E-kniha: Ďáblův spár - Lara Dearmanová | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Ďáblův spár - Lara Dearmanová\nKnihkupectví > Próza - beletrie > Romány > Detektivní romány > Ďáblův spár\nElektronická kniha: Ďáblův spár\nNová série atmosférických detektivních románů, zasazená do prostředí Normanských ostrovů, která zaujme příznivce Ann Cleevesové nebo Petera Maye. Novinářka Jennifer Doreyová se ... (celý popis)\ns claw ... přeložila Petra Johana Poncarová\nNová série atmosférických detektivních románů, zasazená do prostředí Normanských ostrovů, která zaujme příznivce Ann Cleevesové nebo Petera Maye. Novinářka Jennifer Doreyová se po několika letech pobytu v Londýně vrací na rodný ostrov Guernsey, aby si uspořádala život a našla ztracený klid. Začne pracovat v místních novinách a těší se, že v poklidném kraji, kde se zná každý s každým, bude psát o místní politice a třeba se i trochu nudit. Když se však jednoho podzimního večera na pláži objeví tělo psychicky labilní utonulé dívky a policie chce případ uzavřít jako zjevnou sebevraždu, Jennifer to nedá a pustí se do pátrání. Díky své houževnatosti odhalí sérii nápadně podobných úmrtí, k nimž na Guernsey za posledních padesát let došlo, a přiměje ke spolupráci i Michaela Gilberta, zasloužilého policejního inspektora těsně před penzí. Je možné, že na ostrově už padesát let řádí sériový vrah a nikdo si toho nevšiml? Lara Dearmanová se narodila a vyrostla na ostrově Guernsey, který je součástí Normanských ostrovů. Později se přestěhovala do Velké Británie, na Sussexské univerzitě vystudovala mezinárodní vztahy a francouzštinu, nějakou dobu pracovala ve finančnictví a poté začala studovat tvůrčí psaní na londýnské St. Mary’s University. Ďáblův spár je Lařin první román, snoubí se v něm její láska ke guernseyským mýtům a folkloru se zájmem o detektivní romány a téma sériových vrahů.\nCopyright © Lara Dearman, 2017\nCover pictures © martinm303 / Depositphoto (Rocks);\nharaldmuc / depositphoto (Coast); Blacksheep (Girl)\nTranslation © Petra Johana Poncarová, 2018\nISBN 978-80-7577-414-9 (PDF)\nISBN 978-80-7577-415-6 (ePUB)\nISBN 978-80-7577-416-3 (MobiPocket)\nVěnováno Andrewovi, Lily,\nCharliemu a Leně\nP’tit a p’tit l’ouaise fait sen nic\nKousek po kousku si ptáček staví hnízdo\nEdgar MacCulloch, Guernseyský folklor\nTěší se, že vyrazí ven. Už je to tak dlouho, co se měla na co\ntěšit. Vzala si na sebe nové, saténové černé tričko. Chladí ji\nna kůži. Má krátké rukávy a hluboký výstřih. Noc je chladná,\nale vezme si jen lehkou bundu. Až přijde do baru, svlékne si\nji a její kamarádi to uvidí.\nJe načase, aby to viděli.\nJizvy se jí táhnou od loketní jamky až po zápěstí. Po jedné\npřejede prstem. Teď je světlounce růžová. Skoro stříbrná.\nA velmi jemná. Protože se nikdy neřeže hluboko. Jenom\nMá dlouhé vlnité vlasy. Potřebovaly by umýt. Vykartáču‑\nje si je a zaplete do copu. Cop jí visí přes rameno. Vypadá\nto roztomile. Jako účes malé holčičky. Klukům se takové\nvěci líbí. Pamatuje si, že to četla v nějakém časopise. Ale\nčlověk musí být dost mladý na to, aby mu to prošlo. A hu‑\nbený. A hezký. Ona naštěstí splňuje všechny tři podmínky.\nUž je pozdě. Máma jí nabízí, že ji odveze, ale ona nechce.\nJe to jenom záminka, aby ji mohla kontrolovat. Řekne, že\nse radši projde, ale venku je nakonec větší zima, než čekala.\nPo pěti minutách chůze se rozhodne, že se vrátí. Obleče si\nsvetr a řekne mámě, že by přece jen chtěla odvézt. Ale pak\nvedle ní zastaví auto. Jedno okénko sjede dolů. Nakonec\nmámu nebude potřebovat.\nProbere ji nápor chladného větru. Pořádně nic nevidí. V hla‑\nvě jí buší krev. Sedí v autě, ale auto stojí. Mrká a snaží se\nzaostřit. Vzpomíná si. Měl pistoli. Měl pistoli a tou pistolí\nji uhodil. Uhodil ji tak prudce, že ztratila vědomí, a teď má\nv očích a na rtech krev, snaží se otevřít ústa a zakřičet, ale\nnemůže. Má je pevně zavázaná, a než přijde na to, jak je\nuvolnit, je zpátky.\nDívka má zápěstí svázaná stříbrnou lepicí páskou. Třpy‑\ntí se v měsíčním světle. Než ji uhodil a než ztratila vědomí,\nměla strach. Měla strach, ale ze zdvořilosti se nepokusila\nz auta vystoupit.\nTáhne ji ven.\nJe vyděšená. Chystá se ji znásilnit a zabít. Umře kvůli\ntomu, že byla příliš zdvořilá.\nStojí před ní. Usmívá se. A vydává nějaké zvuky.\nDívka zakřičí se zavřenými ústy, křičí tak dlouho, až ji\npálí v hrdle, tlačí ten zvuk nosem a bezmocně mává rukama.\nOn ji přitiskne k autu a svírá jí hrdlo tak dlouho, dokud ten\nubohý zvuk, který vydává, neutichne a nevystřídá jej němá\nstopa soplu a krve.\nHladí ji po vlasech. Přejíždí prsty po krásném copu, který\nse podle jejích představ měl líbit klukům. Dívka zanaříká.\nOn se k ní nakloní a přitlačí svou tvář k její. Cítí na kůži\njeho vlhký horký dech.\n„Tiše. Jenom buď tiše. Já ti pomůžu.“\nVede ji nocí, ona zakopne, rozpláče se a on ji tlačí.\n1 Jenny čtvrtek 6. listopadu\nByla to tatáž motorka. Věděla to ještě dřív, než ji zahlédla.\nV jejím zvuku bylo něco plechového, pod pravidelným hu‑\nčením a vrčením motoru zaznívalo vysoké úpění. Když objel\nroh a dostal se do jejího zorného pole, podívala se do zpět‑\nného zrcátka. Neonový oranžový stroj, řidič celý v černém,\ns černou helmou se staženým reflexním hledím na hlavě.\nUrčitě je to on. Sledoval ji, dokud nedojeli na Grand Rue.\nStejně jako každé ráno ten týden. Zastavila na žluté čáře,\ndala pravý blinkr a chystala se zahnout do města. Tehdy ji\npředjel a odbočil doleva, směrem na L’Ancresse.\nTak to na Guernsey chodilo. Člověk pořád narážel na\ntytéž lidi. Vyprávěl se o tom takový vtip: Co je to Guern‑\nsey? Skála uprostřed moře s největším počtem obyvatel\nna metr čtvereční. Vzhledem k tomu, že se ostrov rozklá‑\ndal na dvaašedesáti kilometrech čtverečních, to nebyla tak\ndocela skála, ale ani to nebylo daleko od pravdy. Nicméně\nna té motorce bylo něco znepokojivého. Něco výhrůžného.\nVydala se za ní.\nNež dojeli na křižovatku v L’Ancresse, držela se od ní dál.\nNalevo ubíhala široká a rovná silnice do městečka Saint\nSampson. Rovně vedla úzká silnička ke skládce u Mont\nCuetu. Po pravé straně se rozkládaly pozemky patřící far‑\nnosti a za nimi moře. Když se za ním objevila na žluté čáře,\nřidič se ohlédl, a ačkoliv v jeho hledí viděla jen odraz své‑\nho auta, Jenny si byla jistá, že se na ni usmívá. Provokuje\nji. Roztočil motor naplno. Z výfuku motorky se řinul kouř.\nOtočil tvář zpátky k silnici, pak pustil brzdu a nebezpeč‑\nně rychle se stočil směrem k moři, pneumatiky zaskřípěly,\na než zmizel z dohledu, naposled se po ní letmo podíval.\nSvírala volant tak pevně, až ji bolely prsty a potily se jí\ndlaně. Cítila se směšně. Nejspíš to byl jenom nějaký kluk,\nkterý se předváděl. Nikdo neměl důvod ji sledovat. Ne tady.\nOtřela si ruce o džíny. Otevřela okénko a pustila dovnitř\nčerstvý vzduch. Prudce zabočila a zamířila do práce.\nCesta do města vedla jižně podél pobřeží. Na téhle straně\nostrova bylo skalnaté, pláže místo písku pokrývala vrstva\nhladkých černých kamínků, z nichž místy vyčnívaly jed‑\nnotlivé větší skály s vrcholky posetými zelenými a bílými\nskvrnami mořských řas a vysušeného ptačího trusu. Na\nmořské hladině plulo mnoho bójek označujících pasti na\nkraby a humry, jejichž jasně červený povrch za léta na slun‑\nci vybledl do mléčně růžové. Blíž k pobřeží se pohupovaly\nrybářské bárky a s rachotem a skřípěním narážely do mola\nna svém místě v loděnici: Lady Katherine, Margot’s Dream,\nvelkolepá jména kontrastující s prostým vzhledem otluče‑\nných plavidel s oprýskanými a rzí posetými trupy. Nebe\nnad Lamanšským průlivem bylo bezmračné. Paprsky čas‑\nně listopadového světla slibovaly pěkný den. Mořskou hla‑\ndinu bičoval ostrý vítr a přes kamenný val jí na sklo auta\ndopadaly jemné spršky vody.\nKdyž se přiblížila k Saint Sampsonu, doprava zhoustla\na venkovské silničky její rodné farnosti Vale vystřídaly měst‑\nské silnice ucpané auty. Rozjela se, zastavila a s jedním okem\nna hodinách se podél nesourodé řady kanceláří a bytových\ndomů znovu rozjela směrem k Bulwer Avenue a Saint Peter\nPortu. Nové zločiny proti architektuře stály vedle zašlých\npozůstatků velkolepých hotelů, které nyní zely prázdnotou\na čekaly, až budou přestavěny na další kanceláře a bytové\ndomy nebo, jak hlásal developerský poutač, na luxusní byty\nv osobním vlastnictví s panoramatickým výhledem na\nlamanšský průliv a ostrovy herm a sark.\nPěkné, pokud si to člověk mohl dovolit, což nebyl její pří‑\npad. Mívala pocit, že v Londýně je draho, ale pak se vrátila\nzpátky domů a zjistila, že to nejlepší, co si může dovolit,\nje stísněná garsonka ve zchátralém domě v jedné z nejpo‑\nchybnějších ulic ve městě. Což byl důvod, proč se osmnáct\nměsíců poté, co se vrátila, a v pokročilém věku téměř třice‑\nti let nastěhovala zpátky do svého starého pokoje a začala\nznovu bydlet s mámou.\nAuta za nízkou zdí se už sotva plazila. Zrovna vrcholil pří‑\nliv a z místa, kde stála, to vypadalo, jako by stačilo jenom na‑\ntáhnout ruku a mohla by se dotknout moře. Když byla malá,\nnepřestávalo ji fascinovat. Byl to domov mořských panen\na skrytých měst, pašeráků a pokladů a obrovské olihně, kte‑\nrou její táta údajně často vídával, ale nikdy nechytil. Měla\njeho vyprávění moc ráda. Sedávala mu na koleni, zatímco\nse svými kamarády hrával karetní hru euchre, a poslouchala,\njak drsní rybáři mluví o svých lodích a o nejnovějších rybář‑\nských směrnicích nebo o nějakém amatérovi, který se dostal\ndo potíží na rozbouřeném moři a museli ho zachránit. Když\nměla štěstí, někdo z nich jí pověděl opravdový příběh, tře‑\nba o pirátovi, jehož duch prý pluje ve větru kolem přístavu.\nPak přišla maminka, potřásla hlavou a nakázala jim, aby té\nchudince přestali vykládat hlouposti — jako by nevěděli, že\nz toho bude mít zlé sny. Ale ona z těch příběhů nemívala zlé\nsny. Naopak, naplnily její myšlenky barvami a světlem a jí se\nzdávalo o tom, jak hrdinové zachraňují topící se lidi, o ble‑\ndých zjeveních na přízračných lodích a o vysokých černých\nstěžních na třpytícím se moři.\nTeď to bylo jiné. Teď v moři nežily žádné mořské panny,\npiráti ani duchové. Teď to byla jen voda, černá, odpudivá\nNapadlo ji, že by měla vystoupit a podívat se, jestli se na\nsilnici nepřihodilo něco, co by stálo za reportáž. Dokonce\ni drobná nehoda se mohla ve dnech, kdy se toho moc ne‑\ndělo, dostat na třetí stranu.\nA na Guernsey se toho většinu dní moc nedělo.\nMísto toho se na sebe podívala do zrcátka ve stínidle.\nLetní opálení se ztrácelo. Působila bledě a její obočí, které\nbylo i za nejlepších okolností nepoddajné, teď hrozilo to‑\ntální vzpourou. Husté plavé vlasy měla ještě mokré po tom,\nco si byla ráno zaplavat. Sahaly jí po ramena a nosila je\nvolně rozpuštěné. Byly příliš krátké. Nechávala si je do‑\nrůst. Prohrábla si vlasy a zatahala za konečky, jako by je to\nmohlo povzbudit, aby dorostly do původní délky. Aby byly\njako předtím. Zastrčila si je za uši a přitom přejela rukou\npo malé jizvě na šíji. Rána se zahojila špatně a zůstal po\nní svědivý vystouplý šrám. Doktor ji vlídně ujistil, že se to\nčasem úplně ztratí. Věděla, že tím nemyslel jenom tu jizvu.\nAuto před ní se pomalu rozjelo. Zase nabrali rychlost,\na když na rohu odbočovala do centra, ještě zahlédla, jak\npo Vale Road za dobromyslného troubení a mávání kupec\nv holínkách a smějící se policista vedou vylekaně vyhlíže‑\nMěla vystoupit. Stačil by jeden záběr a možná by se do‑\nstala na titulku.\nRedakce Guernseyského zpravodaje sídlila v komplexu Admi‑\nral Park na okraji Saint Peter Portu, hlavního města ostrova.\nByla obklopená bezduchou sbírkou prosklených kancelář‑\nských budov a poblíž vedla hlučná hlavní silnice odvádějící\ndopravu do zbrusu nového supermarketu Waitrose hned\nza rohem. Její umístění mělo pouze dvě výhody: vysoký po‑\nčet parkovacích míst a výhled na moře za neustávajícím\nproudem aut. Interiér měl nicméně celou řadu pozitiv. Byl\nto otevřený, jasný a vzdušný prostor a veliké atrium plnilo\ncelou místnost světlem i v nejpochmurnějších dnech. Okna\nobrácená k moři sahala od stropu až k podlaze a skleně‑\nné stěny na protější straně redakce odrážely světlo zvenku\nzpátky na podlahu. Za jasných dnů se při přílivu na každém\npovrchu odrážely vlnky.\nV zadní části redakce, v oddělené místnosti, která měla\nrovněž skleněné stěny, byly tiskárny. Kolem šesté ráno\nvšichni v místnosti cítili, jak se chvěje a duní podlaha. To\nse z tiskáren valilo aktuální vydání, které bylo následně\nnaskládáno do štosů a svázáno do balíků a ty pak čekaly\nna doručení do stánků a supermarketů po celém ostrově.\nJenny milovala vůni čerstvě vytištěných novin, ten ostrý,\nkovový pach inkoustu na jemném papíře. Během dne se ta\nvůně vytrácela stejně jako aktuálnost zpráv.\nRanní poradu zmeškala, takže zamířila rovnou ke svému\nstolu. Byl pokrytý štosy pomačkaných papírů a zubatými\nstránkami vytrženými ze sešitů a působil chaotickým do‑\njmem, ale ona měla svůj systém a vždy dokázala během\nchvilky najít, co potřebovala. Na rohu stolu, vedle monitoru,\nměla postavenou zarámovanou fotografii svého táty, Char‑\nlieho. Byla už téměř deset let stará. Charlie na ní stál vedle\nsvé rybářské loďky Jenny Wren těsně poté, co dostala nový\nnátěr. Usmíval se a klobouk měl stažený do očí, aby mu do\nnich nesvítilo prudké slunce. Později ten den vzal Jenny\ni mámu na Herm, ostrůvek vzdálený pět kilometrů od vý‑\nchodního pobřeží Guernsey, a udělali si piknik na jedné\nz místních pláží: měli obložené chleby s lososem z konzervy\na lahev citronového čaje s mlékem a všichni se spálili na\nsluníčku. Připadalo jí, že od té doby už uběhla celá věčnost.\nPodívala se na příchozí poštu. Sarah jí poslala e ‑mail,\nv němž se jí ptala, kdy už si spolu konečně zajdou ně‑\nkam na skleničku. Když se Jennyině kamarádce podařilo\nzbavit se dětí a podniknout patnáctiminutovou cestu do\nměsta na skleničku vína, byla to výjimečná událost. Jenny\nodpověděla, že se s ní hrozně ráda napije a dozví se, co je\nnového, tedy pokud se jí někdy podaří odejít z redakce\npřed devátou večer, protože tou dobou už Sarah většinou\nležela zhroucená na pohovce a podřimovala.\nJejí policejní kontakt (přátelský strážmistr jménem\nStephen, její bratranec z druhého kolena, který s ní rád\nchodil na kafe a předával jí různé útržky informací) jí po‑\nslal fotky nějakého „podivného graffiti“ na Moulin Huetu.\nZrovna se je chystala otevřít, když tu si všimla další zprávy.\nTa adresa. Neznámá. Mohl to být spam. Ale věděla, co to\nje, ještě než na e ‑mail klikla.\nRychle zprávu zavřela. Nechtěla, aby ji zahlédl někdo, kdo\nby zrovna šel kolem. Z nějakého důvodu se totiž styděla za\nto, že jí někdo nadává. Lidé by si mohli pomyslet, že si to\nzaslouží. Věděla, od koho ta zpráva přišla. Nebo alespoň proč.\nJako připomínka. Připomínka toho, že ji sledují. Nevěděla,\njak pozorně. Například ten motorkář. Říkala si, že je para‑\nnoidní. Ale nebyl i on podobnou zprávou? Nenapadlo by ji,\nže jim bude stát za tolik námahy. Přesunula zprávu do složky,\nkterou pojmenovala Fairfield Road. Měla nutkání si znovu\nzačít popotahovat vlasy, ale ovládla se. Zaměřila pozornost\nna vzkaz na poznámce, kterou jí někdo nalepil na telefon.\nstav se za brianem!\nBáječné. Zmačkala vzkaz a zahodila ho do koše.\nElliot, ten nový reportér, přecházel kolem a telefonoval.\nMluvil s někým o kampani Zachraňte ostrovany, což bylo\nprotiimigrační hnutí protestující proti přílivu cizích děl‑\nníků, k němuž v poslední době docházelo. To téma chtěla\npůvodně zpracovávat Jenny, ale nakonec ho dostal Elliot\njako jakési zasvěcení do malého světa ostrovní politiky.\nOdhadovala, že je mu asi osma‑ nebo devětadvacet, mož‑\nná třicet, tedy že je přibližně v jejím věku. Byl místní, ale\nvzhledem k nějakému komplikovanému rodinnému záze‑\nmí, které ještě neodhalila, vyrostl ve Velké Británii a na\nostrov se vrátil teprve nedávno. Choval se přátelsky. A vy‑\npadal dobře, takovým zdravým způsobem, jako kluk, co\nchodil v dětství do skauta. Měl hranatou čelist a byl hladce\noholený, dobře oblečený, projmutou košili nosil zastrče‑\nnou do džínsů a rukávy měl vyhrnuté nad opálená před‑\nloktí. Nebyla jediná, kdo si ho všiml. Dvě stážistky vždycky\nzčervenaly, když se s nimi dal do řeči, a jednou přistihla\nMarjorie, paní, která už byla napůl v důchodu a starala\nse jim o evidenci a kopírování, jak se chichotá jednomu\nz jeho přihlouplých vtipů a pak mu vaří kávu a nese mu\nji ke stolu, jako by ještě pořád trvala zatracená padesátá\nléta. Ale bylo těžké mu to zazlívat. Byl tak sympatický, až\nto člověka štvalo.\nKdyž procházel kolem, zastavil se u ní. Dělal to často.\nUsadil se na okraji jejího stolu. Viděla, že při ranním ho‑\nlení zapomněl na kousek strniště těsně pod levým uchem,\na představila si, jak by mu přejela prstem po čelisti, napřed\npo drsném strništi a pak po hladké kůži. Cítila, jak rudne.\nByla úplně stejná jako ty stážistky. Dokonce horší. Ty se\nalespoň mohly vymlouvat na pubertu.\n„Měla by sis dávat pozor,“ řekl. „Brian je na válečné stezce.“\n„A kvůli čemu skuhrá teď?“\n„Že nemáme dost dobrých zpráv. Přísahám, že Mark od‑\ncházel z porady a měl slzy na krajíčku.“\nTakže nic nového pod sluncem. Nikdo nechápal, jak se\nMark se svými jemnými způsoby mohl stát šéfredaktorem\nzpráv, ale dalo se předpokládat, že právě díky tomu, že byl\ntaková měkkota. Brian si tak mohl řídit celé noviny podle\n„Chce s tebou mluvit.“\n„Brian. Chce s tebou mluvit. Nechal jsem ti tu vzkaz. Hned\njak přijdeš.“ Když odcházel, mrkl na ni.\nTakové mrknutí, pomyslela si Jenny, by mohlo působit\nbuďto lacině, nebo oplzle. Ale v Elliotově podání jí z ně‑\njakého důvodu připadalo okouzlující.\nBrian Ozanne vzhlédl od notebooku a usmál se na ni svými\ntenkými rty. Coby šéfredaktor jediného deníku na ostrově\nsám sebe pokládal za menší celebritu. Muselo mu být při‑\nnejmenším šedesát, ale vypadal o mnoho let mladší, měl\nhusté lesklé vlasy a pleť, která zářila přesně tím správným\nbronzovým odstínem. Jenny měla silné podezření, že po‑\nužívá vodičku Grecian 2000, která navrací šedivým vlasům\npůvodní barvu, a opálení ve spreji.\nNa čestném místě na stole stála fotografie jeho ženy. Brian\nna její památku každoročně organizoval sbírku na pod poru\nvýzkumu rakoviny. Všichni v redakci se účast nili sponzoro‑\nvané minuty ticha, chodili do práce v pyžamu nebo si ho‑\nlili kníry a plnovousy. Brian na celou věc osobně dohlížel\na všechny postrkoval, aby vybrali ještě víc a překonali loň‑\nský rekord, a on pak zdvojnásobil jakoukoliv částku, kterou\nse jim podařilo shromáždit. Což bylo všechno moc pěkné\na záslužné, až na to, že trval na tom, že ve Zpravodaji vyjde\nkaždý rok dvoustrana s rozhovorem s ním a s jeho fotkou,\njak celý vyšňořený a pyšný předává šek zástupci charitativ‑\nní organizace. To bylo nechutné.\n„Nuže, Jennifer.“ Opřel se a sepjatýma rukama si podpíral\nbradu. „Jak myslíš, že si zatím vedeš?“\nByla to typická brianovská otázka, po níž nepochybně\ndostane za něco vynadáno. Ale Jenny měla pocit, že si vede\ndobře. Takže mu to řekla.\n„Myslím, že dobře, díky, Briane. Navázala jsem nějaké uži‑\ntečné kontakty, napsala pár povedených článků. Vypadá to,\nže Mark je s mojí prací spokojený.“\n„Samozřejmě. Všechno, co píšeš, je velmi kvalitní. To ni‑\nkdo nepopírá. O kvalitu tady nejde, to vůbec ne.“ Zavrtěl hla‑\nvou. „Jde o kvantitu.“ Odmlčel se. „Upřímně řečeno, Jennifer,\nnemáš dostatečný počet výstupů.“ Zdvihl ruku, aby ho ne‑\npřerušovala. „Vím, že pracuješ tvrdě. Věnuješ tomu dostatek\nčasu. Ale budeš muset pracovat efektivněji. Zvýšit svou pro‑\nduktivitu. Dneska ráno nám zrovna chybí reportér hlavních\nzpráv. Jedna z holek je nemocná. Můžeš se toho ujmout.\nZačni s tím víkendovým ohňostrojem na hradě. Vezmi si\ns sebou fotografa, udělejte nějaké pěkné záběry. Ohňostroje\nmá každý rád.“ Zdvihl svůj telefon značky Blackberry a začal\nodpovídat na zprávu, což si Jenny vyložila jako znamení, že\nNemělo smysl se s Brianem hádat. Dělal šéfredaktora\nZpravodaje už třicet let, jak ostatně všem neustále připo‑\nmínal. Navíc to byl tak trochu pitomec, který se vyžíval\nv moci, a neměl ve zvyku vyjednávat. Pokud si Jenny chtěla\nudržet místo, čímž si teď nebyla tak docela jistá, musela se\nmu zavděčit. Obrátila se k odchodu.\nPořád se díval na svůj mobil. „Včera mi někdo volal. Na\nmou osobní linku, což je poměrně neobvyklé, protože jak\nvíš, hovory mi obvykle přepojuje Rose.“\nJenny přikývla a přemýšlela, jestli se na ni Brian bude\nsnažit svést chybu ústředny.\n„Někdo se po tobě ptal. Nějaký mladík.“\n„A kdo to byl?“ Jenny se ta otázka zadrhla v hrdle a Brian\nse na ni podíval přimhouřenýma očima.\n„Nemám ponětí. Jak jsem mu řekl, nemám na starosti\ntvůj společenský život. Postarej se prosím, aby se to ne‑\nJenny se stěží zmohla na to, aby přikývla na souhlas.\nSeděla u svého stolu a zírala na obrazovku. Otevřela slož‑\nku Fairfield Road. Teď v ní bylo deset zpráv včetně té dneš‑\nní. Všechny si je postupně projížděla myší.\n2 Matt pátek 7. listopadu\nNa silnici vedoucí k Pleinmont Pointu měla auta zakázaný\nvjezd, takže Matt zamířil se svou starou fiestou na parkovi‑\nště naproti hotelu Imperial a vypnul motor. Stáhl okénko\na zapálil si marlboro. O pobřeží pod ním se hlasitě tříštily\nvlny. Odtud se táhlo západní pobřeží, jedna dlouhá píseč‑\nná pláž za druhou, Rocquaine, Vazon, Cobo, až do míst na\nseveru, kde je vystřídaly skály a oblázky. Dokouřil cigaretu,\nrozpustil si ohon a nechal si dlouhé zplihlé vlasy viset podél\nobličeje. Měl velké uši. Když si je zakryl, vypadalo to lépe.\nS čelem nic nesvedl. Červenalo se mu na něm akné. V mís‑\ntech, kde mu začínaly vlasy, mu ulpěly zbytky korektoru, se\nkterým zkoušel experimentovat.\nTakové nervy. Kvůli holce. Ubohost.\nVenku byla tma a zima. Scházeli se podél mořského valu\nv malých skupinkách osvětlených baterkami, které ležely\nna zídce. Černé oblečení, černé kabáty, černé vysoké boty,\ncvočky, řetězy a přezky.\nVyrazil k místu pod stromy, kde se každý pátek scházeli\njeho kamarádi. Lauren už tam byla, seděla vedle přenosného\ngrilu, poslouchala Neonfly a pila z plechovky pivo Breda. Pod\npřiléhavým černým tričkem se jí nadouvala prsa. Přemýšlel,\njestli to dělá schválně, jestli ví, že jsou jí všechna trička malá.\nNejspíš ano. Holkám jako Lauren říkal jeho táta provokatér‑\nky. Ne děvky. Provokatérky. V tom byl rozdíl.\nMatt se posadil vedle Sama.\n„Ahoj, Matte.“ Lauren se na něj usmála. Měla plné a měk‑\nké rty. Rty jako dělané na kuřbu. Na zubech měla rozma‑\nzanou rtěnku. Podala mu pivo. Zamumlal něco ve smyslu\npoděkování a napil se. Sam mluvil o tom, jak jeho život\nnestojí za nic, jak nesnáší školu a jak nesnáší fotra. Někdo\npřepnul hudbu. Slipknot. Valila se k nim kupa mraků. Bude\npršet. Matt si vyhrnul límec kabátu.\n„No, tak my tě tu s láskou zanecháme, kámo. Lauren a já\nse zrovna chystáme na procházku.“ Sam vstal, podal Lauren\nruku a přitáhl si ji k boku.\n„Na, dej si.“ Podal Mattovi zbytek jointu. Matt se díval,\nParchant jeden. Sam věděl, že se Lauren Mattovi líbí. Matt\nuž celé týdny o ničem jiném nemluvil. Protřel si oči, stáhl\nsi vlasy dozadu a omotal je gumičkou tak pevně, až ho roz‑\nbolela kůže na hlavě. Sevřel plechovku s pivem a cítil, jak se\ntenký kov poddává jeho prstům. Promáčkl plechovku, sliso‑\nval ji a vyhodil ji co nejvýš. Když letěla vzduchem, vystříklo\nz ní pivo a pak přistála na asfaltu na druhé straně silnice,\nu nohou nějakého kluka se spoustou piercingů.\n„Dávej pozor, debile!“\n„Sorry,“ zamumlal Matt.\nVypil čtyři další plechovky, dokouřil jointa a napsal zprá‑\nvu kamarádovi, který se ho snažil přemluvit, aby přišel do\nměsta, ale Matt už toho měl v sobě moc a potřeboval chvíli\nna to, aby vystřízlivěl, než si sedne za volant, takže si pře‑\nhrával „Infinity Blade“ tak dlouho, až se mu začala vybíjet\nbaterka. Položil telefon vedle sebe na trávu, lehl si na záda\na díval se na nebe, které působilo psychedelickým dojmem,\nprotože ačkoliv byla noc a mělo tím pádem být černé, níz‑\nké mraky v měsíčním světle bíle zářily, a navíc pod nimi\nlétali ptáci — nebo to byli netopýři? Nevěděl, jestli ptáci\nv noci spí a co se to na obloze černě třepotalo. Motala se\nmu z nich hlava, takže zavřel oči a nechával se kolébat ryt‑\nmickým bušením death metalu a šuměním moře.\nBylo ticho. Posadil se. Gril dohořel a pod bílými šupinatými\nuhlíky sotva prosvítala oranžová záře. Šátral kolem sebe\na hledal telefon. Rozsvítil baterku. Lauren a Sam tam stá‑\nle měli věci, ale nikde je neviděl. Skoro všichni ostatní už\nodešli. Nějaký pár se nepříliš nadšeně osahával na kapotě\nauta, on měl hlavu zabořenou v záhybech jejího krku, za‑\ntímco ona nešikovně zápolila zároveň s jeho rozkrokem a se\nsvým telefonem. Matt odvrátil pohled, zároveň ho to vzru‑\nšilo a přivedlo do rozpaků.\nO kus dál, na silnici, seděl kdosi shrbený u zdi a úpěl. Matt\nvstal, potřásl hlavou, několikrát se zhluboka nadechl a klo‑\npýtal směrem k němu. Před pár lety absolvoval kurz první\npomoci v záchranném centru Saint John’s, který byl součás‑\ntí dávno zapomenuté bronzové Ceny vévody z Edinburghu,\na v podobných situacích vždycky cítil odpovědnost.\nDřepl si před tou postavou. Byl to ještě kluk, nemohlo\nmu být víc než čtrnáct. Kolem místa, kde se zhroutil, byl\nasfalt pocákaný zvratky. Matt do něj strčil botou. Nic. Strčil\ndo něj znovu, tentokrát víc, ten kluk zamumlal: „Nech mě\nna pokoji,“ a převalil se rovnou do louže vlastních zvratků.\nMatt ustoupil a rozhlédl se kolem. Plechovky od piva\na papíry od hranolků nesené větrem, cigaretové špačky na\nasfaltu, louže zvratků. Když byl ještě kluk, míval to tam\nrád. Chodíval tam pouštět draka. Poblíž Fort Pezeries byl\nvždycky dobrý vítr. A co se s tím místem stalo teď. Bylo\nto odporné. A Sam nejspíš právě teď rozhazoval po úte‑\nsech svoje použité kondomy. Právě teď měl dobrou příle‑\nžitost mu říct, aby se šel bodnout. Povzbudivě si prohrábl\nmastné vlasy a vyrazil do noci. Odešel z parkoviště smě‑\nrem k mysu Pezeries a svítil si před sebe mobilem. Kráčel\npo asfaltové silnici, až dorazil k louce spravované Národ‑\nním fondem, což byla zkratka k pevnosti, kde očekával,\nže najde Sama a Lauren. Opustil bezpečný pevný asfalt\na vstoupil na hustou pružnou trávu, na které mu pérovaly\nnohy a kotníky se mu rozjížděly do stran. Nejistě šel dál\na málem zakopl, když z podrostu vyběhl králík — zvíře se\nzastavilo jako přimrazené a oči mu bíle zářily. Matt kolem\nsebe zamával telefonem, aby zjistil, kde přesně je. Cedule\nnapravo ho upozorňovala na příkrý sráz vedoucí přímo\nk moři. To ho probralo. Došlo mu, že toulat se ve tmě po\nútesech není dobrý nápad, takže zamířil zpátky k silnici\na šel po ní až k Fort Pezeries, zřícenině nějakého hradu\nnebo pevnosti, nebyl si jistý, jaký je mezi tím rozdíl. Vnější\nzdi byly opravené a člověk tam mohl vylézt a projít kolem\nnich. Tam určitě budou. Nejspíš si to tam rozdávají opření\no jedno z děl. Nebo to možná Lauren Samovi dělá pusou,\non se opírá o zeď zbrojnice a dívá se na Rocquaine Bay.\nMatt se zastavil. Zaposlouchal se. Vlny tříštící se na ska‑\nlách. Nervózní pípání ústřičníka. Šustění kapradin.\nLámající se větvičky.\nKrálíci. Všude tam byla spousta králíků. Vzpomněl si, že\ntady nahoře kdysi jednoho našel, měl pocit, že je krotký,\na natáhl se, aby ho pohladil, ale pak zjistil, že králík oslepl\nmyxomatózou a srst má pokrytou otevřenými boláky. Matt\nvěděl, že by ho měl zabít a ukončit jeho trápení, ale nedo‑\nkázal to a jen králíka pozoroval, jak poslepu kulhavě hopká\ndo podrostu. Z té vzpomínky se mu udělalo špatně. Co to\nsakra dělá? Musí se dostat pryč — stejnou cestou, jakou při‑\nšel, jenže sešel z pěšiny a nebyl si teď jistý, kudy se pustit.\nNajednou byla všude tma. Sakra. Pokusil se zapnout telefon,\nale věděl, že je to zbytečné. Udělal pár kroků, pak zakopl\no kámen trčící přímo ze země a pak o další. Kamenný kruh.\nLa Table des Pions neboli Vílí kruh, jak tomu všichni\nříkali, byla nerovná plocha vytesaná do travnaté plošiny\na obklopená kruhem kamenů. Na jedné straně kolem něj\ntvořil hustý porost kapradí a hlodáše přirozený větrolam\na na druhé straně vedl rovný, trávou porostlý výběžek ke\nstrmým útesům, pod nimiž bylo moře. Ačkoliv to místo bylo\nzbudováno jako odpočívárna pro úředníky, kteří před ně‑\nkolika staletími přijeli přezkoumat cesty na ostrově, místní\ndávali přednost druhému příběhu, který se o kamenném\nkruhu vyprávěl. O čarodějnicích. A o ďáblovi. Prý tam při‑\ncházel ďábel přestrojený za kozla, vlka nebo velkého čer‑\nného psa a tančil s čarodějnicemi. Někde tam údajně měl\nbýt i tunel. Ne opravdový, alespoň co Matt věděl, ale podle\nlegendy ho používali ďáblovi kumpáni, aby se mohli pohy‑\nbovat po ostrově. Vcházelo se do něj jeskyněmi ve skalách,\nkteré vedly hluboko pod zem. Povídačky. Ale Matt si nedo‑\nkázal vyhnat z hlavy obraz stínů číhajících v úzkých tem‑\nných jeskyních. Představoval si, jak se hrnou na pláž, přímo\npod kamenný kruh, šplhají po útesech a nakonec ho najdou\na roztrhají na kusy. Věděl, že mu jenom hrabe z trávy a je\nparanoidní, ale stejně z toho místa chtěl zmizet. Přihnaly\nse ještě hustší mraky a uhasily slabé měsíční světlo. Oto‑\nčil se. Snažil se najít rovnováhu.\nDalší praskající větvičky. Další králíci.\nŠepot. To je jenom vítr.\nAle kromě toho... Slyšel i smích, byl si tím jistý. Hrubý,\nVzpomněl si, že má zapalovač, a třesoucí se rukou po něm\nšátral v kapse.\nZase ten zvuk. Šílený, vysoký, tentokrát spíš výkřik než\nsmích. Držel zapalovač vysoko a divoce s ním mával vzdu‑\nchem, ale udržel ho zapálený jen tak dlouho, že zahlédl něco\nbledého a rozmazaného uprostřed kruhu. Na okamžik ho\nnapadlo, že se možná pomočí strachy. Chtěl zavolat, zjistit,\njestli někde poblíž nejsou Sam a Lauren, ale bál se vydat\njakýkoliv zvuk. Instinktivně cítil, že by měl zůstat zticha.\nSnažil se, aby se mu netřásla ruka. Držel před sebou zapa‑\nlovač, jako by ho mohl nějak ochránit. Oheň. Čarodějnice\nse bojí ohně. Zavrtěl hlavou. Žádné zatracené čarodějnice\nneexistují. Ale něco tam bylo. Uprostřed kruhu něco le želo.\nJenom to zahlédl. A měl pocit, hrozivý, ledově chladný po‑\ncit, že je to něco strašnějšího a horšího, než kdy v životě\nviděl. Udělal krok blíž. Škrtl zapalovačem.\nTa postava ležela na zádech, s roztaženýma rukama a no‑\nhama. Matt skoro nemohl dýchat. Zdvihal se mu žaludek,\nzakašlal, pak si zakryl ústa rukama a zoufale se snažil ten\nzvuk utlumit. Chtěl utéct, ale přinutil se jít blíž, ještě blíž,\nnaklonit se a přiblížit k té postavě plamen, aby opravdu\nviděl, co to je.\nBylo to groteskní. Nepřirozeně velká hlava a končetiny\npevně zavázané na zápěstích a kotnících, končící příliš brzy,\nprotože chodidla a ruce úplně chyběly. Ale nejpodivnější\nbyly vlasy. Ležely pečlivě rozprostřené kolem napuchlé hla‑\nvy a plamen odrážející se od jednotlivých peroxidově pla‑\nvých pramenů vytvářel dojem úděsné svatozáře. Matt ze\nsebe vyloudil pokroucený zvuk, napůl vzdech a napůl smích,\na sesul se na kolena.\nByla to figurína z hadrů, vyztužená, vycpaná a připrave‑\nná na oheň na noc Guye Fawkese. Hlava, vyrobená z juto‑\nvého pytle vycpaného slámou, byla ženská a měla obličej\nnamalovaný v komiksovém stylu: velké, jasně modré oči\ns přehnaně dlouhými řasami, červené tváře a plné rudé rty,\nkteré se na něj usmívaly. Měla na sobě bílé triko s dlouhými\nrukávy a na pravé paži jí někdo vyřízl čtyři rány; tři svislé\na jednu vodorovnou pod nimi. Z ran lezla sláma a na zemi\nkolem ležela poházená stébla.\nZa ním se ozval hluk. Matt se vrávoravě postavil a roz‑\n„Co to do prdele děláš, kámo?“ Byl to Sam a v ruce držel\nbaterku. Vypadal neupraveně. Lauren se o něj opírala a měla\nve vlasech kousky kapradí.\n„Je to Guy.“ Mluvil vysokým a hrubým hlasem. Odkašlal\nsi. „Vyděsil mě k smrti.“\nSam k figuríně došel loudavou chůzí a pokrčil rameny.\n„Nejspíš to tu nechali nějaký magoři, co se snažili polekat\nlidi. Pojď zpátky, dáme si ještě pivo.“ Sam a Lauren odešli\nruku v ruce. Nad nimi proletěl osamělý racek jako bílý zá‑\nblesk a jeho volání se rozlehlo do noci.\nMatt si dřepl vedle figuríny. Připadalo mu škoda nechat\nji tam jen tak shnít. Přiložil zapalovač ke konci pravé nohy\na pozoroval, jak se lem kalhot scvrkává a ztrácí se, jak se\nkaždá nitka na okamžik rozzáří a pak se rozteče. Plameny\nživené látkou se rychle rozrůstaly. Díval se, jak se tělo ze\nslámy a novin svíjí a kroutí, jako by se s ohněm snažilo bo‑\njovat. Obličej se na něj usmíval, velké modré oči hleděly do\ntěch jeho, jako by se mu snažily něco říct, a on na okamžik\nzatoužil figurínu zachránit.\nAle už bylo pozdě. Oheň ji celou strávil.\n3 Jenny sobota 8. listopadu\nPřišla do kuchyně v pyžamu, ve vybledlé kostkované košili\na širokých kalhotách, starých už celé roky. Měla rozcuchané\nvlasy a pod očima se jí rýsovaly temné kruhy. Bylo teprve\npo šesté, ale Margaret už stála u dřezu, půvabná a upravená\nve vlněné sukni a blůze s potiskem, rukávy měla vyhrnuté\nk loktům a natahovala si jasně žluté gumové rukavice značky\nMarigold. Odmítala používat myčku. Říkala, že je to plýtvání\na že nemá cenu zapínat takový stroj kvůli pár kouskům ná‑\ndobí. Podle Margaret neměla poslední dobou cenu spousta\nvěcí. Rozhodně nic, co by člověku ulehčilo život, a už vůbec\nne něco lehkomyslného nebo zábavného. Ne od té doby, co\numřel Charlie. Ponořila ruce do napěněné vody, hrnečky a ta‑\nlíře cinkaly o sebe, ona každý kousek přejela houbičkou a vě‑\nnovala se tomu úkolu se soustředěnou, horečnatou energií.\nMargaret Doreyová trpěla přemírou energie. Předtím\nměla tolik práce. Charlie potřeboval zabalit oběd, připravit\nlahev s čajem, vyžehlit košili nebo najít ztracenou ponož‑\nku. Nechal po snídani nádobí a ona ho uklidila. Pak vyprala\na naplánovala večeři, a než uběhla půlka dopoledne, moh‑\nla se vypravit na nákupy, pokud něco potřebovala. Teď jí\nzůstala jen Jenny.\nVstávala brzo a přepečlivě se oblékala, možná o svůj ze‑\nvnějšek dbala ještě víc než předtím — říkala Jenny, že pře‑\nce nemůže zpustnout jenom proto, že ovdověla. Udržovala\ndům dokonale čistý a uklizený. A chodila. Neustále. Naho‑\nru a dolů po domě, v každou denní i noční hodinu, ošívala\nse a vzdychala, snažila se vydrhnout flíček na rámu obra‑\nzu, přerovnávala dekorace na krbové římse, pořád si vařila\nčaj a pak nechávala šálky nedopité, protože ji ustavičně\nrozptylovaly nějaké všední povinnosti. Pozorovat to bylo\nnesnesitelné. A Jenny měla dojem, že pro Margaret to musí\nbýt ještě horší.\nJenny si nalila trochu džusu a posadila se ke stolu nad slo‑\nžené vydání Daily Mailu. Zdvihla noviny, prolistovala prvních\npár stran a pak je s afektovaným povzdechem odhodila.\n„Nechápu, jak můžeš takové nesmysly číst.“\n„Ráda mám přehled o tom, co se děje ve světě.“\n„Jo, a z tohohle ho rozhodně získáš,“ Jenny si uvědomo‑\nvala, že je mrzutá. „Promiň. Jsem unavená.“\n„Zase jsem tě v noci vzbudila, beruško?“ Margaret se k ní\notočila. Vypadala mladší než na pětapadesát let, ale věk ji\nteď rychle doháněl. V černých vlasech se objevily stříbrné\nnitky, vrásky kolem očí se jí prohlubovaly a měla napjatý\nobličej. Hrozně zhubla. A nejenom na těle. Jako by něco, co\nměla ukotvené hluboko v nitru, najednou odplulo. Jenny si\ntoho poprvé všimla na tátově pohřbu. Vzala Margaret pod\npaží, aby nezakopla. Byla tak křehoučká. Jako ptáček. Leh‑\nká a s jemnými kůstkami.\n„To nebylo kvůli tobě,“ ujistila ji Jenny. „Ty zatracené děti\nzase odpalovaly o půlnoci rachejtle.“ Nehodlala Margaret\nprozradit, že má problémy se spaním. Že poslední dobou\nvstává uprostřed noci a svírá ji chladný, vlhký strach, který\nuž mnoho let necítila. Margaret měla dost námětů k oba‑\nvám a nemusela si k nim přidat ještě Jenny.\nMargaret se obrátila zpátky k nádobí. „Máš nějaké plá‑\nny na víkend, broučku?“ zeptala se. „Potkala jsem tuhle ve\nměstě Sarah s dětmi. Musím říct, že na to, že má tři, vypadá\ndobře. Říkala, že se spolu chystáte zajít někam na sklenič‑\nku. To by bylo pěkné. Měla bys víc chodit ven. Trochu se\npobavit, potkat nové lidi.“\n„Já znám spoustu lidí, mami. O mě se neboj. A se Sarah\nsi někam určitě vyrazíme. Hned jak budu mít čas. Musím\nse dneska stavit v redakci. Budu psát o tom ohňostroji na\nhradě. A napřed si půjdu na chvíli zaplavat.“\n„Nechceš jít zase do moře, že ne? Proč nemůžeš chodit\ndo bazénu jako normální lidi?“ Margaret nasadila podráž‑\nděný výraz, který byl vyhrazený pouze tomu, co pokládala\nza Jennyiny nejpotrhlejší nápady. Často se tak dívávala na\nCharlieho a Jenny se tomu měla chuť smát.\n„Bazén je pro bábovky, to přece víš, mami.“ Jenny dopila\ndžus a položila prázdnou sklenici do dřezu. „Nechceš jít na\nten ohňostroj se mnou? Nemám moc práce, a až skončím,\nmohly bychom si zajít někam na večeři. Nikdy nevíš, třeba\nbys po čerstvém vzduchu a skleničce vína mohla konečně\nMargaret zaváhala. „Dneska večer? To nevím. Teta Pat\nříkala, že možná zavolá.“ Poslední dobou se vyhýbala spo‑\nlečnosti, a kdykoliv Jenny navrhla, že by mohly zajít na\nvečeři do restaurace, do kina nebo podniknout cokoliv, co\ndřív dělávali jako rodina, vymýšlela si výmluvy.\n„Mami, to myslíš vážně? Kdy jsi s ní naposledy mluvila —\npřed třemi dny?“\n„Nech toho, Jenny,“ naježila se Margaret.\n„Budeš o tom uvažovat?“\nMargaret si nad dřezem oklepala ruce pokryté mydlinka‑\nmi, stáhla si rukavice a pověsila je na kohoutek, aby uschly.\n„Rozmyslím si to. A teď bys měla jít, abys došla na Pem‑\nbroke dřív, než se tam nahrnou davy. Slyšela jsem, že v listo‑\npadu za rozbřesku tam bývá narváno.“\n„Ty jsi ale vtipálek, mami.“\nMargaret velmi dobře věděla, že Jenny na pláži už celé\ntýdny nepotkala živou duši.\nNad skalnatou zátokou Bordeaux se vinuly rozpadající se\nzdi hradu Vale ozdobené šňůrami s barevnými lampiony.\nNa nádvoří za nimi se kamenným portálem hrnuli lidé. Da‑\nvem procházeli maskovaní žongléři a polykači ohně a vý‑\nkřiky vzrušených dětí se nesly nad hlukem a šumem do‑\nspělých. Za řadou kovových zátarasů stála vedle malého\npódia hora rozbitých palet a naplaveného dřeva — hranice\nčekající na figurínu Guye Fawkese. Vedle se v rohu sesku‑\npila partička náctiletých v tričkách s logy kapel, pili kolu\nz jedné lahve a kouřili ručně ubalené cigarety. Jenny se\nusmála. Připadalo jí to jako včera, kdy byla jednou z nich,\na na okamžik téměř očekávala, že pozná tváře svých sta‑\nrých kamarádů. Pak si vzpomněla, že teď už jsou všichni\ndospělí a polovina z nich teď nejspíš sedí doma se svými\nByl to dokonalý večer, počasí představovalo souhrn všech\nklišé o podzimu. Jediné mraky na hvězdami posetém nebi\npocházely z komína elektrárny, který za nimi byl sotva vi‑\ndět a šeptal do noci stálý proud kouře.\nJenny se podívala na Margaret. Nakonec s ní opravdu vy‑\nrazila ven. A nejen to, působila uvolněně. Dokonce šťastně.\nChladem jí zrůžověly tváře. Jenny pocítila vlnu náklonnos‑\nti, zavěsila se do matčiny paže a přitáhla si ji blíž. Cítila její\nvlněný kabát a pod ním ještě slabounký závan prášku na\npraní a parfému, důvěrně známý a uklidňující.\n„Jsem moc ráda, žes mě vměstnala do svého nabitého\nprogramu. A co EastEnders, nebude se jim po tobě stýskat?“\n„Nech mě na pokoji, Jennifer Doreyová,“ odfrkla Marga‑\nret. „Víš, že mám ohňostroje ráda. A já uznávám, že máš\npravdu, měla bych začít chodit víc ven. Ale to ty taky. Já\njsem alespoň stará a mám se na co vymlouvat. Navíc je so‑\nbota a EastEnders dneska v televizi nedávají.“\nSeděly na vyvýšené kamenné zídce poblíž vchodu a jedly\npárky v rohlíku. Poblíž hráli houslista a flétnista a do ote‑\nvřeného pouzdra na housle vybírali drobné.\n„Pamatuješ, jak táta dělával ohňostroje na zadní zahradě?“\nzeptala se Margaret.\n„Jo. Tenkrát ještě nebyla žádná požární bezpečnost, co?\nMěli jsme štěstí, že nám to všem neutrhlo hlavu.“\n„Největší starost mi dělaly ty větrníky. Ty se mu nikdy ne‑\npovedly. Člověk nikdy nevěděl, kterým směrem poletí. A ty\ntáboráky. Ty byly vždycky úplně nekontrolovatelné. Všude\nlétaly jiskry. Děsně jsem se bála, že vyhoříme.“\n„Vždycky když ty rachejtle zapaloval, jsem se běžela scho‑\nvat do kůlny,“ dodala Jenny. „Dívala jsem se z okna, a teprve\nkdyž jsem viděla, že už je vystřelil, jsem vyběhla ven, abych\nse podívala, jak září na obloze. Bylo to nádherné.“ Opřela si\nhlavu o matčino rameno.\nRadní, pan Ferbrache, statný muž plný vlastní důležitosti,\nsi razil cestu davem. Jenny s ním nedávno mluvila o občan‑\nské iniciativě pro úklid pláží, ale on strávil většinu času tím,\nže jí vykládal o své náborové firmě. Většina činitelů ostrovní\nsamosprávy měla běžnou práci, s níž se snažili skloubit své\nkomunální povinnosti. Tím se vysvětlovalo mnohé z toho,\njak věci na Guernsey fungovaly, což bylo většinou nahodile\nnebo vůbec. Za radním Ferbrachem šla malá holčička zářící\npýchou, výherkyně soutěže o nejlépe oblečenou figurínu\nGuye Fawkese, a její maminka, která nesla její výtvor. Byla\nto otřesná, nafouklá růžová směsice provazů, slámy a stuh\nse spoustou černých vlasů. Jenny je všechny vyzpovídala\npro svou reportáž.\nRadní Ferbrache přivítal obecenstvo. A teď všichni po‑\ngratulujeme malé Lily k její úžasné figuríně, no není báječ‑\nná? Všichni tleskali a jásali a Lily dostala dárkový poukaz\ndo Machonova hračkářství. Čas zapálit oheň! Další vlna já‑\nsotu, radní vzal figurínu Guye Fawkese, vylezl po žebříku\npřistavenému k hranici a hodil ji na vrchol. Zazněl hlasitý\naplaus, pak najednou třeskla rána a plameny začaly olizovat\ndřevo. Bylo slyšet praskání, kusy dřeva se posouvaly a oheň\nse rozhoříval. Za několik minut už hranice plála a zalévala\ndiváky svým teplem a mihotavým světlem. Davem se pro‑\nplétaly chomáčky kouře a nesly s sebou sladkou vůni cedru\nGuy chytil až nakonec: figurína z nylonu a slámy hořela\nrychleji a jasněji než dřevo pod ní, jako anděl na vánočním\nstromku. Suchá hmota se svíjela a kroutila a diváci jásali.\nKdyž hranice úplně vzplála, začal ohňostroj. Poblíž stojící\nchlapeček zabalený v propínacím vlněném kabátku, čepici\na šále začal plakat. Jenny vyrazila směrem k němu, ale na‑\njednou ho zdvihla statná, radostně vyhlížející žena, obleče‑\nná, poněkud předčasně, do vánočního svetru.\n„Slyšíš to?“ zeptala se Margaret Jenny.\n„Někdo tady křičí.“\n„Tady křičí všichni.“\nAle Margaret se obrátila k davu zády. „Není to tady.“\nJenny řekla matce, ať zůstane, kde je. Za hradbami byla mno‑\nhem větší tma. Vytáhla z kabelky baterku a rozsvítila ji. Byla\nmalá, ale výkonná. Nosila ji s sebou, ale jen zřídka ji použí‑\nvala, raději se vyhýbala situacím, kdy by se jí mohla hodit.\nZ pláže se ozval další výkřik. Jenny se sevřelo hrdlo. Bála\nse, ale nebála se tak moc jako ten někdo tam dole. Nevšíma‑\nla si dlážděné cesty, která se vinula dolů k silnici, a místo\ntoho se rozběhla po kopci porostlém trávou, prodírala se\nhustými hlodášovými keři a trny se jí zabodávaly do džínsů,\nale aspoň ji zpomalily natolik, že nespadla z příkrého svahu\nna silnici na úpatí kopce.\nDalší výkřik. Určitě je to žena. A už to nezní tak naléhavě,\npomyslela si Jenny. Ale pořád je vyděšená. Přeběhla silnici,\nprotlačila se hustou řadou borovic na druhé straně a ocitla\nse na písečné pěšině lemované velkými žulovými balvany.\nMohla by po ní dojít až k lodnímu skluzu. Ale rychlejší bude\nbalvany rovnou přelézt. Vytáhla se na jeden z nich, snažila\nse udržet baterku a o něco se na hladké skále zapřít. Sklouz‑\nla dolů na druhou stranu, a když dopadla na měkký, suchý\npísek, zapotácela se.\nV polovině pláže, v místech, kde byl písek pevnější a po‑\nmalu ho nahrazovalo oblázkové mořské dno, stála vzlykající\nžena. Zalévalo ji jantarové světlo z elektrárny za nimi, měla\nna sobě běžecké oblečení, teplou vestu přes triko s dlouhým\nrukávem a přiléhavé legíny, a na hlavě vlněného kulicha,\njehož bambule bíle svítila jako ocásek vyděšeného králíka.\n„Já jsem o ni zakopla. Prostě jsem o ni zakopla. Neviděla\njsem ji,“ zašeptala a zírala na postavu u svých nohou. Jenny\nna ni posvítila baterkou a zalila ji jasným bílým světlem.\nByla to dívka. Dvacetiletá, možná mladší. Byla krásná,\npromáčená až na kost a mrtvá.\nVrchní inspektor Michael Gilbert nebyl náchylný k pláči. Pla‑\nkal v nemocnici, když mu podali jeho malou dcerku Ellen\nzabalenou ve žluté přikrývce, se svraštělým obličejíkem a ru‑\ndýma ručičkama, a ona se snažila vykroutit ze zavinovačky.\nOtřel si oči hřbetem ruky dřív, než si toho všimla Sheila nebo\nporodní asistentka. O osmnáct let později plakal, když Ellen\nzemřela. Jenom trošku. A ne hned, když se to dozvěděl. To\nbyl chladný a oči měl suché. Otupělý, to je nejspíš to správné\nslovo, ačkoliv mu trvalo celé roky, než si to uvědomil, než si\npřipustil, že trpěl šokem, a ne nedostatkem citu. Bylo tedy\npřekvapivé, že teď ronil obří slzy nad mrtvým tělem někoho,\nkoho vůbec neznal. Tentokrát se je neobtěžoval otírat. Byla\ntma a nikdo se nedíval.\nPodařilo se mu vyslovit několik odměřených rozkazů\na odehnat všechny čumily, kteří se shromáždili na mysu\na mávali telefony ve snaze nafilmovat, co se děje dole. Měli\nje odehnat hned, pomyslel si Michael. To poslední, co po‑\ntřebovali, byly fotky té mrtvé holky všude na internetu.\nŘekl tomu rozevlátému strážmistrovi, který byl na místě\nčinu jako první a právě zadupával do země veškeré případ‑\nné stopy, aby přinesl policejní pásku a místo činu ohradil.\nA pak se na ni pořádně podíval.\nByla krásná. Podle jeho odhadu jí nemohlo být víc než\ndvacet. Tak bledá. Bílá pleť. Promodralé rty. Měla na sobě\ntričko s krátkým rukávem. Na pravém předloktí spatřil ně‑\njaké čáry. Dřepl si vedle ní. Škrábance. Ne, byly hlubší. Jiz‑\nvy. Nepochybně záměrné řezné rány. Vypadaly čerstvě. Vy‑\ntáhl telefon a vyfotil si detailní záběr. Nahmatal v kapse\npropisku a jemně s ní dívce odhrnul prameny vlasů z tváře.\nPořídil několik dalších snímků. Pak poodstoupil a rozhlížel\nse po nějakém kabátu. Bylo příliš chladno na to, aby byla\nvenku jen tak. A jakoby v reakci na to mu chladný větřík\nnadzdvihl bundu a převál mu přes botu hrst suchých lis‑\ntů. Vypadala tak zkřehle. A na těch tvrdých oblázcích se jí\nmuselo hrozně nepohodlně ležet. Chtěl ji zabalit do měkké\nžluté přikrývky a odnést domů k mamince.\nNa místě byly dvě svědkyně. Jedna z nich byla hysterická.\nBěžkyně se všemi nejmódnějšími doplňky, která si pozdě\nvečer vyrazila ven. Vypravila ze sebe svědectví, pak málem\nomdlela a potom ji, zabalenou v hliníkové fólii, odvezla sa‑\nnitka, jako by právě doběhla maraton. Ta druhá byla mno‑\nhem zajímavější. Žena s hranatým obličejem. Přitažlivá, ale\nne vysloveně hezká. Výrazná, to bylo to správné slovo. Vy‑\nsoká, s hustými blond, sluncem vyšisovanými vlasy stažený‑\nmi do culíku a ostrým pohledem inteligentních očí. Podala\nkrátké, ale podrobné svědectví. Jennifer Doreyová. Novi‑\nnářka. Pokud se nepletl, dcera Charlieho Doreye. Nezmínil\nse o tom. Za jednu noc si toho užila až dost.\nKdyž vztyčili stan a uvnitř začala pracovat forenzní jed‑\nnotka, šel se Michael projít podél pobřeží. Příliv se přikrá‑\ndal blíž. Budou muset pracovat rychle.\nDíval se na loďky kotvící v přístavu, černé stíny na vodě,\nobrysy rýsující se ve slabém měsíčním svitu. Ta dívka byla\nnejspíš na jedné z nich, napadlo ho, přepadla přes okraj, mož‑\nná byla opilá, a pak ji moře vyplavilo na břeh. Teenageři si ob‑\nčas na prázdných loďkách dávali schůzky. Už jim volalo hod‑\nně majitelů loděk, kteří v neděli ráno našli na palubě prázdné\nplechovky od piva a použité kondomy. Ale to bylo ve městě,\nkde mohli jenom přeskočit branku kotviště a přijít rovnou\nk loďce. Sem si člověk musel loďku dotáhnout. A v okolí hra‑\ndu byla spousta skrytých míst vhodných na rychlovku, takže\nproč se namáhat? Možná byla na loďce někde jinde a spadla\npřes palubu. Je to možnost. Možná si vyjela na pozdní večer‑\nní rybaření, ale rozhodně na to nebyla oblečená. A někdo by\njim určitě zavolal, už by dávno probíhalo pátrání a záchran‑\nná akce — a on o ničem takovém neslyšel.\nPokud ovšem nebyla sama. A existuje jen málo důvodů,\nproč by se za takové studené noci mladá žena potloukala\nsama u moře.\nSebevražda. Je jich víc, než si lidé většinou myslí. Nebo\nalespoň víc, než si chtějí přiznat. V některých letech až čty‑\nři nebo pět. Většinou muži ve středním věku, ale už měli\ni slušnou řádku dospívajících. Napadlo ho, že to možná sou‑\nvisí s tím přechodem. Z dítěte v dospělého. Z mládí do stáří.\nTěžká období. Utopit se byl oblíbený způsob. Pomyslel si, že\nje to svým způsobem příhodné, když se ostrovan odevzdá\nmoři. A řekl by, že by to sedělo k dramatickým sklonům,\nkteré dospívající dívky mívají.\nPřitáhl si kabát. Existovaly pohodlnější způsoby, jak skon‑\ncovat se životem. Přinejmenším teplejší. Zamyslel se nad\nnimi. První tělo, které viděl po Ellenině smrti, se houpalo ve\ndveřích do kuchyně v jedné chalupě v Saint Martin’s. Nějaký\nchlapík, kterého opustila žena i s dětmi. Zatracený pitomec,\nnapadlo Michaela, zabít se, když měl rodinu jen pár mil od\nsebe, když pořád mohl milovat svoje děti, objímat je, povídat\nsi s nimi a dívat se, jak vyrůstají. Michael chodil po stanici\ncelý zuřivý ještě celé dny, a neuvědomil si, dokud už v sobě\nneměl deset piv na jednom ze svých stále pravidelnějších\nflámů, že necítí hněv. Byla to závist.\nVydal se ke stanu, kde teď bylo pod policejními lampa‑\nmi světlo jako ve dne. Pláž byla většinou hrubá, pokrýval ji\nštěrkový písek a oblázky, jen nahoře ji doplňoval pás jem‑\nného písku a za ním se táhl travnatý mys. Tahle pláž ne‑\npatřila zrovna k turistickým atrakcím. Byla malá, zarostlá\na nacházela se příliš blízko skládky. Za teplých dní, když vítr\nvál tím správným směrem, to člověk cítil — sladký, travna‑\ntý pach. Chodíval tam s Ellen, když byla ještě malá, a po‑\nkaždé, když to ucítili, se zeptal: „To tak smrdíš ty?“ a ona\nse rozchechtala. Usmál se.\nTohle byla spíš pláž pro místní. Rybářský přístav, nic nóbl.\nNic jako ta městská kotviště vedle obchodů a nočních podni‑\nků v Saint Peter Portu nebo marina v Beaucette o kus dál na\npobřeží, s humří restaurací a barem, který se specializoval na\nšampaňské. Ale bylo to tam hezké. Svérázné a malebné. Mezi\noblázky zahlédl záblesk zelené. Mořem omleté sklo. Kous‑\nky rozbité lahve, které vlny ohladily do jemných neprůhled‑\nných kamínků. Sehnul se a jeden zdvihl. Byl to pěkný kou‑\nsek, velký jako padesátipence, hedvábně hladký a chladný\nna omak. Přejel po něm palcem a pak si ho schoval do kapsy.\nForenzní jednotka už byla skoro hotová. Slyšel, jak si za‑\npínají tašky. Strčil dovnitř hlavu.\n„Jak to jde, mládenci?“\n„Už skoro končíme. Nasbírali jsme pár cigaretových špač‑\nků. Jestli jste tu skončil, tak ji odvezeme.“\nZnovu se na ni podíval a zarazilo ho, jak poklidně vypa‑\ndá. Jako by si jenom lehla, chtěla si na chvíli odpočinout\na chystala se zase vstát. Rozhodně nebyla ve vodě dlouho.\nPodruhé tu noc si vzpomněl na Charlieho Doreye. Co do‑\nkáže moře s člověkem udělat. Lidé mají za to, že tělo pluje,\nale to není pravda, ne hned. Potopí se, klesne až na mořské\ndno a znovu se vynoří teprve po několika dnech rozkladu,\nnadmuté plyny. Když dopluje na hladinu, maso už je zelené\na odlupuje se a odpadává z rukou a nohou. Říká se tomu\nsvlékání kůže. A to se týká jen těch částí, jež nic nesnědlo.\nTěch, které neokusovala ryba, co člověk může týž týden\ndostat na talíři.\nV tu chvíli byl skoro vděčný, že tahle mrtvola má oči\nv důlcích a maso na kostech.\n5 červenec 1959\nVyschlý kravinec ho zasáhl do obličeje těsně nad pravým okem.\nNebolelo to. Obrátil se. Bylo jich víc než obvykle, sedm, ne, osm,\nnejmladšímu nebylo ani deset, nejstaršímu možná patnáct.\nŠel dál. Věděl, že půjdou za ním.\nUcítil ostrou bolest v týle. Náraz byl natolik si


Penzion Miromar, Podivín | LevnéUbytování.net\nUbytování » Morava a Slezsko » Jižní Morava » Břeclavsko » Podivín\nUmístění: V Podivíně - bráně Lednicko-valtického areálu, jednom z nejstarších měst na Moravě (historické zajímavosti). Příjemné prostředí pro cyklisty, rybáře, rodiny s dětmi a všechny, kteří na chvíli hledají změnu. Restaurace a prodejna potravin 100 m. Vlaková rychlíková stanice Podivín 1,2 km. Město Lednice 5 km. Autem z Brna 47 km po dálnici na Bratislavu.\nUbytování: Kompletně zrekonstruovaný penzion s kapacitou 20 osob, v provozu po celý rok. 2-lůžkové bezbariérové pokoje s vlastním soc. zařízením, u pokojů v přízemí možná přistýlka. Apartmán pro 4 osoby se soc. zařízením a kuchyňkou. Příjemné posezení v hospůdce s terasou. Moravský vinný sklípek se širokou nabídkou vín. Společenská místnost s plazmovou TV (může sloužit i jako učebna). Ideální pro aktivní dovolenou, firemní akce, oslavy i obchodní cestující. Bezdrátový internet. Bezpečná úschova kol.\nAdresa: Miroslav Marušinec, Penzion Miromar, Stará čtvrt 203, 691 43 Podivín\nPoznámky: Penzion je již provozován novými majiteli. Informace v tomto inzerátu byly aktuální v roce 2012 a nyní již neplatí.\n90 %Jaroslav (1. 5. 2012, 19.35)\nUživatel zde byl ubytován od 9. července 2011 do 16. července 2011.\nJednoduché ubytování, vše co potřebujete k odpočinku, čisto, příjemné prostředí. Pan „domácí“ se snaží ve všem vyhovět. Měli jsme to bez jídla, takže v této oblasti nemáme zkušenosti. My jsme tam byli velmi spokojeni, dobré posezení po „turistickém“ dnu, fajn sklípek.\nRekreační oblasti: Lednicko-valtický areál\nDalší charakteristiky: vinařské, bezbariérové\nGPS: 48°49'34.76"N, 16°50'53.28"E\nZ: Do: Penzion Miromar, Podivín


Splnění komunikačního záměru a hodnocení písemného projevu - AJAT - Asociace jazykových testerů\nSplnění komunikačního záměru a hodnocení písemného projevu\nTéma: Splnění komunikačního záměru a hodnocení písemného projevu\nZdroj: (inspired by Simon Andrewes´ article in IATEFL Teasig Newsletter, Issue 54 / October 2013)\nStručná anotace: Autor se ve svém příspěvku zabývá otázkou, která je často kladena při konfrontaci reálných prací napsaných maturanty při konfrontaci s hodnotícími kritérii pro hodnocení písemného projevu z cizího jazyka ve společné části maturitní zkoušky: Jsou si jednotlivé aspekty- složky kritérií rovny? Mají nějakou hierarchii? Je některý posuzovaný aspekt důležitější než jiný?\nJe obecně známé, že jazykovou komunikaci nelze jednoduše rozdělit na zcela nezávislé kategorie či jednotky a ty poté posuzovat; jazykový projev je komplexní produkt a ne vždy je možné říci, že ten či onen jev, úsek lze hodnotit čistě z pohledu slovní zásoby, gramatiky, nebo organizace textu. Přesto však je třeba nějaké členění při hodnocení aplikovat, zejména z důvodů validity interpretace přidělovaných skórů.\nJe proto zajímavé, že analytická kritéria používaná pro hodnocení písemného projevu bývají velmi podobná, většinou mívají čtyři shodné kategorie: splnění zadání, organizace textu, slovní zásoba a gramatika. Tyto kategorie se mohou lišit konkrétní podobou či počtem deskriptorů, podle míry podrobnosti, kterou je tvůrce kritérií schopen abstrahovat a efektivně vysvětlit uživatelům hodnoticí škály. Důležité však je, zda princip\nhodnocení aplikuje nějakou hierarchii při posuzování jednotlivých kategorií, ať již je vyjádřena váhou (např. počtem přidělovaných bodů), nebo nějakou vnitřní podmínkou, která musí být splněna, aby mohlo být hodnocení realizováno.\nPřijmeme-li pohled na jazyk jako nástroj komunikace, pak komunikace vždy vyžaduje interakci a interakce vždy vyžaduje nejméně dvě strany: produkující a přijímající, ač třeba pasivně. Smysluplnou se komunikace stává texty, je-li naplněn takový komunikační záměr, který si produkující na začátku vytkl/stanovil (nebo mu byl zadán, jako je tomu v případě písemné práce v maturitní zkoušce). Nicméně je třeba zvážit, do jaké míry se „naplněný komunikační záměr“ liší napříč jazyky (např. AJ versus ŠJ nebo RJ) nebo kontexty (motivační dopis vs. omluva).\nZkušenosti/Zhodnocení: Aplikujeme-li tuto myšlenku na maturitní zkoušku z cizího jazyka, respektive na hodnocení písemného projevu v rámci MZ z CJ, je zřejmé, že akcent je kladen na splnění komunikačního záměru, proto je přítomna i vnitřní podmínka hodnocení první kategorie – není-li práce vztažena k zadání/tématu, je-li žánr zcela odlišný od zadaného, pak by práce neměla být dále hodnocena.\nOtázky k diskuzi: Pro všechna kritéria a všechny postupy hodnocení (nejen pro českou maturitní zkoušku) platí, že je třeba zajistit jejich shodnou interpretaci a aplikaci a pravidelně monitorovat kvalitu práce hodnotitelů. Měly by existovat studie či výzkumy, odpovídající na některé otázky související s uplatňováním principů spolehlivého hodnocení, např.:\nJak je postup vyjádřený hodnotícími kritérii ve skutečnosti uplatňován? Pracují s ním stejně všichni hodnotitelé?\nCo se děje s principy hodnocení v případě prací přehodnocovaných při odvolání?\nJsou kritéria hodnocení uplatňována stejně ve všech testovaných cizích jazycích? Měla by být kritéria stejná pro všechny cizí jazyky?\nAktualizováno: 19. prosinec 2013


Antioxidant – Seznam.cz\nNejnovější články na Seznamu na téma Antioxidant\nVědci našli nápoj, který prodlužuje život. Likviduje totiž nebezpečný viscerální tuk\nExistuje zřejmě jen velmi málo lidí, kteří by vám řekli, že nechtějí žít déle. Touha po co nejdelším životě je zcela přirozená, jakkoliv ji lze z mnoha úhlů pohledu zpochybňovat.\nChlebovník ozvláštní váš sváteční stůl. Je navíc plný bílkovin a antioxidantů\nPotraviny, které pečují o vaše zdraví, pokud je vám více než 30 let. Neměly by chybět na žádném jídelníčku\nPřemýšleli jste někdy nad tím, jak je možné, že celebrity vypadají stále skvěle, i když jim je už více než 50 let? Je to proto, že dopřávají tělu ta správná jídla.\nJak předejít kocovině, případně rychle vystřízlivět?\nVánoční svátky se blíží a s nimi i čas večírků, rodinných oslav a společných přípitků. S jeho větší konzumací se bohužel pojí i některé nepříjemnosti jako nevolnost, špatný spánek, vyčerpanost, bolesti hlavy atp. Dobrou zprávou je, že mnohým těmto nepříjemnostem dokážeme předejít nebo je minimálně zmírnit. Jak na to?\nOlivový olej je 100% rostlinný tuk, který se může chlubit vysokým obsahem mononenasycených mastných kyselin. Nechybí v něm ani přírodní antioxidanty, které s sebou přináší nejednu výhodu pro naše zdraví. I přesto, že má olivový ...\nDobroty plné cenných antioxidantů. Je mezi nimi i čokoláda\nOvoce pro psy? Tyto plody mu klidně dopřejte\nExistuje hned několik způsobů, jak posílit náš imunitní systém. Jedním z těch nejúčinnějších je úprava jídelníčku, především tedy zařazení potravin bohatých na antioxidanty a další prospěšné látky. Jedná se o bobule, přílohy, ale i laskominy.\nAntioxidační dieta: strava, díky které předejdete mnohým nemocem\nAntioxidanty jsou velmi důležitými látkami, které fungují jako prevence i lék mnohých nemocí. Pokud se zaměříte na potraviny, které obsahují celou spoustu antioxidantů, můžete nejen docílit lepšího zdraví, ale také zhubnout. Je to snazší a levnější způsob, než používat dnes tolik oblíbené doplňky stravy. Ty často užíváme, aniž bychom přesně věděli, jaké množství kterého vitamínu nebo minerálu máme denně užívat a kolik užívat zvládáme v rámci potravy. Doplňky stravy by měly být záchranou, pokud živinu nedostáváme ze stravy v potřebném množství – ne náhražkou plnohodnotné stravy.\nSkryté výhody včelího medu, které před námi doktoři tají. Pomáhá nejen při kašli, ale i na cholesterol\nMed je po mnoho staletí podávaný jako lék. Má velkých obsah prospěšných rostlinných sloučenin a nabízí několik zdravotních výhod.\nProtizánětlivé potraviny se vyplatí zařadit do jídelníčku\nO tom, že je pestrá a zdravá strava důležitá pro správného fungování našeho těla a zdraví víme všichni. Existuje řada potravin, spadajících do kategorií jako například superpotraviny, protizánětlivé potraviny a podobně. Jak dokáží být protizánětlivé potraviny prospěšné a proč je důležité jakémukoliv zánětu v těle předcházet?\nVětšina lidí kolem ovesných vloček v obchodě jen bez povšimnutí projde. Přitom vůbec netuší, jaký poklad mají v té chvíli doslova na dosah ruky.\nSkořice je oblíbeným kořením, které tak nějak patří k podzimu. Její nezaměnitelná vůně skvěle doplňuje jablečný, švestkový či dýňový koláč, ale skvěle se hodí i do ranních vloček, smoothies, čajů, ba dokonce i kávy.\nVšechny výhody cukety. Víte co jíte?\nSe svou mírnou, všestrannou chutí a působivou řadou živin (antioxidanty, vláknina a další!) je tato letní zelenina výbornou volbou.\nZdravé tělo zbavené toxických látek: antioxidanty dokážou v organismu zázraky\nV každém jídelníčku by měly být zahrnuty antioxidanty, které jsou velmi důležitou složkou jídelníčku. Dokáží tělo očistit od nebezpečných toxinů, a pokud je do svého jídelníčku budete zahrnovat pravidelně, budou vaše tělo udržovat neustále čisté.\nSkutečná vitamínová bomba, je známá všude na světě, jen ne u nás doma. Na lidské zdraví působí blahodárně ve všech ohledech\nPopulární superpotravinou se v poslední době staly i v Česku bobule góji, které obsahují velké množství antioxidantů a vitamínů a pomáhají lidskému zdraví už tisíce let.


Ryby jsou opět nakažené herpes virem - Pardubický deník\nRyby na Pardubicku se tento rok opět nakazily virem herpes. Nákazu zaznamenala Krajská veterinární správa v Pardubicích v Sopřečském, Bohumilečském a Újezdském rybníku. Všechny tři vodní plochy musí rybáři do poloviny října vylovit a důkladně vydezinfikovat.\nSopřečský rybník je již dva týdny bez ryb. Výlov Bohumilečského rybníka se chystá koncem tohoto týdne a Újezd vyloví rybáři na konci měsíce. „U Sopřečského rybníka víme přesná čísla. Vylovili jsme tam necelých 90 tun ryb a úhyn byl kolem osmi tun během léta. Ztrátu zatím jenom odhaduji, ale bude kolem 10 procent,“ konstatoval Adolf Vondrka, jednatel rybnického hospodářství Lázně Bohdaneč.\nKolik tun vyloví rybáři z dalších dvou rybníků, se zatím přesně neví, odhadují ale, že Bohumilečský rybník vydá okolo 22 tun a z Újezdského vyloví kolem 18 až 20 tun ryb.\nVIR MŮŽE POCHÁZET Z ŘEKY LABE\nOdkud se vir do rybníků dostal, není zcela jasné. Před výlovem Sopřečského rybníka si bohdanečští rybáři mysleli, že ho do jejich vod zavleklo vodní ptactvo.\n„Teď máme větší podezření přímo na řeku Labe. Zjistili jsme, že v průběhu léta tam bylo hodně úhynů. Na břehu bylo mnoho uhynulých kaprů s typickými příznaky. Asi se to k nám dostalo s přítokovou vodou,“ vysvětlil Vondrka.\nVŠECHNY NAKAŽENÉ RYBY SE UDUSÍ\nHerpes je virus, který je druhově specifický a napadá pouze kapra obecného a ozdobné koi kapry. Nejčastěji u ryb napadá žábry a ty potom nedokážou dostatečně okysličovat krev. V důsledku toho se udusí. Poznat se dá znatelným úhynem ryb.\n„Hospodářství, kde jsme ho diagnostikovali, mají nařízená mimořádná veterinární opatření. Musí zabránit přemisťování ryb, které musí sami usmrtit nebo převézt do zpracovny. Následně musí vydezinfikovat vše, co přišlo s nakaženými rybami do kontaktu,“ popsal opatření Radek Axman z Krajské veterinární správy Pardubického kraje.\nVšechny tři rybníky budou přes zimu vypuštěné a dezin-fikované. Napouštět se budou až příští rok v lednu.\nRYBNÍK BUŇKOV JE LETOS BEZ VIRU\nV minulých letech se nákaza objevila například v nedalekém rybníku Buňkov. „Nákazu tady konečně po dvou letech nemáme. Ryby jsou v pořádku a připravujeme výlov, který proběhne tradičně v říjnu,“ řekl předseda přeloučských rybářů Josef Kratochvíl.\nNaše tipy na víkend 24. a 25. října\nMeteorologové slibují slunečný víkend, který bude lákat do přírody. Podzimní večery pak zpříjemní dobrá kniha, napínavá stolní hra či online výstavy.\nVýjezdní místo B.…\nDeja vu obchodníků. Na jak dlouho teď?\nSvůj obchod s módou od českých tvůrců v Litomyšli zavírá Lada Pecková letos už podruhé. A stejně…\nDělníci v oblasti výstavby budov, 16 100 Kč Uklízeč/ka, 15 000 Kč Ostatní uklízeči a pomocníci, 16 100 Kč Pracovník/pracovnice v sociálních službách, 19 800 Kč Uklízeč/ka, 16 000 Kč Pomocní pracovníci ve výrobě, 16 500 Kč Ostatní pomocní pracovníci ve výrobě, 14 600 Kč Provozní zámečníci, údržbáři, 26 000 Kč\nVolkswagen Golf první majitel, servisní knížka, koupeno v D, nehavarované Škoda Fabia první majitel, servisní knížka, nehavarované Mazda 6 servisní knížka, koupeno v D, nehavarované Škoda Octavia první majitel, servisní knížka, koupeno v D, nehavarované Škoda Octavia servisní knížka, koupeno v CZ, nehavarované Škoda Fabia první majitel, servisní knížka, nehavarované Škoda Octavia první majitel, servisní knížka Škoda Octavia první majitel, servisní knížka


Jack Adams (2) • OurStories.cz ~ naše povídky\nOurStories.cz ~ naše povídky - Povídky » Na pokračování » Jack Adams (2)\n23.04.2015 (12:00) • Deliverance • Povídky » Na pokračování • komentováno 6× • zobrazeno 726×\n2. kapitola - Nová stopa\nPár hodin jsem bloudila po městě. Prolézala jsem uličky a jen tak pro zábavu jsem na feťáky a jiné pochybné existence pokřikovala fráze z filmů. „Stát, policie!" nebo „Policie, ruce vzhůru!" a jiné absurdity. Vždycky mě bavilo je strašit, vždy se okamžitě dali na útěk a já byla spokojená, protože jsem ty uličky vyčistila. Sice jen na pár dní, ale i to se počítá. Obě složky jsem měla přeložené napůl pod bundou, kde mě pálily jako rozžhavený kov. A stejně tak mi připadaly těžké.\nDomů jsem dorazila, až když se stmívalo. U vchodových dveří jsem dvakrát zazvonila na svůj byt. Ihned se ozvalo bzučení. Strčila jsem do dveří a ty se otevřely. S ledovým klidem jsem prošla chodbou rovnou ke schodům. Ani jsem se neobtěžovala všimnout si výtahu. Ačkoliv jsem bydlela v posledním patře, odmítala jsem tou věcí jezdit, to si radši odrovnám kolena tím, jak tady běhám nahoru a dolů. Co si pamatuju, jsou s tím výtahem jen problémy. Málokdy funguje, a když funguje, je tady víc než sedmdesátiprocentní možnost, že se zasekne.\nŽe je něco špatně jsem si uvědomila až v předposledním patře. Chyběla hudba. Gayle, má spolubydlící, si večer pouštěla hudbu tak nahlas, že si všichni sousedi stěžovali. Dokonce i sousedi z vedlejších domů, které byly přes ulici. Gayle to vždy odůvodnila jednoduchou větou. Otevřená okna. Občas mi připadalo, že ta holka je nevyléčitelná. Nepomohlo, ani když jsem pohrozila, že ji za něco takového můžu rovnou zavřít. Jen pokrčila rameny a na pět minut hudbu ztlumila, aby se neřeklo.\nSchody do našeho patra jsem brala po dvou. Zastavila jsem se až před dveřmi, na kterých byla cedulka s číslem osmnáct. Trochu jsem se do nich opřela, ale ani se nehnuly. Touhle dobou by mě už Gayle vítala doma a z bytu by se linula vůně nějakého dalšího vegetariánského jídla. Vytáhla jsem tedy z kapsy mobil a dlouze podržela dvojku. Telefon začal vyzvánět a po třech zazvoněních se ozval obsazovací tón. Za dveřmi bytu se začaly ozývat zvuky.\nDveře se otevřely na malou škvíru a objevila se v nich snědá hlava s tmavými vlasy, které byly na koncích blond. Takové odrosty jsou prý v módě, jsem slyšela. Hned nato se opět zavřely, šlo slyšet, jak sundává řetízek. Pak se dveře otevřely dokořán a Gayle mi skočila kolem krku.\n„Ach, Jackie, staly se tu strašné, strašné věci! Byl tu ten kluk a kradl a paní Watkinson na něj vyběhla s tou svou berličkou a chtěla ho zmlátit a pak spadla a ten kluk utekl! Teda, on za to asi nemohl, chtěl paní Watkinson tu berličku vytrhnout, protože dostal hezkou ránu do hlavy, a ona spadla ze schodů a... a... a..." začala mi překotně vyprávět obsah jejího dnešního dne. Zaprskala jsem, protože jsem měla plnou pusu jejích vlasů, které sice vypadaly opravdu bezvadně, ale chutnaly odporně, a odtáhla jsem ji od sebe. Nechápavě jsem se na ni podívala.\n„Takže co mi to tu vlastně říkáš? Paní, co bydlí pod náma, paní, která si nejvíce stěžuje na to, jak moc nahlas máš puštěnou hudbu, je právě na ozdravném pobytu v nemocnici, a proto tak vyvádíš? Ještě mi řekni, že tohle je ten důvod, proč tu neslyším žádnou hudbu." Znechuceně jsem pohlédla na svou spolubydlící. Pod mým pohledem se ošila a ustoupila stranou, abych mohla vejít do našeho skromného střešního bytu.\nByl tady obývací pokoj, vpravo kuchyň spojená s jídelnou od obývacího pokoje, oddělaná nízkou zídkou, na které se válely časopisy a knihy. Vlevo byla chodba. Dveře na konci vedly do prostorné koupelny, do které byl přístup z obou pokojů. Architekt tohoto bytu musel být blázen. Kdo by chtěl mít v bytě koupelnu, do které vedou troje dveře? Naše dvě ložnice byly označeny velkými písmeny D a J na dveřích. Všechen nábytek, kromě toho v mém pokoji, byl z druhé ruky. Barva byla oprýskaná a při pohledu na tu ubohost se mi sevřelo srdce v hrudi. Takhle jsem dopadla? Bydlím tu s praštěnou hipsterkou a její ještě praštěnější kočkou?\nV odpověď na mé myšlenky se mi u nohou ozvalo zasyčení. Chlupatá koule se naježila a rychlostí blesku zalezla za gauč.\n„Taky tě zdravím, Lou." Hodila jsem složky na konferenční stolek, stejně jako mobil. „Gayle, dneska vaříš," připomněla jsem kamarádce bodře a věnovala jí unavený úsměv. „A udělej něco s tím tichem," dodala jsem o poznání veseleji a odebrala se do svého pokoje.\n„Já vařím vždycky," slyšela jsem námitku vznesenou Gayle, na kterou nebude brán zřetel, dřív, než za mnou klaply dveře mého pokoje.\nNež jsem ze sebe stihla stáhnout všechno oblečení, ozval se za dveřmi důvěrně známý zvuk Bonova hlasu (U2). Začala jsem si s ním broukat slova Every breaking wave a napochodovala jsem do sprchy. Bylo mi jasné, že tahle sprcha bude na dlouho. Zatáhla jsem závěs a pustila vodu. Jakmile začala téct horká, přepadly mě myšlenky, kterým jsem se ve dne vyhýbala. Co když jsem při mé kontrole newyorkských uliček vlezla do té, ve které se schází Pan se svými „ztracenými chlapci"? Vyplašila jsem je? Bude z toho průšvih u Brook? Jak moc špatné to bude?\nHorká voda postupně zchladla, odplavila špínu, myšlenky a stres a zanechala mi čistou mysl, připravenou vrhnout se na studium složek. Provedla jsem svůj malý rituál. Omotala jsem si kolem sebe osušku, přešla do pokoje, kde jsem se převlékla do trička s Catwomen a žlutých pyžamových kalhot, svázala si vlasy do neupraveného drdolu a jako poslední věc jsem si na nohy nazula své chlupaté papuče ve tvaru vlčích tlap, které jsem dostala od Gayle k minulým Vánocům.\nPřipravená jsem vyšla z pokoje a zamířila do obývacího pokoje. Hudba už nějakou chvíli nehrála, ale já si to uvědomila až při pohledu na Gayle sedící na našem gauči. Spokojeně se dívala na nějaký film v televizi a u toho pojídala jídlo z misky, kterou měla položenou v klíně.\nPřisedla jsem si a přitáhla si vlastní misku. Zahleděla jsem se na její obsah a pohledem zkoumala strukturu obsahu. Vypadalo to jedle. Maso jsem neočekávala. Tahle vegetariánka ho odmítala jíst i přechovávat kdekoli v bytě. Zvědavě jsem píchla vidličkou do těstoviny, abych zjistila, jestli se náhodou nezačne hýbat, a vtáhla do sebe kořeněnou vůni pokrmu. Na sobě jsem cítila Gaylein trochu uražený pohled.\nNabrala jsem pár těstovin na vidličku a vložila je do úst. Okamžitě mi v nich vybuchl ohňostoj chutí a já se bavila tím, že jsem rozpoznávala jednotlivé složky. Ukuchtit tohle by nemělo být nic složitého, ale vzhledem k tomu, že jsem schopná připálit i vodu v rychlovarné konvici, bych si na to netroufla. Myslí mi proběhla velice inteligentní myšlenka. Těstoviny! Na ostatní chutě jsem se musela soustředit víc. Cítila jsem svěží chuť křupavé brokolice, nezaměnitelné ostřejší indické chutě kari a slanost sýru.\nSpolkla jsem sousto a spokojeně pokývala hlavou. Gaylein pátravý pohled zmizel z mého obličeje a já se mohla v klidu najíst. Po jídle jsme spolu sledovaly velice záživný pořad „Výměna manželek" a výkřiky a nadávkami hodnotily chování obou prohozených párů. Házely jsme jednu hlášku za druhou a společně se tomu smály. Když zazněla znělka konce show, posbíraly jsme nádobí a odnášely ho do kuchyně.\n„Já jsem vařila, ty kuchyň uklidíš," prohlásila Gayle, zatímco jsme spolu kráčely do inkriminované místnosti. Bylo mi jasné, proč tohle navrhla. Takový nepořádek jsem tu snad ještě nezažila. Přes veškeré nádobí jsem ani neviděla kuchyňskou linku. Radši jsem se ani neptala, jak je to dlouho, co tady někdo provedl jakýkoliv druh úklidu. Zhluboka jsem se nadechla, abych Gayle oznámila, jak to vidím.\n„Na ten úklid budu potřebovat speciální nářadí," prohlásila jsem a dala si ruce v bok. Střetla jsem se s Gayleiným tázavým pohledem. „Třeba plamenomet, nebo minu," osvětlila jsem jí svůj skromný plán úklidu. Kamarádka se jen vědoucně zasmála, popadla ježící se Lou a odklusala s ní do svého pokoje za zvolání přání dobré noci. „Dobrá noc to bude. Jo, ale až tenhle svinčík zmizí," ušklíbla jsem se a vrátila jsem se pro složky. Přistoupila jsem k dřezu a přitáhla si nad něj držák na knihy, který Gayle pořídila, aby měla kam dávat při vaření svou knihu receptů. Pustila jsem vodu a začetla jsem se do textu, zatímco jsem mechanicky umývala všechny talíře, skleničky a hrnce.\nDokumenty mi na asi patnácti listech papírů poskytly stejné množství informací, jako sotva pětiminutový výklad Brook v kanceláři. Utřela jsem si ruce a nepřítomně vzala obě složky. Složka Johna Doyla mě zaujala především proto, že je ten člověk vlastně neprůstřelný. Vede spořádaný život bez rodiny, kterou by mohl svou prací ohrozit. Žije si na vysoké noze. Byt, ve kterém žije, má koupený. Žádné nezaplacené daně. Vyzná se v právu. Najde jakoukoliv skulinku pro své klienty a je připraven je i sebe okamžitě právně obhajovat a žalovat ty, kteří s ním nebo jeho klienty mají nějaký výraznější problém. Devadesát osm procent sporů vyhrává. I přes to všechno nemá v trestním rejstříku ani jediný záznam. Ten chlap je neprůstřelný. I kdyby měl ve skříni nějakého kostlivce, je tak perfektně schovaný, že bych nebyla schopná ho najít.\nZ mých úvah mě vyrušil vyzvánějící telefon. Rychle jsem po něm skočila. Nechtěla jsem probudit Gayle. Jako kurátorka Newyorkské galerie si nemohla dovolit naklusat do práce s kruhy nebo pytli pod očima. A já jsem nehodlala být tou, na kterou by za něco takového padla odpovědnost.\n„Jack Adams," ohlásila jsem se v telefonu značně napruděně. Kdo může v takovou noční dobu otravovat? Vždyť je skoro jedenáct!\n„Jackie? Taky Brook. Promiň, že ruším takhle v noci." No, aspoň že se omluví, baba jedna. Co zas chce?\n„Co zas chceš?" vyštěkla jsem příkře. Už jsem jí několikrát opakovala, že takhle pozdě mi nemá volat. Ne kvůli práci, a ona by mi kvůli ničemu jinému nevolala. Mé příkazy ignorovala. Šéfové...\n„Milá a přívětivá jako vždy. Na zítřek se ti mění program. Naproti Grand Central Station je takový velký dům se zahradou. Zítra večer tam probíhá předražená párty nějakého zbohatlíka. Oslavuje sto let své whiskey. Vzhledem k ceně té lahve tam budeme držet hlídku. Plány jsem ti poslala na mail. Bude tam i Peterson, ale bude hlídkovat na střeše. Ty budeš dole v prostoru." Než jsem stihla něco namítnout, ozval se ten protivný zvuk. Zavěsila. Nedala mi ani šanci se z toho vykroutit a zavěsila. Ona ví, jak na mě. Občas mě to dost děsí.\nTrochu neklidná ze zítřejší akce a pořádně unavená z úklidu NN (neskutečného nepořádku) v kuchyni jsem zalezla do postele a v mžiku usnula.\nTěžká bývají rána pracujících lidí. Když jsem se probudila, byla už Gayle nejspíš nějakou dobu pryč. Na stole na mě čekal hrnek stále kouřícího kafe, toasty a sklenička jahodové marmelády. Rychle jsem do sebe jídlo naházela a vyrazila z bytu.\nDo večera jsem měla volno. Dostat se ke Grand Central Station mi zabere asi půl hodiny taxíkem. Do té doby se budu věnovat svému případu. Ačkoliv Markovi jsme všichni škodolibě škodili, všichni lepší poldové věnovali své práci i svůj volný čas. Ať už to byli nováčci jako Mark, nebo ostřílení policajti jako Brook.\nVenku jsem si zavolala žlutého a poručila si cestu k nemocnici. Rozhodla jsem se navštívit starou paní a využít své zaměstnání, abych předstírala, že se jí snažím pomoct. Kdoví, co by si ta stará rašple vymyslela, kdyby se její sousedka policistka neobjevila a nesnažila se ji pomstít.\nV nemocnici jsem vyjela výtahem do příslušného patra. Když jsem se dostala do osmého poschodí, mé nohy byly vděčností bez sebe z toho, že jsem je nenutila vybíhat schody. Na chodbě jsem zastavila sestřičku, ukázala odznak a průkaz a vyptala se na starou paní, kterou včera přivezli. Na paní Watkinson. Sestřička byla víc než ochotná a ke dveřím stařeny mě dovedla za neustálého lítostivého štěbetání o jejím zdravotním stavu. Nejspíš byla ráda, že se někdo zajímá. Způsobně jsem poděkovala, jakože jsem slušnost sama, a ve vší slušnosti ji poslala do háje. Teda jí vysvětlila, že již její pomoc nebudu potřebovat.\nSestřička odklusala a já se psychicky připravovala na moment, kdy mě stařena uvidí na prahu svého pokoje. Než jsem ale stačila otevřít dveře, udělal to někdo jiný za mě. Ten tupec do mě málem vrazil.\n„Jackie?" Z jeho hlasu odkapávalo překvapení. „Co tu děláš? Nemáš dneska až do té večerní akcičky volno?" Na stanici se teda informace šíří rychle. „Budeš pařit, jo?" Oprava – dezinformace se šíří rychle.\n„Marku, je mi líto, že tě musím zklamat, ale na tom večírku budeme působit jako lepší hlídací psi. Budeme hlídat stoletou whiskey." Mrkla jsem na něj, protože vím, jak tohle pití bezmezně zbožňuje. Jak jsem očekávala v očích se mu objevily jiskřičky, a mně bylo najednou jasné, jak bude probíhat jeho večer. Doma, u televize, se sklenkou levné whiskey a marnou sebelítostí nad naším ubohým platem státního zaměstnance.\n„A co tu teda děláš?" zopakoval svou první otázku a přeměřil si mě pohledem. Trochu jsem se zamračila. Tahle informace nebyla jeho věc, ale na druhou stranu, mohla jsem ho využít.\n„Přišla jsem za paní Watkinson. Je to sousedka. Přišla jsem se zeptat, jak se jí daří..."\n„Bez kytky," skočil mi neomaleně do řeči. Kdo ho naučil takovému chování? Určitě to odkoukal od nějaké spolupracovnice.\n„Bez kytky," zopakovala jsem. „Chtěla jsem se hlavně dovědět, něco o tom útočníkovi. Počkej, a co tu děláš ty?" Dřív, než jsem otázku dopověděla, jsem znala odpověď. Jeho slova mě v ní jen utvrdila. Poslala ho Brook. Byl jeden z mála, kdo uměl skvěle kreslit, a tak mu tenhle případ přidělila.\n„Říkala, že by ho dala tobě, ale byl by to prý střet zájmů, že je to nějaká tvá známá, no." Ano, střet zájmů. Normálně a bez výčitek bych se na to vykašlala a po měsíci bych to uzavřela jako nevyřešitelný případ. Ale můj šestý smysl mi napovídal, že tady jde o víc. Proto jsem Marka poprosila, aby mi kresbu ukázal. Rovnou jsem si ji vyfotila a spolu se svým spolupracovníkem jsem se vydala z nemocnice pryč.\nVenku jsme každý nastoupili do svého taxíku a vydali se odlišnými směry. Zašla jsem si na oběd a pak jsem jela přímou cestou do Erikova bytu, dokud nebyl přesunut. Krátce, rázně jsem zaklepala na dveře. Otevřel mi téměř okamžitě. Byl svému bratrovi tak moc podobný, až jsem ztratila řeč. On mě však poznal. Teď mu bylo asi šestnáct nebo sedmnáct, ale tehdy mu mohlo být kolem dvanácti.\n„Jack? Jack Adams?" zeptal se, aby se ujistil, že jsem to opravdu já. Němě jsem přikývla. Pokynul mi ať, vstoupím do bytu, a já to udělala. Měl stejné oči jako Derek. Krásně modré jako ten nejhlubší a nejčistší oceán. Byla to věc, která mě na Derekovi fascinovala a přitahovala. Možná proto jsem jeho smrt nesla tak těžce.\n„Přišla jsem kvůli Panovi," oznámila jsem mu důvod návštěvy, když jsem znova získala schopnost komunikovat i jinak než posunky. Rukou mě pobídnul, abych se posadila na gauč. Všude byly kartonové krabice. Holé stěny. Skoro žádný nábytek. Odjíždí.\n„Já s vámi ale chtěl mluvit o bratrovi." Tohle jsem měla čekat. Vyhýbala jsem se mu, tak si mě našel a připoutal k sobě případem.\n„Dereka jsem měla ráda," začala jsem zlehka.\n„Mně tvrdil něco jiného. Vždycky říkal, že jste pro něj ta pravá a jediná, ale že kvůli tomu, co děláte vy a co on, není možné, abyste dali průchod své lásce." Nebral si teda vůbec servítky. Úplně mě to vyvedlo z konceptu. Ano, cítila jsem k němu něco víc, a ano, ty důvody proč ten vztah nebyl možný, zněly přesně tak, jak je vyložil Erik.\n„V podstatě." Na nic jiného jsem se nezmohla. Chtěla jsem najít jiné téma, a tak jsem se vrátila ke svému případu. „Případ. Chtěla jsem se zeptat, jestli jste náhodou neviděl někdy tohohle kluka." Ukázala jsem mu fotku na mobilu. Ani si ji nemusel dlouho prohlížet.\n„To je jeden z Panovy party. Určitě." Zabodnul do mě pohled modrých očí a mně myslí proplula vzpomínka na všechny ty Derekovy pohledy, letmé doteky a plaché úsměvy. Rychle jsem musela zmizet. Ještě před odchodem jsem věděla, že po cestě se budu muset stavit pro kyblík zmrzliny, abych se doma mohla uklidnit.\nDiskuse pro článek Jack Adams (2):\n6. Deliverance přispěvatel\nTallulahBee: Po mém přiotrávení se plynem jsem si nebyla jistá, zda ještě budu, natož jestli budu psát, ale vypadá to nadějně.\n5. TallulahBee přispěvatel\nZačíná to pěkně a rozhodně jsem zvědavá jak to bude pokračovat Snad brzy bude další kapča :)\nOmlouvám se, dnes další část nepřidám. Koukala jsem na hokej a musím se vzpamatovat z šoku, že jsme přišli o pohár.\nTo je ale rychlost! Jsem nadšená Kapitolka super začíná se i něco dít... jsem moc zvědavá jak to bude pokračovat\nPaní Watkinson je totiž paní, která má ráda svůj klid. A všechno a všechny ostatní nenávidí.\nHezky se to rozjíždí, s tou starou sousedkou mě to docela překvapilo, ale věřím, že Jackie na to přijde, i když baba zjevně nebude jedna s těch milých, pohádkových babiček A info od Erika taky určitě bodne, teď spíš záleží na tom, jak si s tím holka poradí a hlavně, aby nebyla moc unáhlená... A hlídání whiskey určitě taky nebude jen tak Jen jsem si všimla dvou věcí, které mě zarazily - jestli je Mark běžný policista nebo vyšetřovatel, nebude dělat i podobizny. Policejní kreslíř je vždycky někdo mimo případ, aby náhodou nezmanipuloval podobiznu k obrazu svému, pokud má na někdo sám zálusk... A ten vztah Jackie s Brook... Chápu, rozumí si, do určité míry jsou i kamarádky, ale pořád je mezi nimi i nějaký pracovní vztah, a v téhle branži je postavený výše než vztahy osobní. Tak mi přišlo trochu divné, že by na ni Jackie takhle štěkala do telefonu ve stylu - Co zas chceš?! Ale to jsou jen takové drobné připomínky, třeba jsi to myslela jinak a já to jen blbě chápu Každopádně super kapitolka, těším se na další!


ZANTE PALACE (hotel) - ZAKYNTHOS - ŘECKO | myway.cz - dovolená\nHotel se nachází na vyvýšeném místě v oblíbeném prázdninovém letovisku s živou atmosférou Tsilivi. Nejbližší nákupní možnosti, restaurace a bary jsou vzdáleny cca 150 m od hotelu. Autobusová linka zajišťující spojení do cca 4 km vzdáleného města Zakynthos je cca 150 m od...\nHotel se nachází na vyvýšeném místě v oblíbeném prázdninovém letovisku s živou atmosférou Tsilivi. Nejbližší nákupní možnosti, restaurace a bary jsou vzdáleny cca 150 m od hotelu. Autobusová linka zajišťující spojení do cca 4 km vzdáleného města Zakynthos je cca 150 m od hotelu. Letiště je vzdáleno cca 10 km.\nPísčitá pláž s pozvolným vstupem do moře se nachází ve vzdálenosti cca 250 m od hotelu, od kterého je oddělena místní komunikací. Lehátka a slunečníky jsou na pláži k dispozici za poplatek.\nJsou stejně vybaveny jako studia, jsou však prostornější a skládají se z jedné obývací ložnice (open plan). Některé apartmány mají navíc jednu ložnici, která je oddělena posuvnými dveřmi.\nStandardně zařízená klimatizovaná studia (klimatizace v provozu 15. 5.-15. 10. v určité hodiny během dne) mají koupelnu se sprchou a WC, miniledničku, TV, kuchyňský koutek a terasu. Na vyžádání možnost poskytnout dětskou postýlku zdarma.\nHotel s přátelskou atmosférou svým hostům nabízí vstupní halu s recepcí, restauraci, bar a venkovní bazén (lehátka a slunečníky u bazénu zdarma).\nV areálu hotelu je možné využít Wi-Fi připojení zdarma.\nPřímo v hotelu si můžete zahrát za poplatek kulečník nebo šipky. Centrum letoviska svádí k procházkám, k večernímu posezení v některé z místních taveren či barů nebo využití vodních sportů na pláži.\nInternetové stránky hotelu: www.zanetepalace.com


Průměrné stáří hřišť a sportovních areálů v České republice je 48 let, drtivá většina z nich (92 %) byla postavena před rokem 1989. „Sportoviště jsou zastaralá a jejich provoz je ekonomicky náročný. Jsme znepokojeni tím, že v roce 2018 doposud nebyla ze strany Ministerstva školství připravena samostatná podpora v této oblasti a není zajištěna ani dostatečná alokace pro zabezpečení nejnutnějších potřeb sportovních klubů a jednot,“ prohlásil Miroslav Jansta, předseda České unie sportu. „Přijde nám, že letošní dotační Program Můj Klub je pro tyto účely nastaven neuspokojivě. Kluby, které nepracují s mládeží, se do něho navíc nemohou přihlásit.“\nPomíjí se historická hodnota budov\nPodstatnou část majetku stát převedl sportovním klubům a jednotám v rámci změny institutu trvalého užívání v roce 2002, sokolským jednotám byl vrácen na základě restitučních zákonů. Sportovní subjekty ho ale zdědily v leckdy havarijním stavu. „Funkcionáři z klubů se o rozpadlé nebo zchátralé areály musejí starat, ale scházejí jim peníze. Místo toho, aby trávili čas trénováním dětí, tak ho marní při přípravě náročných žádostí o dotace a shánění prostředků na to, aby opravili šatny či další nezbytné věci,“ konstatoval Miroslav Jansta, předseda ČUS.\nPro Českou obec sokolskou je zase velkým problémem zejména skutečnost, že metodika programu oprav a údržby sportovních objektů dosud nebrala v úvahu historickou hodnotu budov. „Naše sokolovny jsou často desítky let staré, v některých případech i památkově chráněné, přitom podle pravidel programu na jejich údržbu a opravy paradoxně získáváme méně, než kdyby byly nové,“ uvedla starostka České obce sokolské Hana Moučková.\nPodle Sdružení sportovních svazů České republiky neexistuje koncepce výstavby a rozvoje sportovišť. Jejich rozmístění je nerovnoměrné, v některých regionech je dostatek kvalitních sportovišť, jinde je jich málo nebo jsou ve špatném stavu. „V mnoha místech musí lidé za sportem dojíždět do větších měst, což často vede k tomu, že nesportují vůbec. Stát by se měl starat nejen o špičku pyramidy, tedy o zajištění podmínek pro vrcholové sportovce-reprezentanty, ale především o to, aby umožnil přístup ke sportu všem občanům. Důležité je najít možnosti financování a rozvoje zejména obecních a spolkových sportovišť,” prohlásil Zdeněk Ertl, předseda Sdružení sportovních svazů České republiky.\nMěsta a obce pomáhají – to však nestačí\nČeská unie sportu iniciovala v únoru dotazníkovou studii, do které se zapojilo 2000 klubů a jednot. Z ní vyplynulo, že 42 % klubů a jednot vlastnících nebo dlouhodobě spravujících sportoviště čerpalo v předchozích letech prostředky z Programu IV MŠMT na údržbu a provoz sportovních zařízení. 80% z nich potvrdilo, že zrušení Programu IV pro ně znamenalo citelný zásah do rozpočtu. Náhradní zdroje kluby s jednoty získaly tak, že si musely půjčit, zvýšily členské příspěvky, dostaly od sponzorů, či je vůbec nezískaly. Největší jistotu pro ně představovala místní samospráva.\n„Svaz měst a obcí vnímá stav sportovišť jako vysoce alarmující! Mnohdy dezolátní stav odráží nedostatečnou politiku státu v otázce financování českého sportu. Více než ¾ tělovýchovných jednotek a sportovních klubů chybí finanční prostředky na jejich základní fungování. To sebou samozřejmě nese dalekosáhlé dopady spojené se zdravím obyvatelstva. Na místo státu musí vstoupit obce, kraje a zdroje domácností, aby udržely existenci sportovišť,“ prohlásil František Lukl, předseda Svazu měst a obcí ČR. „Řešení spatřujeme v podobě navýšení státních výdajů určených na sport a obnovu sportovní infrastruktury. Dále bychom přivítali zjednodušení dotací pro TJ/SK a aktivní roli státu při podpoře sportu.“\nKatastrofální situací sportovišť se zabýval i Senát Parlamentu České republiky, který tento neblahý stav projednal 7. prosince 2017 na svém plénu a přijal usnesení vyzývající MŠMT k nápravě a vypsání Programu IV. K němu se přidal svým prohlášením také Svaz měst a obcí ČR. Česká unie sportu navíc zaslala premiérovi Andreji Babišovi 1. března dopis, ve kterém ho informovala o výsledcích dotazníkového výzkumu a skutečnosti, že z neznámých příčin chybí Program IV.\nSportovní prostředí očekává, že příslušné státní orgány budou situaci nyní urychleně řešit tak, aby infrastruktura v regionech nebyla zanedbána a aby se vlastníci a správci majetků nedostávali do existenčních potíží.\nProgram je ministerstvem každoročně vypisován již řadu let a prostředky z něj tvoří významnou část provozních zdrojů. V rámci Programu IV měly jen prostřednictvím ČUS přijít peníze více než 600 sportovním subjektům vlastnícím nebo dlouhodobě spravujícím sportoviště, daleko více takových se pak přihlásilo o dotaci přes národní sportovní svazy. Jedná se o příspěvky na úhradu provozních nákladů venkovních i krytých hřišť, šaten a zázemí sportovišť ve vlastnictví klubů a jednot, často však i velkých sportovních komplexů, včetně sportovních hal a stadionů.\nZrušení Programu IV ovlivnilo rozpočet TJ/SK\nKomplikací v rozvoji klubů a jednot představovalo zrušení Programu IV určený na provoz a údržbu hřišť a sportovních zařízení. Z tohoto dotačního programu plánovalo čerpat prostředky 42 % TJ/SK. Pro 80 % z nich pak nemožnost čerpání znamenala zásah do rozpočtu, 29 % klubů a jednot žádné náhradní zdroje nesehnalo. Jedenáct sportovních subjektů pak kvůli tomu muselo uzavřít své sportoviště. Výpadkem dotace nebyla dotčena sportoviště ve vlastnictví a správě měst a obcí, která na tuto dotaci nemají nárok.\nspolecna TZ_podfinancovany stav sportovist v mestech a obcich


Domy na prodej Hluboká nad Vltavou - prodej domů | Eurobydleni.cz\nDomy na prodej Hluboká nad Vltavou - prodej domů\nProdej domů Hluboká nad Vltavou z naší nabídky Vás jistě osloví. Vyberte si i vy z naší nabídky domy na prodej Hluboká nad Vltavou.\nProdej, rezidence, apartmány, rodinný dům, Hluboká nad Vltavou, České Budějovice\nPodskalí, Hluboká nad Vltavou\nProdej domu s krásným pozemkem v Hluboké n./Vlt.\nRodinný dům ul.Karla Čapka, Hluboká nad Vltavou\nKarla Čapka, Hluboká nad Vltavou\nProdej, Mobilheim Phoenix, Hluboká nad Vltavou\nProdej domů Hluboká nad Vltavou a domy na prodej Hluboká nad Vltavou (890+)\nMnoho lidí touží po svém vlastním domě v Hluboká nad Vltavou, neboť je bydlení v paneláku již nebaví. A proč si nevybrat pro nalezení svého nového bydlení právě prodej domů Hluboká nad Vltavou? Nabízené domy v Hluboká nad Vltavou na prodej jsou vždy zárukou kvalitnějšího bydlení, kdy neztrácíte své soukromí. A navíc domy Hluboká nad Vltavou na prodej jsou nyní cenově velmi dostupné.\nDomy k prodeji Hluboká nad Vltavou\nProdej domů v Hluboká nad Vltavou se jako takový odehrává každodenně na mnoha místech. Každý z nás má ale své představy, proto je nutné si projít domy v Hluboká nad Vltavou na prodej v plném rozsahu, abyste věděli, co všechno trh v tomto městě nabízí. Nabídka prodej domy Hluboká nad Vltavou je opravdu bohatá, dobrých lokalit však není nekonečně mnoho. I z tohoto důvodu by bylo dobré se nad nabídkou prodej domy v Hluboká nad Vltavou nerozhodovat příliš dlouho.\nVšechny námi nabízené domy k prodeji Hluboká nad Vltavou jsou opravdu kvalitní. Chcete-li tedy bydlet ve vlastním domě, je pro vás Hluboká nad Vltavou tím pravým místem, jelikož prodej domů Hluboká nad Vltavou má pro vás přichystánu opravdu pestrou nabídku. Stačí si vybrat na našich webových stránkách. Domy na prodej Hluboká nad Vltavou tak na vás čekají s otevřenou náručí. Užijte si výběr v nabídce prodeje domů v Hluboká nad Vltavou.\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii domy na prodej Hluboká nad Vltavou, pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující domy Hluboká nad Vltavou, a to domy na prodej Hluboká nad Vltavou, pronájem domu Hluboká nad Vltavou, dražby domů Hluboká nad Vltavou.\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii prodej domů Hluboká nad Vltavou nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích dům Hluboká nad Vltavou, prodej domů Hluboká nad Vltavou, domy na pronájem Hluboká nad Vltavou, domy dražba Hluboká nad Vltavou.\nprodej rodinných domů Hluboká nad Vltavou\nvila na prodej Hluboká nad Vltavou\nprodej činžovního domu Hluboká nad Vltavou\nAčkoliv se nacházíte a hledáte svoji nemovitost v domy na prodej Hluboká nad Vltavou, je možné že bez omezení druhu prodeje (prodej, pronájem, dražba) toho naleznete daleko více. Pokud nejste rozhodnuti pro domy Hluboká nad Vltavou, zkuste si rozšířit hledání vhodné nové nemovitosti právě zde :\nDům Hluboká nad Vltavou\nvila Hluboká nad Vltavou\nčinžovní dům Hluboká nad Vltavou\nDalší lokality v okolí domy na prodej Hluboká nad Vltavou\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii domy na prodej Hluboká nad Vltavou, si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr domy na prodej Hluboká nad Vltavou. Určitě lépe naleznete domy na prodej Hluboká nad Vltavou, který hledáte.


Dražba domů Nová Cerekev - přehledný výběr na Eurobydleni.cz\nDražba domů Nová Cerekev\nPřehledný výběr pro dražba domů Nová Cerekev! Objevte kteroukoliv z jistojistě nějakých nabídek dražba domů Nová Cerekev. Zprostředkujeme Vám vaše nové bydlení již za pár desítek tisíc korun. Objevte položky na dražba domů právě zde a tady Nová Cerekev! Kompletní katalog a přehledný výběr pro dražba domů Nová Cerekev pohromadě!\nKategorie dražby domů Nová Cerekev se neobjevuje v nabídce tak často. Hledáte-li pro sebe, rodinu či přátele dražby domů Nová Cerekev neváhejte ani chvilku a pokud Vás některá z nemovitostí osloví je dobré kontaktovat prodejce či makléře. Většinou je dražby domů Nová Cerekev právě druhem nemovitosti, který je obvykle hledaný a díky menší četnosti v nabídce je hojně poptávaný.\nLevné dražby domů Nová Cerekev\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii dražby domů Nová Cerekev, pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující domy Nová Cerekev, a to domy na prodej Nová Cerekev, pronájem domu Nová Cerekev, dražby domů Nová Cerekev.\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii domy dražba Nová Cerekev nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích domy Nová Cerekev, domy na prodej Nová Cerekev, pronájem domu Nová Cerekev, dražby domů Nová Cerekev.\nDomy dražba Nová Cerekev\ndražby rodinný dům Nová Cerekev\nvila dražby Nová Cerekev\nčinžovní domy dražba Nová Cerekev\nAčkoliv se nacházíte a hledáte svoji nemovitost v dražby domů Nová Cerekev, je možné že bez omezení druhu prodeje (prodej, pronájem, dražba) toho naleznete daleko více. Pokud nejste rozhodnuti pro domy Nová Cerekev, zkuste si rozšířit hledání vhodné nové nemovitosti právě zde :\nrodinný dům Nová Cerekev\nvila Nová Cerekev\nčinžovní dům Nová Cerekev\nNehledáte dražby domů Nová Cerekev ?\nPokud jste v této kategorii dražby domů Nová Cerekev omylem a hledáte jiný typ nemovitosti zkuste si vybrat z následujících :\nDražba bytu Nová Cerekev\nRekreační objekty k dražbě Nová Cerekev\nKomerční nemovitosti k dražbě Nová Cerekev\nRůzné nemovitosti k dražbě Nová Cerekev\nDalší lokality v okolí dražby domů Nová Cerekev\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii dražby domů Nová Cerekev, si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr dražby domů Nová Cerekev. Určitě lépe naleznete dražby domů Nová Cerekev, který hledáte.


Olomouc znovu soutěží o titul Obec přátelská seniorům – Hanácké střípky\nOlomouc znovu soutěží o titul Obec přátelská seniorům\nDate: 1.4.2022Author: paveldf 0 Komentáře\nIlustrační fotografie od Andrea Piacquadio na Pexels.com\nV soutěži Obec přátelská rodině a seniorům, kterou vyhlašuje Ministerstvo práce a sociálních věcí, byla Olomouc úspěšná už několikrát. V letech 2015, 2017 a 2019 získala prvenství v kategorii Obec přátelská rodině, a v letech 2017 a 2019 navíc i v kategorii Obec přátelská seniorům. A letos chce město titul obhájit znovu. Podání přihlášky v seniorské kategorii schválila na svém posledním jednání Rada města Olomouce.\nOlomouc soutěží v kategorii měst nad 25 tisíc obyvatel, kde je ocenění spojeno s poskytnutí účelově vázané dotace až 2 miliony korun. „Již dvakrát jsme tuto dotaci za prvenství v soutěži získali a stala se významným zdrojem financování proseniorských aktivit ve městě. Moc bych si přála, aby odborná porota ocenila Olomouc i tentokrát. Je to pro nás nejen potvrzení dobře odváděné práce, ale také důležitá finanční pomoc právě pro to, abychom mohli služby pro seniory ve městě stále rozšiřovat a zdokonalovat,“ říká náměstkyně olomouckého primátora Eva Kolářová.\nPřípadná peněžní výhra by měla v Olomouci posloužit k rozvoji aktivně tráveného času seniorů, podpoře jejich IT gramotnosti, zatraktivnění klubů pro seniory nebo k prevenci civilizačních onemocnění a podpoře aktivního životního stylu. Olomoučtí senioři by tak mohli ještě více využívat nejrůznější vzdělávací a zájmové aktivity, turistická setkání či poznávací zájezdy i například nabídku univerzity. „Kromě toho se také dlouhodobě snažíme podporovat a organizovat mezigenerační aktivity, což je třeba čtení ve školkách, i kulturní programy přímo pro seniory. Důležité je také prostředí, ve kterém se lidé potkávají, proto bychom rádi dovybavili některé kluby pro seniory tak, aby tam návštěvníkům bylo vždy příjemně. Zároveň dbáme i na podporu zdraví, proto spolupracujeme s fakultní nemocnicí i univerzitním centrem BALUO,“ vyjmenovává další možnosti náměstkyně Kolářová.\nPřihlášky soutěžících bude ve dvou kolech posuzovat odborná porota. Výsledky by měly být známy v průběhu května nebo června.\nDalší Následující příspěvek: Geodetické značky pro mobilní mapování v Olomouckém kraji někdo ničí. Lidi vystrašilo i noční snímkování Havířova


Seznam akcí pro den 25.3.2018 - Svitavy\nSeznam akcí pro den 25.3.2018\nZveme vás již na druhý komponovaný večer s krátkou prezentací orientálních tanců skupinou Passion Orientale. Připraveno je i malování henou v podání Terezy Mazancové.\nDivadlo Toy Machine Pečky: Pinocchio\nNěkdy se může splnit i nejnesplnitelnější sen, který můžete mít. Ale cesta k němu bývá dlouhá snad jako Pinocchiův nos.\nTJ Svitavy A - Moravany\nFinále KP starších žáků – 10 družstev\nStřelecká soutěž: Cena SVČ\nVzduchová pistole 60, 40. Startovné: pro nečleny 50 Kč.\nVíkendové salsové soustředění