Tomáš Dvořák, je mi 28 let, jsem ženatý a mám dvě děti. Kdo byl vaším idolem v dětství? V dětství jsem měl za vzor lidi, kteří mne obklopovali v době, kdy jsem dělal atletiku. Když jsem měl možnost setkat se se svým atletickým vzorem osobně, zdaleka nesplnil má očekávání a přestal být mým vzorem. Čím jste chtěl být, když jste byl malý? Zcela určitě jsem nechtěl být atletem a také jsem netrpěl ničím, podobným kosmonautům. Pomáháte doma manželce, nebo se spíš svalíte k televizi? Nepomáhám jí v tom, co mi nejde. To znamená: nežehlím, protože mi to trvá dlouho, neperu, protože nevím, co mám zmáčknout, a prach neutírám, protože už je utřený. V čem jedině pomůžu, jsou děti a také jsem taková domácí kuchařka. (pozn.: Pan Dvořák zvládá všechna světová jídla na jedničku.) Říká se o vás, že jste arogantní. Co si o tom myslíte? Přiznám se popravdě, že jsem o tom nevěděl. Ale doufám, že nejsem. Rozhovor s českým atletem Tomášem Dvořákem Určitě nejsem. Hodláte se ještě někdy objevit na televizních obrazovkách, nebo reklama na mobilní telefony bylo vaše poprvé a naposledy? Poprvé to nebylo, ale myslím si, že reklama se povedla a nápad byl také dobrý. Já jsem ji sice v televizi neviděl, pouze mustr, ale líbila se mi, tak proč ne. Když jste se objevil jako nominovaný v anketě Sexy muž, byl jste si vědom svých předností a nechalo vás to chladným, nebo jste se doma před zrcadlem prohlížel a hledal něco zajímavého? Vzal jsem si fotografie ostatních kandidátů a začal jsem je porovnávat se svojí, to si dělám legraci. Byla to strašná hloupost, protože nikdo z těch mužů nebyl svým způsobem sexsymbol. Zkrátka strašná hloupost. Čemu se věnujete ve volném čase? Byl jste už v divadle? Tak ve volném čase, pokud mi zbývá, se věnuji výhradně dětem a manželce. V divadle jsem byl, ale momentálně nechodím, nemám čas, i když bych tam rád zašel. Kdo nebo co vás přivedlo na myšlenku věnovat se atletice? Mě k atletice dohnala jedna paní, které jsem velice vděčný. To mi bylo deset let. Od té doby se atletice věnuji. Existuje pro vás sportovec, který je pro vás obávaným soupeřem? V tomto stadiu snad už jen Tomáš Dvořák, protože teď už mé výsledky mohou být ovlivněny jen mnou. Která z deseti disciplín je pro vás nejlépe nebo naopak nejhůře zvládnutelná? Nejlépe mi sedl skok o tyči, i když by tam chtělo přitlačit, no a potom největší potíže jsou s během, kde už záleží jen na tom, aby člověk vydržel a chtěl vyhrát. Co byste poradil tomu, kdo by chtěl zkusit dráhu atleta, ale není si jistý svými výsledky? Určitě je hloupé bát se svých výsledků už na začátku. Když jsem začínal s atletikou, většina kluků, co se mnou trénovali, dosahovala lepších výsledků než já, ale nevydrželi u toho tak dlouho. Takže rozhodně by to měl zkusit a vydržet a vydržet. Čemu se hodláte věnovat, až vaše atletická dráha skončí? Už mě to párkrát napadlo, ale asi bych se věnoval dál atletice v roli trenéra. Ale to bude doufám za hodně dlouho. Díky za rozhovor. Tereza Žemlová strana 13\n14 číslo 36 B-komplex O Nečasu, B-komplexu a o nás Tak jsem jednou otevřel Nečas a dočítám se, že já a Tomáš ten časopis nečteme. Autor článku o Botičstoku tvrdil, že prý Nečas nečteme ze zásady, ale přemírou inspirace vzhledem k zřídkakdy vycházejícímu B-komplexu to asi není. Nepatřím k těm, kteří se kvůli každému druhému slovu uráží, ale tady se bohužel ohradit musím. Není to pravda! Naopak, snažím se, aby mi ani jedno číslo Nečasu neušlo. Nebudu tvrdit, že přečtu všechny články, to ne, ale minimálně ho prolistuji, abych věděl, co se jim povedlo, co ne, kde a jak se zase otřeli o B-komplex a podobně. Stalo se jaksi tradicí, že sem tam kolega Chromý utrousí něco nelichotivého na naši adresu. Byl bych nerad, kdyby to došlo tak daleko, že budeme naše úvodníky zaplácávat ostrými výměnami názorů mezi dvěma redakcemi. Konkurence je dobrá věc, ale i mezi konkurenčními časopisy může panovat, když ne tolerance a úcta, tak aspoň zdvořilost. Povím vám, jaký je rozdíl mezi BK a Nečasem. No, to jsem nezačal zrovna nejšťastněji, neboť ať se dívám, jak chci, není jich zase tolik. Oba časopisy dělají studenti našeho gymnázia, obě redakce (každá po svém) se snaží svým čtenářům přinést něco z naší současnosti, co by je mohlo zajímat, a všichni se snažíme vylepšovat se v rámci svých možností po stránce grafické i textové. Když se to vezme kolem a kolem, tak si skoro ani konkurovat nemůžeme, protože děláme trošku něco jiného. Říkám na rovinu, že hromady básniček a recenzí, které Nečasu dominují, se mi nelíbí. Je to však jejich styl, cesta, kterou se rozhodli jít, a pokud vím, mají s tím mezi studenty nemalý úspěch. My ten časopis prostě děláme trochu jinak, jak se to líbí nám. Nečas měl oproti nám od začátku velkou výhodu. Vznikl na truc B-komplexu, profesorům a celému světu, což jeho redaktoři na svých stránkách nikdy neopomněli zdůraznit. Naši studenti jsou lidé zhruba od patnácti do devatenácti let. A v tomhle věku člověkem hýbe všechno, co zavání nějakým bojem proti autoritám a starému pořádku. Ani já nejsem jiný, ale svoje nejbouřlivější období mám již víceméně za sebou. A podle mě není nejlepší projevovat se poněkud expresivněji na stránkách časopisů, snažím se, aby B-komplex měl nějakou uměleckou a sdělnou hodnotu a aby si někdo z budoucích studentů, kdo v knihovně prolistuje našimi čísly za deset patnáct let, mohl říct: Sakra, to je dobrý. BK má svou tradici a já chovám nesmírnou úctu k bývalé šéfredaktorce Tereze Pavlíčkové a k tomu, o co se v B-komplexu se svojí redakcí snažila. Pokusil jsem se aspoň do určité míry pokračovat v podobné koncepci a přísluší jiným než mě, abych to hodnotil. Poslední věcí, která je často diskutovaná, je stálé B-komplex ještě nevyšel. Nečas vychází častěji než B-komplex Ano, to je prostě fakt. Honza Chromý a spol. mi často mlátí o hlavu, že nás podporují profesoři. (V podstatě nám jen občas někdo nabídne nějakou zajímavou slohovku, což by pro Nečas udělali určitě taky, kdyby si jeho redakce o to řekla.) Ano, ale na druhou stranu, třeba teď jsme doslova zahrabaní v rozhovorech, protože jsme interview měli jako čtvrtletní slohovou práci. Spousta z nich je opravdu skvělá, ale můžeme použít víc než čtyři články? Ne, potom by to byl B-komplex Interview Speciál. No, a takhle je to vlastně se vším. Vidíte, že ta profesorská podpora nemá zase tolik výhod. A pokud jde o korekturu otištěných článků, pokud vím, tak někdo z češtinářů už opravuje chyby i pro Nečas. Nerad bych rýpal, ale díky tomu to vzniklo Takže pokud redakce Nečasu dělá svůj časopis se stejnou láskou a zanícením jako já B-komplex, potom určitě čte tento článek. Takže, přátelé, zanechme svárů, zanechme pří a nastolme trochu klidnější, přátelštější a důstojnější atmosféru. Ono to půjde, věřte mi. Vánoční koncert Jako každoročně probíhal i letos slavnostně naladěný Vánoční koncert, a to jak nejprve pro rodiče či známé, tak vzápětí pro studenty. Jelikož jsem i já členkou školního sboru, mohu posoudit dobu příprav na jakékoliv představení. Je to složitá práce zvláště pro sbormistryni, která, dle mého názoru, vytváří kvalitu sboru. Mnoho lidí, vydýchaný vzduch, jistě si dovedete představit skvělou situaci pro omdlévání. Naštěstí jsme byli letos takového zážitku ušetřeni. Velmi často jsem od starších studentů slyšela, jak je nepříjemné stát na židlích po celou dobu vystoupení bez hnutí. Hlavně pak vyšší dívky s vysokými podpatky mají problém. Protože jsem malá, stála jsem vepředu a nemusela jsem alespoň židlí využívat. Překvapení. Co to asi může být, jistě si mysleli všichni nezasvěcení. Jen málokdo tušil, o co jde. Letošními hosty, lépe řečeno překvapením, byl sbor profesorů, respektive profesorek, se speciálním názvem V rozpuku. Věřím, že studenti byli nadšeni, protože my jsme určitě byli. Vždyť na jaké jiné škole by se profesoři odvážili a zazpívali před lidmi, od nichž mají očekávat respekt a uznání? Bylo to od nich velmi pěkné, že se zapojili a takto přispěli ke krásné vánoční náladě. Všechny účinkující jistě potěšilo i to, že se nakonec přidali i diváci. Podle mého názoru se koncert zdařil a doufám, že si to nemyslím jen já. Monika Holická strana 14\n15 B-komplex číslo 36 Kdy jsem se nejvíce bála Jsem poměrně lekavý člověk, a tak pro mne není lehké vybrat situaci, kdy jsem se lekla nejvíc. A příhoda, kdy na mě zpoza rohu vyběhne nějaká osoba se svým podlým baf a o mne se pokusí mdloby, by pravděpodobně nebyla úplně nejlepším námětem pro vypravování. Ale vyberu pro vás kraťoučký úsek ze svého života, pár setin vteřiny, během kterých jsem překonala svůj strach. Mohou to být takové tři roky, kdy jsme s otcem vyrazili na týden na Orlík. Po cestě jsme míjeli Zvíkovské podhradí a já, uchvácena šílencem houpajícím se pod námi na laně, jsem tehdy tatínkovi oznámila, že chci skákat bungee jumping. Mému dětinskému nápadu se jen zasmál a nostalgicky vzpomínal, jak mne ještě před pár lety nemohl přesvědčit o tom, že řetízkový kolotoč je v podstatě docela legrace a není se čeho bát. Když jsem mu však následující týden ustavičně vnucovala představu, že to skutečně myslím vážně, pochopil, že od skoku mě může odradit jenom pohled z mostu. Faktem totiž je ano bojím se výšek. Na zpáteční cestě jsme tedy zastavili za Zvíkovským mostem. Jak táta očekával, můj elán už poněkud ustoupil. Stále jsem však byla plně odhodlána střemhlav se vrhnout z padesáti metrů dolů. Pro jistotu si však říkám, že zkontroluji pokusy těch přede mnou. Přicházím k mostu, nakláním se, abych zjistila stav člověka, se kterým si pod mostem pohrává vítr a oou, to nepůjde! Zírám do prázdnoty pode mnou. To nikdy nemůžu skočit! říkám si. Je to moc vysoko. Podobné věty mi stále běhají hlavou. Po chvíli pozorování no dobrá, přiznávám, stála jsem tam bez hnutí skoro hodinu jsem si na děsivý pohled v rámci svých možností zvykla. Řekla jsem, že skočím, není tedy důvod, proč bych to neměla udělat! přesvědčuji sama sebe. Na oko bez emocí oznamuji otci, že jdu do toho. Milující tatínek mi dodává sebevědomí: Chápu, když se na to teďka vykašleš, ale jakmile přelezeš na druhou stranu, tak tě tam třeba strčím! U mostu nastává první zděšení, když se mám se svázanýma nohama dostat za zábradlí, kde není dostatek místa pro to, abych si stoupla, natož abych se strefila při přeskakování, v mém případě pedantsky opatrném přelézání té ocelové, bezpečně vypadající věci, která dělí pevnou zem od nebezpečné hlubiny. Přesun jsem nakonec zvládla překvapivě hladce. Než se však stačím vzpamatovat z prvotního šoku, chlapec za mnou již nezaujatým tónem praví: Takže já ti to odpočítám a skočíš, jo? Už můžu skákat?! vykřikla jsem zděšeně. Můj pyšný otec to pochopil, jako že se už nemůžu dočkat. Jen velice nerada se pouštím zábradlí, dávám ruce za hlavu a vzpomínám na chlápka, který měl skákat přede mnou: zpanikařil, křečovitě se držel bílými klouby prstů posledních úchytných bodů a pomocníci ho přes půl hodiny nemohli dostat ani na jednu, ani na druhou stranu. Možná stejně tak křečovitě se teď moje prsty spojily za hlavou. Mám zvláštní, dalo by se říct příjemný pocit když dokážu udělat tohle, dokážu už cokoliv. Potom už vnímám jenom hlas za mými zády: Tři dva jedna jump!!! Odrazím se od pevné země a vstupuji do prázdnoty. Letím! Je to nádhera. Z úžasného pocitu beztíže mě však vyvede krutá gravitační síla a stahuje mne stále větší rychlostí vstříc hluboko položené vodní hladině. Můj mozek jako by křičel: Co to vyvádíš, ty blázne! Jsem ale ráda, že už to nemůžu vzít zpátky. Rozhodnutí mám za sebou teď už to jenom přežít. Z dosud nezažitého pohledu vidím, jak ubíhají zbývající metry. Už to nevydržím! Zavírám oči a z hrdla se mi proti mé vůli dere výkřik. Nepoznala jsem, kdy seskok skončil a lano se opět odpružilo nahoru, i když cítím, jak mi postroj tlačí na boty, a já se bojím, že se uvolním a spadnu dolů. Teď se všechno jenom točí a houpe. Voda, stromy, most, nebe, stromy, voda, nebe, most Pořád se mi všechno míhá před očima, a tak je znova raději pevně zavřu a vidím se, jak se tam houpu s rudým obličejem kvůli překrvení mozku, s rukama pevně sepnutýma kolem hlavy. Chyť to lano! vytrhne mě tátův hlas ze stavu neschopnosti pohybu. Otevírám oči a přímo přede mnou visí tenké lano, které mne má vytáhnout nahoru. Naprosto bez přemýšlení se ho bleskovou reakcí chytám, než zase kvůli ustavičnému houpání zmizí z dosahu. S podivuhodnou lehkostí se zvedám a hlava se opět ocitá nad tělem. Posledním problémem je, jak se nerozplácnout o spodek mostu vzhledem k tomu, že houpání stále ještě neustalo. Ani nevím jak, už mne vytahují na most, sundávají postroje a já se s šokovaným výrazem a křečí v nose dobelhávám k autu. Dokázala jsem to. Já jsem to vážně dokázala. Strachu z výšek jsem se sice nezbavila úplně, ale aspoň se mi už neroztřesou kolena pokaždé, když je pode mnou více jak třicet centimetrů prázdnoty. A občas se vážně překonávám při horolezení, hasičském výcviku, na kraji propastných útesů Nejvíce se však těším na seskok padákem, který plánuji na své osmnáctiny. Lenka Zábranská strana 15\n16 číslo 36 B-komplex Jak se krotí ženy Nedávno jsem navštívil představení Zkrocení zlé ženy v Divadle Komedie. Původní hru by asi William Shakespeare nepoznal, i když Začnu raději po pořádku. V Komedii se hraje celý cyklus Shakespearových her. Všechny jsou pojaty mírně moderně. Někdo tento způsob kritizuje, mně se, alespoň ve Zkrocení, velice líbil. Příběh byl pojat jako sen o zkrocení jedné ženy. Na začátku se na jevišti objeví opilec (D. Matásek) a dílem krutého osudu se mu zdá sen, který již přináší původní hru. Potom opět přichází David Matásek, nyní však již jako šlechtic Petruccio, muž lačnící po penězích. Dostává se do města, kde se několik mužů uchází o mladou, krásnou a hodnou Bianku. Její otec se však rozhodl, že ji neprovdá dřív než svou druhou dceru, starší Kateřinu, což je ale učiněná saň. Jeden z nápadníků přesvědčuje Petruccia, aby se o Kateřinu ucházel. Slibuje mu, že Kateřina dostane jistě veliké věno, ale nakonec taky prozradí, jaká je to semetrika. Petruccio říká, pokračování ze strany 9 už před staletími. Poslouchej a jak to vypadá s vědeckým pokrokem? ptám se konečně, protože doteď jsem si jeho vyprávění vyposlechl se zatajeným dechem. Tolik nás toho ještě čeká. Jak jsem řekl, už je to všechno hotové, ale ve vaší době vás asi nejvíc zajímalo dobytí vesmíru, že? No, je to za námi. Je klid. Ano, tam nahoře, ukázal směrem ke hvězdám, žije několik národů. Nejsem přes to odborník, ale žijeme s nimi již aspoň sto let v míru. Takže vy už nemáte armády? Už nevyrábíte zbraně? Vždyť z toho kdysi svět žil. No jo, usmívá se můj přítel. Každý stát má svou armádu, ale že mu to nevadí, že se s ní ožení a že ji potom ukáže, co znamená poslušnost a úcta k manželovi. Nastávají velice originální námluvy, svatba a příběh pokračuje komickými výstupy, kde se svádí boj umíněnosti, hrdosti a vzdoru. V celé hře se velice šikovně míchá příběh z renesanční Itálie, který se však, jak je poznat, může odehrávat kdykoliv a kdekoliv, s vyspělou technikou východního bloku a kapitalistickou hudbou počátku sedmdesátých let. Na jevišti se totiž několikrát objeví legendární trabant, což Shakespeare určitě neplánoval. Otec najímá pro své dcery dva učitele, z nichž jeden je za profesora filosofie převlečený nápadník a druhý obrýlený vlasatec v pestrých šatech, který ve svých hodinách hudby prozpěvuje Imagine a hraje na neskutečně rozladěnou kytaru a na příčnou flétnu. Jakkoli by se mohlo zdát, že v hrách napsaných v alžbětinské Anglii se musí všichni pohybovat v renesančních kostýmech s kordy Nebe na Zemi pokračování jen jako prestiž, pro přehlídky a tak. O síle sta mužů. Dost na to, aby se mohli promenádovat po náměstích, ale málo na vedení války. A zbraně vyrábíme v omezeném množství pro sportovní potřeby. Jazyky? nevzmůžu se na víc než jednoslovné otázky. Já mluvím francouzsky, jak slyšíš, a to je i celosvětově uznávaný jazyk. Vidím, že tě mrzí ztráta tvého rodného jazyka. Odkud jsi? Jsem Čech, odpovídám dost mrzutě. Ale to je výborné, já se kdysi česky učil. Odteď naše konverzace probíhá česky. Dozvídám se, že budoucí svět je prostě skvělý. Žádná ekologická katastrofa. Nic, čeho bychom se za pasem a jezdit na koních, zde tyto neobvyklé úpravy nijak nekazí dojem z velmi silného příběhu. Téma, které herci na jevišti rozvíjejí, je nadčasové a perfektně se se vším všudy hodí do jakékoli doby. Já osobně si myslím, že trabant a lennonovská hudba, tedy artefakty nám všem známé a blízké, spíše umocnily dojem současnosti příběhu, než aby si divák mohl myslet, že tohle se stalo někdy za Shakespeara, a to už je passé Pokud byste se chtěli zajít podívat do Komedie podívat, mohu vám Zkrocení zlé ženy jedině doporučit. Herecké výkony byly více než dobré, a když jsem z divadla odcházel, měl jsem pocit, že to vlastně ještě neskončilo, protože to nebyla jen divadelní hra, ale obraz skutečnosti. Byl to prostě: dobrej kus, na můj vkus. Dobrej, dobrej kus. To už je konec? Ne, sotva začátek mohli nějak obávat. Lidi prostě dostali rozum a zametli si před vlastním prahem. Trochu mě mrzí, že to muselo trvat tak dlouho. Škoda. Mezitím jsme došli do malého městečka a na ulici vidím dívku, úplnou krasavici. Zůstávám stát a neslušně na ni civím. Můj přítel se na mě chvíli udiveně dívá a pak prohlásí: Na co myslíš, příteli? Aha! Počkej, to už je zařízeno. Klonováním. Cože? Chceš mi říct, že vy už nic? Hm, usmál se, je to tak. Víš, všechno něco stojí a věčný mír stál člověka také nějaké ztráty. Jako ostatní živočichové se vyvíjel a došlo pokračování na straně 19 strana 16\n17 B-komplex číslo 36 Opakem harašení je ticho, opakem sexuálního harašení musí tedy být sexuální ticho. Vím zcela jistě, že ticho je horší. Ticho umí i zabíjet, sexuální dokonce dokonale. Je podle mne úplně jedno, jestli má být potichu meč, nebo přeslice, ale zdá se, že zatím míříme spíše k umlčení mečů. Přeslice neřinčí, ale sympaticky předou, slyším v podtextu těch snah a protestuji, protože příst sítě je mnohem záludnější než otevřeně tasit. Obojí ale patří k věci, k nám, jsme přece zvyklí na ten životodárný střet. A ti, kdo se bojí sexu a jeho šramotu, ať ani zkusmo neplodí, aby nepřibývali a nepoškozovali tak geofond nás harašících. Hned na začátku upozorňuji na to, že se zde zastávám harašení, tedy šramotu a odmítám pornografický kravál ve výlohách trafik. Použil jsem záměrně výrazu šramot, který sice nevypadá tak nóbl jako americký harrashment, ale já vždycky vyhledával spíše ten český šramot. Většina z nás. Šramot, šrumec, k tomu často i šraml. Abych Sexuální ticho ale nelhal, přiznávám z minulosti dva, no možná tři šramoty v rámci RVHP. Šramot je i zvykoslovně přijatelnější, protože jaksi dráždivější všude, kdežto harašení v Čechách se odbývá většinou na cimbuří, jinde a jinak. Motýli šramotí, i želvy přes krunýře šramotí, jen lidé chtějí sexuálně zmlknout, a to dokonce ze zákona. Zákon o impotenci. Víte, nepříjemnosti s harašením si podle mě vymysleli američtí psychologové a psychoanalytici kvůli své snadnější obživě. Čím větší strach američtí mužové mají z toho zavadit pohledem o dámský výstřih či ženský zadek, čím větší sexuální ticho z toho strachu vzejde, tím víc frustrovaných žen oni budou mít v čekárnách a na svých gaučích, kterým říkají terapeutické pohovky. Normální gauče to jsou, věřte mi, ale připouštím, jde to nakonec i na pohovce analyzovat takovou frustraci, a když je nejhůř, stačí i sofa. Aby bylo úplně jasno, odmítám takové to rádoby laškovné poplá- Jak na nový rok cání kolegyň, a to i v jeho verbální podobě. To jsou ovšem sexuální skřeky zabedněnců, nikoliv napínavý a napínající šramot. Odmítám sexuální vydírání podřízených jejich šéfy. To je klasická ukázka impotence a poruch sebevědomí, protože potřebuji-li k získání ženy nějakou funkci, pak rozhodně ne stranickou nebo manažerskou. A co se žen týká? Myslím si, aspoň co jsem zatím od mateřské školky až po dnešní redakční poradu viděl, že chytrá ženská si dokáže udržet otravu, tichošlápka i sexuálního křiklouna od těla přesně v té vzdálenosti, jakou uzná za bezpečnou, nebo příjemně nebezpečnou. Jestli na to Američanky nemají, ať si spánembohem a zákonem chráněny umřou počestně na těch psychoterapeutických pohovkách, ale u nás bychom to mohli ještě pár generací vydržet s tím šramotem. Ony by ty přeslice tak krásně nepředly, kdyby ty meče nechtěly nechat úplně zrezivět. Jiří Tomáš Blažek Myslím, že leckdo letos oslavoval Silvestra jako nikdy předtím. Koneckonců příchod nového tisíciletí za to stojí, ne? Já jsem se však rozhodl, že letošní silvestrovské oslavy pojmu velmi skromně, zapomenu na to, že končí milénium, a nebudu to nikterak přehánět. Poslední Silvestr byl pro mě opravdový den blbec. Nedělní ráno jsem se rozhodl pojmout pracovně, a tak jsem si usmyslel vytisknout si konečně dokončenou ročníkovou práci. Jelikož se mi podařilo rozbít ZIP mechaniku, musel jsem svoji práci tahat na počítač s tiskárnou po disketách. Byl jsem s tím smířen. Po ránu trochu slepecky vejrám do monitoru, když vtom to přišlo. Právě jsem se jal kopírovat soubor na disketu, když vidím, jak mi všechny mé ikonky drze mizí před očima a na monitoru je vidět jen windowsovsky zelená plocha. Myslel jsem, že mám snad halucinace, a když se mi nepovedlo počítač znovu rozhýbat, uchýlil jsem se k podlému restartu. Pořád jsem žil v naději, že se vše k dobrému obrátí, ale kdesi v hloubi své netechnické duše mi cosi říkalo, že tentokrát nad počítačem nevyzraju, že dnes to bude má velká prohra. A ten hlásek, doteď si nedovedu vysvětlit, co to bylo, měl naprostou pravdu. (Dnes je prvního a tento článek raději píšu na laptopu, nemám odvahu zapnout svůj počítač.) Na pozdní odpoledne jsem měl domluvenou schůzku se spolužákem. Chtěli jsme jít strávit silvestrovský večer do nějaké restaurace. Zde jsem utrpěl další porážku své cti, neboť se mi nepodařilo ukecat k účasti na naší malé oslavě příchodu milénia nějakého zástupce opačného pohlaví, což doteď velice těžce nesu. Raději jsem hospodský mejdan odmítl a později se ukázalo, že mé rozhodnutí bylo vedeno vševědoucí Prozřetelností, ale to bych předbíhal. V odpoledních hodinách posledního dne roku dvou tisícího, století dvacátého a tisíciletí druhého mi byla zasazena další rána snad všemohoucí technikou. Vzpomněl jsem si, strana 17\n18 číslo 36 že jsem přislíbil přepálit dvě cédéčka a kráčeje k tátovi do kanceláře jsem uvažoval nad tím, jestli se zajdu podívat na Xchat, či nezajdu. Brzy mi bylo dopřáno pochopení, že toto dilema pravděpodobně nebude zlatým hřebem večera. Vypalovačka začala poněkud hloupě střečkovat a jediným výsledkem tohoto mého pokusu byly dva disky, které se již nikdy nebudou dát použít. Poražen a uražen jsem se odebral zpět domů a pamatoval na pana Čapka, jenž již mnoho je tomu let nazpět varoval před nadvládou strojů. Na prahu nového věku jsem tedy odtáhl jako spráskaný pes, poražen v souboji s technikou 0:2 na sety. A toto by mohl být konec mého přesmutného líčení Silvestra a já bych mohl tento článek uzavřít tím, jak jsou nejnovější technické vymoženosti nebezpečné pro obyčejné smrtelníky a podobně. Ale nestane se tak, poněvadž tímto můj hrůzyplný Silvestr nekončí, ba naopak teď teprve začíná ta pravá švanda. Dokážu vám, milí přátelé, že pokud má člověk kardinální den blbec, nemstí se mu za všechna příkoří jen technika, ale též matka příroda. Toho času se blížil konec prázdnin vánočních a jak známo, Vánoce to je v dnešní době především spousta cukroví, kterým se člověk cpe tolik, že později ani neví, jestli z něj není jedna velká pralinka. A silvestrovské mísy zpravidla žranice vánoční ještě několikrát předčí. Nejinak se vedlo i mně, a tak kolem osmé hodiny večerní jsem už nevěděl, čí jsem. Musíte sami uznat, že po týdnu neustálého vykrmování se čímkoli už nakonec musí žaludek vypovědět poslušnost a začít dělat problémy jako zaměstnanci České televize panu Hodačovi a obráceně. Silvestrovský večer, poslední silvestrovský večer tohoto tisíciletí (a že to bylo hodně divné tisíciletí) jsem tedy strávil několikerým maratónem na onu bájnou místnost označenou panáčkem, kam i císař pán chodí B-komplex pěšky a sám. Pokud byste se ptali na rekordmana ve vrhu, stal bych se jím patrně já, neboť vězte, že ve starém roce jsem šavlí vrhal dvakrát a po odbytí půlnoci, odehrání hymny a slavnostního přípitku všech ostatních kromě mě, jsem toaletu za stejným účelem navštívil alespoň pětkrát. Najde-li se mezi vámi nějaký přehnaný detailista, nechť se na mě nezlobí, ale opravdu jsem neměl chuť to přepočítávat. Jsem tedy pravděpodobně jediným člověkem na světě, který svou žaludeční nevolností obsáhl dvě tisíciletí a vy všichni, kdož čtete tento článek, byste měli býti hrdí na to, že tímto hrdinou jsem se stal já, váš vámi všemi milovaný spolužák a přítel. Měl bych k tomu jen jednu jedinou poznámku. Stejně jako jiní velcí muži minulosti, i já jsem své hrdinské chvíle neprožíval s nadšením, a proto to napište pod můj pomník. Přeji vám šťastný a veselý nový rok. Drahý příteli, vím, že jsem Ti už dlouho nenapsal, ale věci se vyvinuly tak, že mi nezbývá, než Ti popsat několik událostí posledních let. Ach, jak je to už dávno, co jsme se viděli. Naposledy snad před šesti lety, kdy jsme spolu lovili na Havraní říčce. Slyšel jsem, že se Ti poslední dobou docela dařilo, ale pochybuji, že bychom se my dva ještě někdy setkali. Věř, že mi to je velice líto, ale není jiná možnost. Začnu od začátku. Pamatuješ ještě na Mathewse? Byl s námi v armádě, pod mým velením, stejně jako Ty. Asi si vzpomeneš, že už tehdy mi občas škodil. Nepřikládal jsem tomu velký význam a nad lecčím jsem přimhouřil oko. Asi každý seržant by se měl za své lidi nahoře bít, pokud by neprovedli něco vyloženě ošklivého, a já se o to Dopis vždycky snažil. Ale to Ty víš, tak proč bych se tím nyní zabýval. Pak jsem přijal místo šerifa ve Flagstaffu. Vždycky jsem se snažil tenhle svět vyléčit z hlouposti, nesmyslného zabíjení a dalších jeho neduhů. Asi jsi slyšel, jak jsem si tehdy vedl. Byl jsem dost ostrým šerifem na to, aby se mi podařilo udělat z mého města výspu civilizace, které se každý, kdo nemá čisté svědomí, zdaleka vyhnul. Nikdy jsem nikoho nezastřelil, ve válce i jako policista jsem se snažil způsobovat na obou stranách co nejmenší ztráty. Myslím, že po Státech pobíhá dost lidí, kterým moje kulka prostřelila dlaň, zápěstí nebo předloktí, ale nikoho, byť by to byl desetinásobný vrah, jsem nezastřelil. Spousta z těch, které jsem dostal, skončila na provaze, ale nikdy jsem si nehrál na spravedlnost. Bohužel existují lidé, kteří si, kdoví proč, předsevzali pravý opak. Doslechl jsem se, že Mathews měl nahoře v Dakotě problémy se zákonem. Hrál falešně a potom se střílelo. Při útěku za sebou nechal čtyři mrtvé. Pak se o něm dlouho neslyšelo, ale o rok později zastřelil šerifa v Portlandu. A potom se objevil tady, ve Flagstaffu. Asi si dovedeš představit, že jsem z toho neměl radost, ale v Arizoně na něj zatykač nebyl, tady hrál poctivě, a tak jsem musel šestinásobného vraha ve městě strpět. Věděl jsem dávno, že mě nemá rád, a taky jsem věděl, že patří k těm, kteří neváhají a kdykoliv tasí. Kdysi jsem si myslel, že je to jen mladická horkokrevnost, ale když takhle vyváděl i po válce, došlo mi, že jeho posláním je nosit smrt. Pořád jsem proti němu nemohl nic podniknout a ani strana 18\n19 B-komplex číslo 36 jsem vlastně nechtěl. Pak ale provedl něco, co by asi nenechalo chladným ani sebevětšího stoika. Byl ve městě už hodně přes půl roku a pořád byl klid. Lidi si zvykli a i mně se zdálo, že se snad změnil. Příteli, ještě snad nikdy jsem se tak šeredně nezmýlil jako tehdy. Měl jsem tušit, že ten starý lišák se chystá provést něco ďábelského a že se to obrátí proti mojí osobě. Jednoho rána mi řekli, že Mathews odjel dostavníkem do Texasu, ale Moje dívka se do toho ďábla v lidské podobě zakoukala a odjela s ním. Kdoví, čím ji získal. Nechala mi jen dopis, kde psala, že se mi omlouvá, ale že Mathewse miluje a nemůžou zůstat tady. Věděl, čím mě naštvat. Lidi si na mě nejdřív ukazovali prstem, ale pak je to přešlo. Nemohl jsem se za ním vydat a zatknout ho, protože neudělal nic nezákonného. Nechal jsem to být, i když mě to hodně bolelo. Dosud nevím, jestli mě chtěl vyprovokovat k tomu, abych za ním jel a abychom spolu bojovali. Každopádně by to byl rovnocenný boj, to si dovedeš představit, ale já jsem nemohl. Po měsíci ji opustil. Asi pokračování ze strany 16 i k určité degeneraci, tedy zakrnění některých orgánů. Počkej, příteli, počkej. Ty mi chceš říct, že se nemůžete milovat? Mluvíš o zakrnění. Máš na mysli pohlavní orgány? Ano, je to tak. Já vím, zní to divně, ale za těch pár stovek let si na lidi asi zvykli. Já nevím, ale klonování je pohodlnější, bezpečnější a je přitom taky jistější úspěch. Má to spousty výhod Jistě, ale představ si, že budeš chodit s nějakou holkou. Fajn, když budete chtít být spolu, co uděláš? Pozvu ji do kina. Fajn, film bude dobrej a co pak? Nevím, vezmu ji na večeři nebo se půjdeme někam projít. mu došlo, že tímhle mě z Flagstaffu nevyláká. Chtěl mě zabít. Ann ze zoufalství spáchala sebevraždu. Nebylo by se nic stalo, kdyby se ten chladnokrevný ničema nevrátil do města. Je tomu čtrnáct dní. Hned druhý den jsem za ním šel a už jsem se nemohl ovládat. Chtěl jsem si strhnout hvězdu a jít s ním do souboje. Přátelé mě od toho na poslední chvíli odradili a já byl bezmocný. V mém městě byl člověk, který chladnokrevně zastřelil spoustu lidí a jiným zničil život, jako Ann a taky jako mně, a já jsem z pozice šerifa proti němu nemohl nic podniknout. Další večer však hrál v saloonu karty a dostal se do sporu s jedním mladým kovbojem. Ten ho obvinil z falešné hry a Mathews šel po koltu. Samozřejmě byl rychlejší, ten kovboj to se zbraní moc neuměl. Barman se pokusil protestovat a dostal kulku do prsou. To, jak vystřelil na barmana, který měl ruce pod pultem a nemohl včas namířit brokovnici, byla jasná vražda. Rychle opustil město a jel do hor. A já se konečně mohl pustit po jeho stopě Nebe na Zemi dokončení Dobře a co potom? Jak co potom? Potom už nic. Doprovodím ji domů a budu se těšit, až se s ní zase uvidím. To jste ve vaší době nedělali? Ale jo, jenom jsi něco vynechal. Ale vždyť ty už to ani neznáš Počkej, počkej. Jednou jsem o tom četl. Vy jste přece sex brali spíš jako zábavu než jako biologickou potřebu v rámci rozmnožování, nepletu se? Ne, nepleteš se. Opravdu, ale vy už to nemůžete nikdy poznat. A asi mě ani nepochopíš. Nevíš, jaký je to napětí. Držíte se spolu za ruce a ty nevíš, jak to dopadne, kam až to dojde. Nemůžeš mě pochopit. Nikdy jsi to nezažil. Viděl jsem instruktážní film, ale moc mě to nenadchlo Dostal jsem ho v jednom průsmyku. Mohl jsem ho klidně zatknout a dovézt do města. Šibenice by ho neminula a zasloužil by si ji. Když jsem tam stál proti němu, najednou jsem se nemohl ovládnout a šel jsem první po zbrani. Vystřílel jsem do něj celý bubínek koltu. Poprvé jsem zabil člověka, a i když by ho stejně zabili, nemohl jsem se vrátit do Flagstaffu. Vůbec jsem už nemohl mezi lidi. Teď sedím v jednom dřevorubeckém táboře a píšu tento dopis. Nikomu, prosím, neříkej, jak se to stalo, pošpinil bys mou čest a ta, jak víš, je pro vojáka vším. Nejsem jako Mathews. Až budeš číst tyto řádky, už budu na cestě do pekla, protože už se nemůžu podívat slušným lidem do očí. Někdy si na mě, příteli, vzpomeň, a kdybys měl cestu do Flagstaffu, pověz lidem, že jejich šerif padl kulkou vraha Mathewse. Je mi to líto. Navždy sbohem, můj příteli. Sgt. Fred S. Tucker No právě. Je to vzrušující skvělá věc. Ano jste technicky na výši, ale nikdy nepoznáte tu fyzickou radost z lásky. Je mi vás líto. Asi tě opravdu nepochopím, příteli, ale nechci ti to brát. Je to tvůj názor Jak se dostanu zpět do naší doby? vyrušil jsem ho. Neblázni, přece se tam nechceš vrátit? Je to pro to? Ano, promiň mi to, ale chci zpět, příteli. Náš svět je mizernej, špinavej, špatnej a kdoví jakej ještě. Vlastně nestojí za nic. Na druhou stranu, my si můžeme život trochu zpříjemnit. My můžeme strana 19\n20 číslo 36 B-komplex Rozhovor s prof. Čambalem Moje první otázka na Vás je, proč jste si vlastně vybral gymnázium Botičská jako místo svého dalšího působení? Na toto gymnázium jsem přišel jednak proto, že jsem věděl o jeho přírodovědném zaměření, a jednak proto, že je blízko mé domovské fakulty, tedy přírodovědecké fakulty, kde v současné době studuji postgraduál. Také se mi tady moc líbilo, zvláště to nové hřiště. Tím jste mi částečně zodpověděl mou další otázku, jaké obory jste vystudoval? Já jsem vystudoval Přírodovědeckou fakultu UK, magisterské studium učitelství všeobecně vzdělávacích předmětů zeměpis a biologie. Proč jste si vybral tyto obory? Ze zoufalství. Po skončení gymnázia jsem totiž nevěděl, co dělat dál, tak jsem se rozhodl, že vyzkouším učitelství. Zeměpis mne bavil vždycky, ale biologie mne doopravdy začala bavit až na fakultě. Jak se Vám líbí na škole? Co říkáte kolegům a studentům? Moc se mi tady líbí. Jsem velmi příjemně překvapen. Studenti jsou vynikající chytří, vzdělaní a kolegové jakbysmet. A pan ředitel, ten je podle mého názoru přímo úžasný. Vy zde pracujete pouze na poloviční úvazek, vyučujete ještě na nějaké jiné škole? Ne a doufám, že ani nebudu. Zatím pořád studuji, takže jsem na tom vlastně stejně jako vy, jsme společně na jedné lodi. A teď se Vás zeptám maličko osobněji, kolik je Vám let? Mně je mně je, počkejte chviličku, já vám to spočítám je mi 24 let. Jste ženatý? Ne, nejsem. Takže děti asi také nemáte? Zatím ne, alespoň doufám, že ne. Měl jste někdy nějakou zvláštní přezdívku, třeba jako dítě? Měl, měl jsem přezdívku Muf podle jednoho zeleného zvířátka ze Studia kamarád. Říkali mi tak moji mladší sourozenci, bratr a sestra, které jsem v dětství neustále otravoval a zlobil. Máte to z domova sem do školy daleko? Jak dlouho Vám asi trvá cesta? Dojíždím z Hostivice, to je kousek za Prahou směrem na Karlovy Vary. Cesta mi trvá metrem a autobusem asi 40 minut. A poslední otázka: jaké to bylo, poprvé předstoupit před žáky? Hrozné. Byl jsem strašně nervózní. A k tomu se mi přihodila taková věc. Já jsem měl mít první svou hodinu s 2.A ve čtyřicetšestce, takže jsem vešel do třídy plné žáků, představil jsem se, řekl, co budu učit a najednou do třídy vtrhl Petr Hlavsa, že tady má hodinu. 2.A zatím celou dobu seděla na chodbě před biologií, ale naštěstí jsem pak našel volnou učebnu v padesátčtyřce, což mi nakonec vyhovovalo lépe, protože má lepší akustiku. Jak říkám, při své první hodině jsem byl strašně nervózní, ale myslím, že to dobře dopadlo. Děkuji za rozhovor. Lenka Dulíková strana 20\n21 B-komplex číslo 36 Z přijímaček Když jsme dokončovali minulé číslo B-komplexu, pan profesor Luňák se nás snažil přesvědčit, abychom psali více o škole. Zapřemýšlel jsem nad tím a došel jsem k závěru, že mezi spoustou našich nepoužitých článků je i tento. Napsal jsem ho loni, nebo to snad bylo již předloni? Každopádně patří k té sortě článků, které se rozhodně použít dají, jen se na ně poněkud zapomnělo. Ostatní většinou nestojí ani za vzpomínku. Poněvadž se svým obsahem hodí do našeho konceptu školního časopisu, je opět zde. Přijímací zkoušky. Kdo z nás se na ně těšil? Asi nikdo. Přesto i u těchto testů se dá zažít ledacos zajímavého a především profesoři, kteří je opravují, se jistě musí něčemu od srdce zasmát. Nad něčím však také musí jistě zuřit. Berme věci raději z té lepší stránky, a proto si vezměme do práce první případ. Mohli jsme se například dozvědět takové perličky, jako že typickým porostem prérií jsou obiloviny, kosodřevina, kaktus a uschlý strom. Zarážející, že? Podle některého nadějného geografa je Karibské moře ve Středozemním. Na otázku týkající se národnosti Molièra kdosi odpověděl Ital a někdo dokonce Španěl či Angličan! Vtipné? Možná. Smutné? To spíše. Nějaký snaživec se snažil do Osvobozeného divadla zařadit Donutila s Tylem a do Semaforu pod rukou přidat Jiřinu Bohdalovou. J. Kainar byl podle někoho Fin a za hlavní osobnost Divadla Járy Cimrmana byl kýmsi označen Julius Satinský. Na výzdobě Národního divadla se prý podíleli mimo jiné F. L. Věk, Alfons Mucha a Škroup. Nic proti těmto třem, ale dokážete si tu výzdobu představit? Ještě, že nenapsali Picassa Co říct závěrem? Samozřejmě, že u přijímaček mohou být (a většinou i jsou) možná budoucí studenti nervózní, ale takovéhle chyby, to je již opravdu jaksi na pováženou. A jen bych chtěl upozornit ty, kteří to tak napsali, že se nesnažím dělat si legraci z nich, ale z těch chyb, protože kdybychom si z chyb nevzali ponaučení a nedělali si z nich legraci, byli bychom hloupí. A to přeci nechceme. Podle autentických chyb z archivu paní profesorky Novákové zapsal Milý Vašku, píšeš, že je na pováženou, spletou-li si (ještě ani ne) absolventi 9. tříd národnost Molièra či zařadí literární postavu k malířům Národního divadla. Ale co bys říkal teprve tomu, když se z písemné práce studentů druhého ročníku gymnázia dovíš následující překvapivé informace: * Vilém Mácha napsal Cikánské balady. * Máchovo se nazývá jezero od té doby, co do něj básník skočil. * Děj se odehrává ve sklepeních hradů Bezděz a Křivoklát. Proto je to tak tajemné. * Márinka byl taková nějaká holka bez šťávy, však taky brzy umřela. * Vilém se zamiloval do Jarmily, která ale chodila s jeho otcem a byla těhotná. Když jí Hynek přijel říct, že Vilém otce zaškrtil, skočila do rybníka. * Báseň je dost naturalistická, zvláště v místech, kde Vilémovi skáče ta hlava ze špalku. * Mácha zemřel na salmonelu, když seděl obkročmo na stodole a pil nakaženou vodu. * V podstatě se dá říct, že jsem té tragédii moc neporozuměla, v závěru tam ještě přichází další chlap a s Vilémem se oslovují. A protože takovéto nesmysly nejsou výjimkou, příště ti dodám další. Jen co s tvou třídou probereme ty prokleté básníky. Dana Nováková Vážená paní profesorko, velmi si cením Vaší pomoci. Abych řekl pravdu, něco takového bych od studentů gymnázia věru nečekal. Na druhou stranu dobře vím, jaké koniny jsem schopen do písemek vetknout já a mí drazí spolužáci. Na písemku z prokletých básníků se již nyní nesmírně těším a věřím, že Vás nezklamu a že takovýmito nonsensy příště opět zaplníme nejednu stránku. S úctou, šéfredaktor strana 21\n22 číslo 36 B-komplex Šokující zprávy z Botiče Opět vám, drazí čtenáři, přinášíme zaručeně pravdivé zprávy naší agentury BTK. Tato rubrika má nového redaktora, její kvalita se však nikterak nemění a pokud ano, pak jedině k lepšímu. Doufáme, že se Vám naše Šokující zprávy budou líbit. Redakce Redaktorovy vousy Zjistili jsme, že redaktor B-komplexu se stal obětí spiknutí. Přesněji řečeno, obětí se staly jeho vousy. Jak je známo, Vašek svou pýchu vsadil na volejbalové vítězství 2.A nad týmem vlastní třídy. Toto se stalo trnem v oku některým studentům z kvarty. Jeden z nich se podle našich informací spřáhnul s redakcí konkurenčního časopisu NE-DOBA a vymysleli nekalý plán, kterak nejplodnějšího autora školního časopisu potupit. Tito dva buřiči pozvali členy mančaftu druháků do jedné z pražských náleven, kde popíjeli nelihuprosté nápoje do pozdních nočních hodin. Z toho důvodu nebyli někteří z nich schopni uhrát druhého dne jediný míč. Revoluční objev! Před nedávnem se nám dostala do rukou revoluční evoluční biologická studie, která rozšiřuje současná oddělení mnohobuněčných organismů (Diblastica, Triblastica) o nové oddělení Tetrablastica. Můžeme být právem hrdí na to, že jediný recentní zástupce tohoto oddělení se vyskytuje na našem gymnáziu. Tetrablastica se vyznačují čtvrtým zárodečným listem mozkodermem, který vzniká nadměrnou reprodukcí buněk nervové soustavy již od stadia neuruly. Jedinci s tímto zárodečným listem mají výjimečnou schopnost uchovat několikanásobně větší množství informací než běžní smrtelníci. Jenom ty koncovci pořád dělaj problému. Vzpoura! Profesorka Pavla C. opět usiluje o znovuzískání budovy našeho gymnázia. Tentokrát však k tomuto účelu zkouší podle zneužít i samotné studenty. Tuto snahu pocítili jako první na vlastní kůži studenti kvarty. Výše zmíněná nejdříve naslibovala modré z nebe (žádné intenzivní zkoušení, povolení hrát piškvorky, výrazné snížení množství vykládaného učiva, jedničky na vysvědčení aj.), aby získala studenty na svou stranu, a poté následoval ohromující výrok: a tímto vás otevřeně vyzývám k demonstracím proti vedení. Poslušní studenti, zlákáni neodmítnutelnou nabídkou, se tedy okamžitě odebrali k nejbližšímu sloupu elektrického vedení, kde začali demonstrovat. Kinematografie Botičská Skupinka několika mladých biologů, kteří vyučují na našem gymnáziu, připravuje nový projekt na podporu vzdělanosti a obecného povědomí biologie u veřejnosti. Tito nadějní vědci založili společnost 21 st Century Dog a první zábavně naučný film z jejich produkce ponese název Kubula a Kuba Kutikula. Nová společnost se svou tvorbou hodlá zaměřit především na děti předškolního a raně školního věku, tedy na potenciální budoucí studenty gymnázia, neboť věří, že právě v tomto věku je zapotřebí podporovat jejich vztah k přírodě a biologii, aby se později mohli k podobným oborům odborně profilovat. Kubula a Kuba Kutikula by měl mít premiéru začátkem června tohoto roku v promítacích sálech naší školy. Agentura vás bude informovat o bližších informacích. Cyklus biologických filmů pro nejmenší bude pokračovat titulem Křemínek a Muchomůrka. Pendlovací syndrom Na našem ústavu se začíná rozmáhat další zákeřná choroba, která stále ještě není popsána v odborné literatuře. Zatím nejsou známy její důsledky ani příčiny, symptomy jsou však zcela zjevné. Postižený jedinec bezmyšlenkovitě pobíhá sem a tam po obloukovité trajektorii a přitom stále kýve hlavou. Donedávna byl jediným postiženým jistý Petr H., ale nyní to vypadá, že došlo k přenosu nemoci na Kristýnu S. Stejně jako ostatní lidé, u kterých se toto závažné onemocnění projevuje teprve krátce, ani ona si svůj handicap ještě plně neuvědomuje a neustále ho popírá. Otázkou však zůstává, jak k šíření nemoci dochází. Jisté ovšem je, že přenosu nezabrání ani sebelepší antikoncepční prostředky či jejich kombinace. Ondra Lopušník, BTK strana 22\n23 B-komplex číslo 36 Útěk Hlavou se mu honilo tisíc myšlenek. Vyrazil do předvánočních ulic Prahy přemýšlet. Zas nastala ta prapodivná chvíle, kdy si každý namlouvá, že je čas míru, klidu a lásky. Ale Nik to cítil úplně jinak. Před rokem se rozešel s Ester. Bylo to už tak dlouho, ale Nikova jizva na duši a na srdci se vůbec nehojila. Přemýšlel, jestli se vůbec někdy zahojí, jestli už konečně dokáže zapomenout. Mezitím došel do parku. Smetl sníh z lavičky a usedl. Seděl na nábřeží a hleděl na líně plynoucí Vltavu. Přelétal nad ní racek. Vytáhl cigaretu a chtěl si zapálit. Ale se zkřehlými prsty to šlo dost těžko. Na šestý pokus si konečně zapálil. Pomalu vyfoukl kouř. Náhle ho zamrazilo. Uvědomil si, že sedí v TOM parku. Odhodil cigaretu a vstal tak prudce, že mu zapalovač i s krabičkou zapadl do hromádky sněhu před ním. Začal utíkat. Po sedmi krocích si vše rozmyslel. Vrátil se, vyhrabal ze sněhu všechny propriety a opět si zapálil. Srdce mu bouchalo tak silně, že si myslel, že mu snad vyskočí z hrudi. Dokouřil. Seděl bez pohnutí asi pět minut, hleděl před sebe a vše si vybavoval. Nejdřív Esteřinu tvář, malé dolíčky, modrozelené oči, černé vlasy. Pak i její smích a vyprávění. Nakonec viděl je dva, jak tu sedí v parku, beze slova sdílejíce své pocity. Padá sníh. Ester spadla jedna vločka na řasy. Nik ji tam něžně políbil. Vločka roztála a nezbylo po ní nic. Tak jako teď po jejich lásce. V té chvíli si uvědomil, jak je svět absurdní. A ještě víc láska. V jedné chvíli člověka milujete tak, že byste pro něj byli schopni udělat všechno. Pak stačí jen chvilkové zatmění mysli a Znovu se podíval na zimní scénu. Tamten Nik z ničeho nic promluvil. On si vše pamatoval. Do posledního slova. Dal prostě Ester kopačky. Ester stačila jen vykulit oči. Nezmohla se ani na slovo. Tamten Nik vstal a šel. Prostě opustil dívku, kterou do té chvíle velmi miloval. Jen tak. Neměl k tomu důvod. Nebo snad ano? Jen ho to přestalo bavit. Říkal si, že dva roky jsou přece moc dlouhá doba. Sedící Nik náhle začal plakat. Uvědomil si, už po několikáté, jak velká to tehdy byla chyba. Měl Ester zavolat, ale tehdy ani teď k tomu neměl sílu. Neměl sílu podívat se jí do očí. Připadal si jako naprostý tupec. Proč bezdůvodně opustil tak skvělou dívku? Tiše plakal. Pomalu se začalo stmívat. Nik vykouřil skoro celou krabičku, než byl konečně schopný vstát. Byl promrzlý. Rozhodl se, že půjde do čajovny, kam chodívali s Ester. Už mu to ani nepřipadalo tak drastické. Jsou to jen vzpomínky. Zkus se nad ně povznést, říkal sám sobě. Ale nešlo to. Stál před čajovnou. Neměl sílu zatahat za zvonek či snad vůbec vejít dovnitř. Čekal. Na co? To nevěděl ani on sám. Možná na znamení. Zevnitř se náhle rozlehl smích. Kdosi vycházel a výborně se bavil. Otevřely se venkovní dveře a Nik ztuhl. Ester taky. Stála ve dveřích a nevěřícně se dívala do Nikových očí. Přitom držela za ruku nějakého naprosto nechápajícího kluka. Nik už na nic dalšího nečekal a rozběhl se. Niku, počkej! Neotočil se a utíkal. Nábřežím, podél Vltavy, přes most. Vlastně ani nevěděl, kam běží. Vždy se snažil utéci. I teď. Jen pryč, pryč od těch vzpomínek. Od těch až moc krásných vzpomínek s podivným koncem. Lucka Stádníková PRODODO V rubrice PRODODO se snažíme pokládat dotěrné otázky našim profesorům. Pokud byste měli nějaký nápad, či námět, či snad přímo nějaký dotaz na tělo, rádi ho uvítáme. Protože se nám do uzávěrky minulého čísla již nepodařilo sehnat odpověď na otázku v této rubrice, omlouváme se vám a otiskujeme ji nyní. V příštím čísle se objeví otázka nová s novou odpovědí. Proč se musejí psát pokaždé na začátku školního roku slohové práce na téma prázdniny? (Leze mi to krkem.) Nemyslím si, že by se skutečně každý rok v každé třídě psala slohová práce na téma prázdniny. Ale pokud ho já osobně zadám, pak jen jako jednu z možností, protože se domnívám, že vyjádřit se k tomuto tématu je jednoduché. Všichni máme prázdniny rádi, za dva měsíce se může stát spousta věcí, a tak je o čem psát. Na začátku školního roku to může být i jakýmsi rozcvičením před další prací v hodinách českého jazyka. Pro zvládnutí slohového útvaru vypravování či dopis je to téma opravdu vhodné. Ze stejného důvodu se k němu asi uchylují i vyučující cizích jazyků. Navíc je to častý námět běžné konverzace (stejně jako Vánoce, rodina, Praha ), tudíž i téma maturitní, a i v běžném životě ho uplatníte. A jestli se toto téma opakuje, pak z toho pro sebe můžete udělat výhodu! Kdo vám dokáže, že vaše oblíbená historka (popis, charakteristika atd.) nespadá do období právě skončených prázdnin? A vy ji můžete opravdu vybrousit k dokonalosti. prof. Marešová strana 23\n24 číslo 36 B-komplex Putování po stopách kajaku Satana Klause aneb Jak slaví Vánoce vodáci Poslední dobou opět dost lidí o letních prázdninách vytáhne z půdy starou zaprášenou loď a vydá se trávit letní dovolenou na vodu. Aspoň tak to vypadalo letos v létě, když chtěli moji rodiče jet na Lužnici. Při představě, že mě táta bude nutit pádlovat jak o závod, jsem opravdu hodně protestovala, ale neobstála jsem, a tak jsem jela otrávená a s kyselým obličejem. Po prvních těžkých dnech vodáka začátečníka jsem se spřátelila se skupinkou mladých vodáků z Ústí nad Labem. Následně jsem opustila loď svého tatínka a zaujala jsem čestné místo háčka na lodi mého nového kamaráda. Zanedlouho jsem začala litovat, že prázdniny jsou tak krátké a že Ústí nad Labem je tak daleko, protože větší legraci jsem již dlouho nezažila a v jejich společnosti byla zábava zaručená. Tato skupinka lidí se nenechá odradit ani roční dobou a jezdí na vodu po celý rok. Když mi to vyprávěli, chtěla jsem taky vědět, jaké to je jezdit vodu v zimě a jak se slaví vodácké Vánoce. První informace o tradičním vánočním putování Po stopách Satana Klause jsem dostala v listopadu, takže jsem měla ještě dost času na přemlouvání rodičů. Termín byl stanoven na K pozvánce byl přiložen i malý dotazník, z něhož jsem zjistila, že mi chybí dost potřebných věcí, např. loď, kormidelník, neopren, doprava, ubytování a dokonce i rum (na zahřátí). Můj kamarád, který mě v létě zachránil z tátovy lodi, mi poradil, jak to mám udělat, abych mohla jet opět s nimi. On byl totiž Do nového milénia na starých lodích jeden z členů Sdružení ŤUK (Ťuhík a Kejml to jsou přezdívky), kteří tuto zimní akci organizují. Pomohl mi přemluvit i moje rodiče, aby mě s nimi pustili na vodu i v zimě. Po zdlouhavých předodjezdových přípravách jsem se vydala z domova s taškou a pádlem v ruce přes Prahu na sraz s kamarády, kteří se taky vydali do Ústí na předvánoční Bílinu. Připadala jsem si jak blázen, protože všichni na mě v tramvaji koukali s velkým údivem v očích kdo by se vydal v mrazivém počasí na vodu? Na sraz jsem dojela včas, ale s obavou, že nejsem normální, ale moje zvědavost zvítězila. A tak jsme konečně vyjeli. V době, kdy ostatní vezli na zahrádkách svých automobilů vánoční stromečky nebo lyže, jsme my odváželi do Ústí lodě a pádla. Večer byl sraz v jednom ústeckém klubu se všemi účastníky předvánočního putování i se všemi, kteří letos nemohli absolvovat pátý ročník této akce. Byla jsem ráda, že jsem se mohla přivítat se všemi starými přáteli. Též jsem tam poznala mnoho jiných šílenců, kteří také jeli v této roční době na vodu s námi. Zábava byla opravdu dokonalá, seznamovali jsme se, nesměly chybět ani kytary a zpěv jejich hitů a všichni se dobře bavili. Taky se zjistilo, že z třiceti přihlášených jede asi jen dvacet odvážlivců. Mnozí se totiž báli, aby vydrželi se zdravím, protože jejich zkušenosti s touto akcí nebyly zrovna nejlepší. Již předem se hlásilo, že druhý den je sraz již v 8 hodin to proto tak brzy, abychom do 11 hodin vyjeli a do cíle dojeli ještě za světla. Načasování bylo přesné, musely se přivést lodě, taky jsme se zdrželi vyprošťováním jednoho z doprovodných vozidel z kanálu. Všichni se museli též navléknout do mnoha vrstev oblečení, neoprenů, svetrů atd. Dostala jsem zas oranžovou kšiltovku, která byla naším znakem již z léta někteří si na ní přidělali tykadla, takže se tam pak našla mezi námi i Vosa zimní a Pučmeloun. strana 24\n25 B-komplex číslo 36 Opět jsem jela s mým zachráncem z léta. Čekala nás 16 km dlouhá trasa po Bílině a dojíždělo se po Labi. Trasa vedla mezi poli i přes město a jelo se i kolem továrny, z níž vytékaly podivné odpady, které zbarvovaly vodu do červenozeleného odstínu, jenž byl příčinou oprávněných obav o životnost našich lodí. Všechny, co jsme potkali na břehu, jsme zdravili vodáckým Ahóóój! Letošní pátá Bílina byla ovšem výjimečná, protože jsme ztrhli rekord v kategorii předvánočních koupelí. Nikdo nepočítal s tím, že by se koupal ve vodě, jejíž teplota se moc nelišila od teploty vzduchu, kterou jsme naměřili pár stupňů nad bodem mrazu. Pravděpodobnost, že se vykoupu i já, byla velmi malá, protože jsem jela s instruktorem vodáckého oddílu. Tuto akci jsem jela poprvé, a tak jsem spoléhala na mého zkušeného kormidelníka. Ale i posádka naší lodi byla jedna z těch, kteří nedobrovolně okusili vodu na vlastní kůži, s čímž jsem opravdu nepočítala. Po tom, co jsme se převlékli do několika vrstev suchého oblečení, jsme museli nasednout do lodi a čekala nás ještě asi tři kilometry dlouhá trasa do cíle. Tento závěr cesty jsme jeli snad tryskovou rychlostí, protože jsme byli promrzlí na kost. Do cíle jsme dojeli jako druzí. Součet ztrát byl v cíli vysoký, zničil se jeden nafukovací člun a do cíle nás dojelo o šest vodáků méně. Neutopil se nikdo, jen dva z nás jeli až do vyčerpání sil, ale nedokončili a raft se čtyřčlennou posádkou skončil v půli cesty v hospodě. V suchém oblečení dojelo opravdu jen minimum lidí. Na tuto akci dlouho nezapomenu, protože jsem si přivezla mnoho vzpomínek. Žádná z nich mě ale neodradila od toho, abych nejela bez váhání i příště. Ale určitě pojedu na vodu dříve než za rok. Už aby bylo léto! Takže AHÓÓÓJ!!! Zuzana Zemanová B-komplex nyní i na O fejetonech mých Lidé se mě často ptají, proč že nepíšu nějaké fejetony. Kdysi jsem odpovídal jednoduše tím, že fejetony psát neumím. S takovýmito odpověďmi se však ty dobrotivé duše nemohly uspokojit, a tak jsem jim začal říkat popravdě, jak to se mnou a tímto výjimečným útvarem je. Když jsem na svém tvůrčím vrcholu, napíšu klidně i dvě tři věci za den. Spousta těch článků jsou i fejetony. Řekněme, že jich načnu tak deset do měsíce. Bohužel zůstanu často jen u toho načínání. Fůra těchto rádoby fejetonů skončí v koši jako nedodělky, protože se mi prostě znelíbí. Nerad pouštím na veřejnost nesmysly, a proto je těchto případů v mé umělecké tvorbě povážlivá většina. Zřídkakdy, ale stává se, že takový fejetonek dojde i finální podoby a těch už jste mohli číst hafo. On se ten fejetonek totiž později přestává zdát být fejetonkem a nakonec vám ho předkládám jako brilantní povídku, úvahu nebo reportáž. V drtivé většině pokusů o kloudný fejeton tedy má spisovatelská nabubřelost ustoupí před lidskou soudností a střídmostí myšlenky. A jen v naprosto ojedinělých případech, které by se snad měly zapisovat, abychom později historikům ušetřili práci, se z mého prototypního fejetonu stává ryzí fejeton skutečný. V ten okamžik se často tetelím radostí a v duchu si gratuluji, že jsem konečně překročil bájnou hranici mezi svým obdobím bezvýznamného pisálka a plnohodnotného spisovatele světové úrovně. Potom však zasáhne střídmost z jiných míst a je mi tvrdě oznámeno, že se mi ten fejeton moc nepovedl, anebo, a to je horší, že je ta povídka přímo báječná. Uznejte, že po takových zkušenostech si musím dávat pozor na to, co píšu. To by tedy bylo asi vše o mých fejetonech. strana 25\n26 číslo 36 B-komplex O plese, s plesem Na závěr plesu zahrála břeclavská kapela Teachers známé hity Beatles (red.) Tak dlouho očekávaná chvíle právě nastala. Scházím šerým schodištěm, uvědomuji si každý svůj krok. Ve vzduchu je cítit napětí a nervozitu. Sál je již poměrně zaplněn, a přesto další a další hosté přicházejí a tísní se u šaten.tolik vůní, hlasů, překrásných šatů a prapodivných účesů. Mám strach, aby se kouzlo tohoto večera někam neztratilo. Dnes však vím, že mé obavy byly zbytečné, neboť atmosféra Maturitního plesu Gymnázia Botičská 2001 byla tak jedinečná od začátku až dokonce, že na ni jen tak někdo nezapomene. Když jsem se konečně objevila u parketu, byly již první ročníky nastoupeny. V tom velkém světle vypadali všichni tak noblesně a vznešeně, až oči přecházely. Netušila bych, že to jsou ti samí studenti, které znám ze školních lavic. Jakoby je někdo vyměnil za tyto nazdobené postavy. Všem to moc slušelo. Ze všech přítomných vyzařovala slavnostní nálada. Vše proběhlo nečekaně rychle a první nervozita byla pryč. Chvíle oddychu, sklenka vína a zdvořilostní rozhovory. V zákulisí však to šumí a vzduch se chvěje očekáváním toho nejdůležitějšího nástupem našich letošních maturantů. Musím uznat, že jejich příchod byl vskutku originální, hudební kulisa jenom podtrhla suverénnost, s jakou se jednotlivé třídy představily. Seshora byl na stužkování na plese, po plese, bez plesu neboli naše plesání opravdu pěkný pohled. Myslím, že nejen mě překvapily jednotlivé dary pro vyučující. Oceňuji nápaditost a vytříbenost vkusu studentů. Nezapomeňme na taneční sólo s třídními profesorkami! Jak z věty vyplývá, na své si přišla pouze pánská část tříd. Dívky jen tiše záviděly svým spolužáků. Po chvíli se rozprostřely čtyři velké plachty a tu se projevila přirozenost našich oslavenců! Jejich žádostivým pohledům se nedalo odolat. Tak a to nejhorší máme za sebou! řekla si jistě valná většina Naše plesy jsou natolik oblíbené, že na parketu leckdy není k hnutí (red.) strana 26\n27 B-komplex číslo 36 prázdní, po schodech se trousí zapomenuté hloučky mladých lidí. Vše se ztišuje a mizí. Poslední pohled na vylidněný parket, který v sobě ještě uchovává poslední střípky okamžiků, které se poznenáhlu vytratí a zůstanou již pouze v našich představách a vzpomínkách. Co jste si odnesli a uchovali Vy z vašeho plesu? Kristýna Segerová Bez mobilů se prostě nedá žít (red.) ostužkovaných. A vzhůru do tance!! Nebylo možné přehlédnout, jak velmi rozpačitě si jednotliví studenti přivádějí své vyvolené profesory na taneční parket. Na tento zážitek jistě jen tak nezapomenou! Večer je v plném proudu, prostory dnes již legendární Lucerny jsou zaplněné, jak bývá zvykem, všichni se dobře baví, někdo jen tak sedí a pozoruje dění kolem sebe Když se tak rozhlížím, padá na mě melancholie. Není to zas tak dlouho, co jsem se tady pohybovala jako budoucí maturant. Na co jsem tehdy myslela, jak jsem prožívala celý ples, jaká jsem měla tajná přání? Na tyto úvahy mě přivedla myšlenka, která se mi vloudila do mysli, když jsem se snažila pochopit přítomné maturanty. Jestli to vše prožívají také tak, jako tehdy já, anebo jim to připadá vše banální, prosté až nudné? Doufám, že i když si to nechtějí vzájemně přiznat a možná se za to i trochu stydí, jsou šťastní a že to, co dnes prožívají, se jim jen tak z hlavy neztratí jako třeba chemické vzorečky či nějaká definice. Kdyby se mě někdo zeptal, co se mi na plese líbilo ze všeho nejvíce, asi nebudu umět odpovědět jednou větou a vyčerpávajícím způsobem. Na co ale v tomto příspěvku nechci zapomenout, je předtančení jednotlivých tříd. Nadchla mě již samotná hlavní myšlenka provázející všechna čtyři představení zachytit atmosféru určité doby pomocí hudby a tance. Nesmírně mě překvapil osobitý přístup studentů k jednotlivým obdobím. Musím uznat, že každá třída se trefila výběrem hudebních žánrů do mého vkusu. Nevěřila bych, kolik máme na škole tanečníků. A jestli se něco přeci jen nezdařilo, pak to nebylo na škodu věci. Namátkou bych chtěla ocenit vskutku profesionální výstup studentů na podiu v doprovodu písně YMCM. Mohla bych zde podrobně rozebírat jednotlivé taneční pasáže, ale určitě bych na něco zapomněla a to by byla škoda, neboť by se někdo mohl cítit neoceněn. A navíc, proč mluvit o tom, co bylo velmi přesvědčivě vypovězeno tancem a hudbou? Zdá se vám, že jsem příliš nekritická a že jen chválím a chválím? Máte pravdu, ale proč neuznat, že letošní ples se vskutku povedl, snad se i všichni bavili, moc to nepřehnali s osvěžováním u baru a že když se ráno probudili, měli celkem příjemný pocit. Hodiny ukazují čas 1.00, sál se strana 27