Luboš Hora - LideMeziLidmi.cz | Zdravotně sociální portál\nMusím při psaní svých článků na web zase ,,šlápnout do pedálů“\nVe svém zaměstnání v Zapsaném spolku ,,Dobré místo" pracuji bezmála šest let. Začínal jsem kdysi pouze jako redaktor webového portálu www.lidemezilidmi.cz. Pouze svými články jsem na něj přispíval necelé 4 roky. Článků na webu mi rychle přibývalo a od léta 2017 do léta 2018 jsem pravidelně přispíval každý měsíc 15 články. S tímto počtem jsem prakticky neměl konkurenci a proto také v psaní přibrzdil. Snížil jsem jejich počet na 5-10 měsíčně. Důvodem byly ale také další okolnosti. Již přes dva roky pomáhám jako tzv. peer v bohnickém Peer-klubu, což nějaký čas jistě zabere/nejvíce to pravidelné dojíždění z Kladna do Prahy./ A především to, že mám téměř nepohyblivou maminku ve věku 80 let, které se snažím pomáhat jak jen to jde. Nicméně jsem začal ,,hřešit" na téměř bezkonkurenční počet svých článků a v posledních měsících psal méně.\nDvě upřímná poděkování aneb dva roky jsem nemohl zamykat byt\nVlastním několik let byt 1+1 v panelovém domě v Kladně. Cením si na něm především toho, že se mi při nízkých příjmech podařilo na byt našetřit a to bez jakékoli půjčky, úvěru, nebo hypotéky. Ani od rodičů jsem nepotřeboval jedinou korunu finanční výpomoci. Pravda měl jsem štěstí, že jsem ho kupoval v době, kdy byly byty snad na historickém cenovém minimu, ale i tak mi šetření trvalo asi 15 let. V jednom byla, ale v posledních dvou letech potíž. Vchodové dveře do bytu jsou sice vyloženě bezpečnostní, ale pak se poškodil zámek a dveře šly pak pouze zaklapávat, nikoli však zamykat. Jenže o tom nikdo nevěděl. Na to jsem po celé dva roky hřešil. Naštěstí jsem více dní mimo domov jen opravdu minimálně a tak se nic nestalo a nikdo mě nevykradl. Někdy na podzim letošního roku se však někdo pokoušel páčit zamknuté vchodové dveře do našeho paneláku.\nZastávám názory Karla Čapka\nNedávno jsem dočetl knihu jisté méně známé české autorky o životě jednoho z našich nejvýznamnějších spisovatelů, dramatiků i překladatelů poezie Karlu Čapkovi. Autorka se ve své práci zabývala mládím Čapka a v podstatě jeho vůbec prvním zaměstnáním po úspěšném dokončení vysokoškolských studií filozofie a získáním doktorátu. Tehdy již byl spisovatel postižen závažným postižením krční páteře a z těchto důvodů nebyl odveden na vojnu a nemohl se tak zúčastnit právě probíhající I. světové války. Té války, označované též jako Velká válka, která připravila o život více než 10 milionů vojáků. Postižení páteře bylo tak pro Čapka jakýmsi ,,štěstím v neštěstí." On se nikdy během svého nedlouhého života žádné válečné vřavy neúčastnil. Neměl tedy s válkou žádné osobní válečné zkušenosti. Tedy alespoň ne ty přímé na bojištích. Přesto se do historie nejen české, ale i světové literatury a dramatu zapsal jako jeden z nejostřejších odpůrců válek. Již z knihy výše uvedené autorky je to zcela zřejmé a tento jeho protiválečný postoj vrcholí v závěru Čapkova života v době před nacistickou okupací a vypuknutím ještě mnohem strašnější II. světové války v roce 1939. Za jeho nejznámější protiválečná díla lze považovat ,,Bílou nemoc", ,,Matku", nebo ..Válku s mloky".\nÚvaha ke 100 letému výročí existence samostatného státu\nStátní svátek v neděli 28. října letošního roku mě sice nepřivedl do hlavního města Prahy k velkolepým oslavám, ale za to k zamyšlení nad těmi sty lety národní samostatnosti a v neposlední řadě i nad svým životem.\nK jakému závěru jsem dospěl? K jednoznačnému určitě ne. Jsem ročník 1964 a z vlastních zážitků jsem mohl tedy čerpat a hodnotit jen zhruba polovinu tohoto období. Ty nejvypjatější události našich novodobých dějin jako byly roky 1918, 1938, 1945, 1948 a svým způsobem i 1968 znám jen ze svých vysokoškolských i osobních studií historie a z vyprávění očitých svědků, především mých rodičů a prarodičů. Nemohu tedy být v jejich hodnocení dostatečně objektivní. Tím spíše že jinak, v některých případech i zcela protikladně se vykládala historie naší vlasti před listopadem 89 a po něm. A já navíc studoval před i po listopadu. V některých obdobích té stoleté historie mám z těchto důvodů pak docela zmatek.\nZa poslední dva měsíce jsem naběhal podstatně více než za celé první pololetí\nVytrvalostní běh se stal mým velkým koníčkem. Za minulý rok 2017 jsem naběhal něco málo přes 1 000 km. Jako novoroční závazek na letošek jsem si určil -naběhat více. Už ho mám téměř splněný dva měsíce před koncem roku. Splnit závazek bych měl prakticky určitě. Ale bylo to zatím těžké. Svědčí o tom fakt, že za první pololetí letošního roku jsem do konce června naběhal pouhých 321km. Konec jara a začátek léta byl pro mě kritický. Vůbec tím nemyslím extrémní vedra z tohoto období, ve kterých se mi, díky přehřívání organismu běhá strašně špatně. V této době jsem měl navíc naštípnutá žebra a neběhal vůbec. Kromě toho mě postihla psychická krize a navíc jsem měl velké osobní problémy s prodejem zahrady, hledal kupce a na běh nebylo tolik času. V červenci to pak bylo opět minimum kilometrů. Teprve v srpnu a především v září a říjnu jsem do toho konečně pořádně ,,šlápl". Za poslední dva měsíce jsem naběhal 584 kílometrů a vysoké ,,běžecké manko" z prvního pololetí jsem rychle stáhnul. Ted se pohybuji již kolem tisícovky naběhaných kilometrů. Do konce roku zbývají dva měsíce. Lonské naběhané kilometry překonám určitě. Snažím se ale dát si cílovou laťku co nejvýše. Budu se snažit za rok 2018 atakovat metu 1 500 naběhaných kilometrů. Vzhledem k tomu, že v průměru za den teď běhám kolem 10 km, že už snad pominula tropická vedra a že se teď nemohu vymlouvat na žádné zdravotní ani osobní problémy, by tato meta nemusela být nereálná.\nDůchodci dostanou přidáno, ale...\nOd začátku nového roku 2019 by důchodci měli dostat opět přidáno. To dostávají nyní téměř každý rok. Nové zvýšení důchodů by mělo být tentokrát snad trochu spravedlivější a o něco málo vyšší ale...! Důchody se sice zvýší, ale i tak bude většina důchodců, zejména ti s nízkými důchody zase jen přežívat a žít, jak se říká ,,od důchodu do důchodu".\nNejnáročnější jsou úterky\nOd mládí jsem byl vždy zvyklý se hodně věnovat sportu. Soutěžně jsem hrával fotbal za dorost i dospělé muže. Kromě toho jsem se věnoval cyklistice, florbalu, stolnímu tenisu, vytrvalostnímu běhu, pěší turistice, běžkám a zkoušel jsem i řadu dalších sportů. Na fotbal i florbal jsem si udělal i trenérské licence a u obou těchto sportů jsem v minulosti působil dlouhá léta jako trenér u mládeže. Dnes jsem se zase vrátil do pozice hráče, byt spíše rekreačního, ale zato pravidelného.\nV Čr je několik stovek dodavatelů elektrické energie. Prostě ,,bordel“.\nV posledních dnech a týdnech jsem opětovně řešil svého dodavatele elektřiny. Provolal jsem desítky minut na nejrůznější dodavatele/Ještěže mám paušál na neomezené volání do všech sítí/ a jen velmi obtížně jsem se tak dopracovával ke konečnému vyřešení celého problému. Snad u každého dodavatele elektřiny jsem narazil na zaměstnance, nebo spíše zaměstnankyně, kteří postrádali odborné znalosti. Název dodavatele, ke kterému jsem chtěl přejít, třeba vůbec neznali. I u stejného dodavatele mi někdy sdělovali až zcela protikladné informace. Zjednodušeně řečeno: ,,Měli v tom prostě bordel". K něčemu to ale přece jen dobré bylo. Zjistil jsem, že v naší České republice existuje až několik set dodavatelů elektřiny. Všichni se mezi sebou předhánějí v nabídkách a snaží se tímto způsobem získat co nejvíce klientů.\nVelké rozdíly ve mzdách\nNedávno jsem poslouchal v Televizních novinách zprávu o tom, jak jsou čeští lékaři nespokojeni se svým platem. Mnozí proto z těchto důvodů odcházejí pracovat do zahraničí. Pravda, mají tam plat až několikanásobně vyšší ale…. Neuvědomují si tito vysokoškolsky vzdělaní lidé, kdo na jejich šestileté a mnohdy i delší vzdělání ze svých nemalých daní přispíval? Nemají vůči těmto lidem nějakou odpovědnost? Asi ne. Jinak by do zahraničí neodcházeli. Znám řadového lékaře, který sám přiznal, že má měsíční plat ve výši 70 000 Kč. Je to snad málo? Pravda, studium medicíny je jistě náročné. Zaslouží si finanční ohodnocení v určité výši. Ale v porovnání s jinými pracovníky má být rozdíl v ohodnocení tak vysoký? Je snad tak velkým nedostatkem, když je někdo na studium méně nadaný? Mnozí lékaři jsou na svůj titul MUDr. až přehnaně hrdí a na občany bez titulu nahlížejí poněkud spatra. Snad si ani neuvědomují, co se ti ,,prostáčci“ nadřou naopak fyzicky a mají přitom mzdu mnohonásobně nižší. Ale nemusíme mluvit jen o těch ,,prosťáčcích“. I někteří vysokoškoláci, především oblasti humanitního vzdělání, pobírají finanční odměnu za svou práci též podstatně nižší. Při této příležitosti nemohu neuvést svého bývalého profesora z Akademie, dnes žel již zesnulého prof. PHDr. Tomáše Durdíka Drcsc., ve své době největšího odborníka v oboru archeologie českých hradů. Už jeho titul napovídá, že měl vzdělání podstatně vyšší než pouhý ,,doktůrek“ medicíny.\nVadí mi lidská lhostejnost\nUvedu jeden osobní zážitek z nedávné doby. Vracel jsem se ze svého zaměstnání v Zapsaném spolku ,,Dobré místo" z pražských Bohnic domů na Kladno. Cesta to není nijak příjemná. Zvláště poté co České dráhy udělaly téměř dvouměsíční výluku mezi stanicemi Praha-Bubny-Vltavská a Praha -Veleslavín. Zatímco z Veleslavína na Kladno mi to rychlíkem trvá zhruba 20 minut, tak po hlavním městě se ,,tluču" v narvané Městské hromadné dopravě téměř hodinu. Nejenže musím cestovat hned po všech třech trasách metra, ale ještě si musím pomoci autobusem linky č. 200.\nŽáci a studenti dříve a dnes.\nV pondělí 3. září začal nový školní rok pro žáky základních škol, studenty těch středních i učně odborných učilišť. Vysokoškoláci mají ještě zhruba měsíc na odpočinek. Pro mě je to vhodná příležitost pro porovnání naší a současné generace. Myslím, že k tomu mám ideální možnost. Působil jsem totiž na všech druzích výše uvedených škol. Na Zš, Sš a Vš jako žák a student a na odborném učilišti jako vychovatel. Mohu tedy dobře dvě generace vzdálené od sebe téměř 40 let dobře porovnat. Na Zš jsem chodil v 70. letech, na Sš v těch osmdesátých a na Vš koncem osmdesátých a začátkem devadesátých i v novém tisíciletí.\nHistorie a literatura není matematika\nVzpomínám na svá středoškolská studia na kladenském gymnáziu. Zatímco tam jsem v předmětech dějepisu a literatury vyloženě zářil, V matematice jsem rok co rok bojoval o holé přežití. Každý rok jsem byl na hranici reparátu. Jednou jsem ho dokonce i dělal. Moje smůla byla v tom, že z matematiky jsem musel maturovat. Naštěstí úspěšně, byť za čtyři.\nDík bývalému předsedovi zahrádkářů\nTéměř 4 roky jsme s matkou vlastnili rozlehlou zahradu s chatičkou v kladenské zahrádkářské kolonii ,,Pod Průhonem". Dokud maminka byla jakžtakž pohyblivá bylo vše dobré. Zahrádku jsem si zamiloval. Máma, pokud jsem pro velké pracovní i studijní vytížení nemohl, za mě vždy zaskočila a pomáhala. I ona si zahradu velmi oblíbila. Znamenala pro nás oba relax. Až když máma pro silné bolesti v těžce postiženém koleni, nebyla schopna na 2 kilometry vzdálenou zahradu dorazit, začalo to špatné. Sám jsem na zahradu prostě nestačil. Už začínalo hrozit, že mi ji seberou pro její zanedbanost. Jak to řešit? Zbývalo jediné. Zahradu prodat. V zaměstnání v Zapsaném spolku ,,Dobré místo" jsem si musel vzít prodlouženou dovolenou a sháněl kupce. Dlouho se mi to nedařilo. Až pomohl bývalý předseda zahrádkářské kolonie ,,Pod Průhonem", který mi kupce sám sehnal. Pak už šlo vše jak ,,na drátku". Co jsem nedokázal sám za měsíc, dokázal předseda za pouhých pár dní. On mi sám kupce skutečně sehnal. Na bývalého předsedu kladenských zahrádkářů mám jen ty nejlepší vzpomínky.\nAmatéři udělili profesionálům lekci\nTenhle článek jsem původně vůbec neměl v úmyslu psát. Po sledování Mistrovství Evropy v malém fotbale v ukrajinské metropoli Kyjevě mi to ale prostě nedalo. Osobně bych to považoval za neúctu k velikému úspěchu našich fotbalistů.\nTa letošní vedra mě ničí\nTak horké léto s takřka tropickými vedry nepamatuji. Denní teploty jen výjímečně klesají pod třicítku. Naopak častěji dosahují téměř čtyřiceti stupňů. Je to prý celoevropský problém. V některých jiných evropských státech je prý situace ještě horší. Tam údajně již lidé z extrémního horka kolabují.A k tomu to hrozné sucho bez kapky deště. Jak jsem teď rád, že jsem se po velkých problémech zbavil zahrady. Musel bych tam aspoň obden chodit zalévat jahody. Je to jediná plodina, která tam zbyla a musí se zalévat. Jenomže právě jahod jsem měl na zahradě nejvíce a zabíraly největší plochu. Vše má ale své pro a proti. Trávit tropicky horká odpoledne v chladné zahradní chatičce to je něco úplně jiného, než je trávit v rozpáleném panelákovém bytě. Já mám tu smůlu,že mám ve své garsonce okna pouze na jihozápad. Dopoledne být v bytě je ještě přijatelné. Celé odpoledne být doma je ale utrpením. Nic na tom nedokáže změnit ani fakt, že mám ustavičně stažené žaluzie.\nJsem známý bordelář\nJedním z mých četných nedostatků je nepořádnost. To je sice u mužů poměrně častá vlastnost, zvláště když žijí bez partnerky jako já, ale v mém případě někdy přesahuje všechny únosné meze. Byl to také jeden z důvodů, proč jsem se rozcházel se svými bývalými přítelkyněmi. Buď se rozešly ony se mnou za moji nepořádnost, nebo já s nimi pro jejich ustavičnou šikanu za moje ,,bordelářství". Bydlím sám v malé garsonce panelového domu.Protože jsem vášnivý sběratel nejrůznějších předmětů/viz. fotbalové dresy, plakáty fotbalových mužstev, pohlednice České republiky ad./ a navíc vášnivý čtenář/vlastním asi 2000 svazků knih/, můj maličký byt značně připomíná skladiště. A to se mi ještě například všechny knihy do bytu nevejdou a zhruba třetinu z té dvoutisícovky mám o tři patra níže u matky. Stále se potýkám s nedostatkem volného času.\nMám třináct čestných diplomů, na podzim dostanu čtrnáctý\nUž dvanáct let studia na Slánské akademii volného času mám za sebou. Že bych v nějakém ročníku neuspěl? To se nestalo nikdy. Ze Slánské akademie mám doma už 11 čestných diplomů. Protože už vím /a přišlo mi to i písemně/, že jsem uspěl i ve 12. ročníku, kouká z toho další čestný diplom. Dostanu ho i s knihou na zahájení ročníku třináctého někdy v říjnu letošního roku. Časem jsem si ke Slánské Akademii volného času přibral další studium na Kladenské universitě III. věku./Nejsem sice ještě seniorem, do starobního důchodu mi nyní zbývá ještě asi 10 let, ale udělali mi vyjímku. Mě potěšilo, že aspoň někde jsem byl nejmladší. / Tady to bylo náročnější, protože diplom bylo možno získat až po dvou letech studia, zatímco ve Slaném už po roce. Přesto jsem uspíval i tady a ke dvanácti slánským diplomům jsem přidal další dva z Kladna. Jde mi to naprosto bez problémů.\nPřednášek pro seniory se musím vzdát\nNa podzim loňského a na jaře letošního roku jsem přednášel v kladenském zájmovém středisku zvaném Labyrint seniorům na téma REGIONÁLNÍ DĚJINY KLADENSKA A SLÁNSKA. Moc mě to bavilo. Historie a zdaleka ne jen mého rodného regionu je mým velkým koníčkem. Těšilo mě také, jaký mají senioři o historii našeho regionu zájem. Mé přednášky byly posluchači zcela zaplněny a to se ještě nedostalo na všechny zájemce. Udivil mě i fakt, jaké mají v oblasti historie senioři veliké znalosti. Současní vysokoškoláci/pokud nestudují zrovna historii se s nimi vůbec nemohou srovnávat. Jejich znalosti nejsou ani poloviční, což jsem si sám ověřil./Musel jsem při svých přednáškách zacházet do vyložených podrobností. Díky tomu jsem se za zhruba půl roku svého pravidelného dvouhodinového přednášení dopracoval jen k nástupu Habsburků tedy k roku 1526. Od konce jara přednášky v Labyrintu přestaly a teď po celé léto Labyrint nefunguje vůbec./s výjimkou letních táborů pro děti/. Jeho další bohatá činnost se rozjede až od začátku října. O mé další přednášky je stále velký zájem. Svědčí o tom fakt, že můj nadřízený v Labyrintu pan Zima mě o pokračování několikrát žádal. Když se nemohl dovolat, volal mé matce a neváhal ani se u nás osobně zastavit a přemlouval matku.\nBoj o zahradu ještě neskončil aneb Dobrá rada nad zlato\nO svých trampotách s prodejem zahrady jsem napsal už více článků. Nejprve jsem se rozhodoval, zda zahradu s pěknou chatičkou která mi svým způsobem přirostla k srdci vůbec prodat. Nyní už mám jasno. Zahradu prodám za každou cenu. Už je mi jasné, že na její údržbu sám nestačím. Někteří zahrádkáři mě kritizovali, že mám zahradu ve špatném stavu. V podstatě měli pravdu ale....Oni nebyli na údržbu sami.\nNejlepší kamarády jsem našel v psychiatrických léčebnách\nVšechno to začalo při mých prvních hospitalizacích, ještě před přiznáním plného invalidního důchodu v Horních Beřkovicích. První hospitalizaci jsem tam prodělal v roce 1986. Zvláště v dřívějších letech jsem se v někdejší léčebně, dnes nemocnici dokázal během roku otočit až třikrát. Co na tom , že se jednalo o hospitalizace krátkodobé/třeba i na jeden pouhý týden/.Vše dopadlo tak, že jsem tehdy chodil do Beřkovic s drsným režimem rád. Našel jsem si tam totiž spoustu dobrých kamarádů. S mnohými jsem byl potom v písemnémnkontaktu i po propuštění. Vyhovovalo mi především jedno. Byli jsme si tam všichni rovni. Nikdo mi nemohl říct, jako v běžném civilním životě: ,,Ty jsi byl zase v tom blázinci".\nZažil jsem v životě hodně lékařů, hlavně psychiatrů.Více než odborné znalosti mě vždy zajímal jejich charakter a přístup k pacientům. Někteří byli dobří, jiní horšími a někteří vyloženě špatní.U doktorů jsem se často setkával s tendencemi jakési nadřazenosti vůči ,,obyčejným" lidem a svým způsobem i namyšlenosti na jejich doktorský titul. Málokterá vlastnost je mi tak protivná, jako ta, když se někdo vyvyšuje nad druhé. Lidé jsou si přece rovni. To je základní výklad nejen z bible,ale i ze zcela protikladného marxismu. Měl jsem však možnost poznat i lékaře , kteří jednali s pacienty jako rovný s rovným. Mnoho jich sice nebylo, ale naštěstí našli se i takoví. Pro charakter a citlivý přístup k pacientům jsem obdivoval například svého obvodního lékaře MUDr. Janka, svého zubního MDdr. Ullrycha, svou bývalou psychiatričku ještě z Beřkovic Mudr.Věrku Bínovou i některé další. Jeden z lékařů, ale svým charakterem ty více jmenované přece jen vysoko převyšuje. Je to můj současný Petr Petráček. Charakterově lepšího lékaře jsem v životě nepoznal.\nA nejlepší šéf mého života\nPřed přiznáním plného invalidního důchodu,jsem odpracoval pouhých deset let. V mých třiceti letech mi tento typ důchodu přiznali. Od této doby ho pobírám nepřetržitě. I při důchodu,který mám nízký jsem se snažil pracovat. Začínal jsem jako externí novinář v různých regionálních, ale i celostátních listech. Pak jsem asi dva roky působil ve středisku pro lidi s duševním onemocněním zvaným BAOBAB. Nutno podotknout, že zaměstnání před přiznáním důchodu jsem jako již nemocný hodně strádal. Dělal jsem všechno možné od vychovatele na učilišti, přes učitele na ZŠ, sanitáře na interním oddělení až po různé dělnické profese. Nejdéle jsem vydržel necelé dva roky jako vychovatel. V některých zaměstnáních jsem naopak vydržel jen několik měsíců. Byly to tenkrát pro mě těžké doby. Za těch deset let před důchodem jsem poznal celou řadu nadřízených. S některými jsem vycházel celkem dobře, s jinými už hůře a s některými vyloženě špatně. Dodnes mě mrzí, že nedokázali pochopit moji nemoc. Lidé s duševním onemocněním budou mít vždy podobné problémy jako já. Navenek vypadají zdravě, ale do jejich duše nikdo nevidí. Jaké štěstí, že se mi podařilo dostat do Zapsaného spolku ,,Dobré místo", kde jsem před asi šesti lety začínal, jako novinář. Zatímco před důchodem jsem u jednoho zaměstnavatele vydržel nejdéle necelé dva roky/většinou však jen několik měsíců/, v ,,Dobrém místě" působím již šestým rokem, což je v podstatě nejdelší doba ze všech jeho zaměstnanců. Taková změna? Jak je to možné? V čem je ten zásadní rozdíl? Zdaleka ne jen v tom, že pracuji ve výborném kolektivu spoluzaměstnanců.\nJe sebevražda řešením?\nJe sebevražda řešením kritické životní situace? Tento dotaz mi tak trochu připomíná Shakespeara jeho tragédii Hamlet s ryze Hamletovskou otázkou: ,,Být,či nebýt". Sám mám za sebou asi 5 sebevražedných pokusů. To, že ke všem došlo v době, kdy jsem ještě neměl invalidní důchod, což je období před nějakými 25 lety mě neomlouvá. V posledních dnech a týdnech jsem byl v kritické situaci. Co bylo její příčinou?\nBudeš mi chybět Andreji\nPracovali jsme spolu v bohnickém Peer klubu dva roky. Chodili jsme spolu trénovat fotbal pravidelně každé úterní odpoledne s bohnickým týmem. Spolu jsme se zúčastnili mezinárodního fotbalového turnaje v bavorském Mnichově. Tenkrát jsme spolu bydleli na dvoulůžkovém pokoji v mnichovském hotelu. Tenkrát, když jsme my oba psychicky nemocní vyrazili do centra Mnichova, oboum se nám udělalo špatně. Tenkrát jsme se v této pro nás kritické situaci jeden druhého podporovali. To jsou mé nejdůležitější vzpomínky na kolegu a především skvělého kamaráda ze Zapsaného spolku ,,Dobré místo" Andreje. Za ty dva roky jsme spolu něco prožili.Pamatuji se ještě jak na jiném mezinárodním turnaji, tentokrát v českých Neratovicích jsem dělal svoji reportáž se zahraničními protihráči jen díky Andrejovi, který dokázal mé dotazy i odpovědi skvěle tlumočit. A bylo mu přitom úplně jedno jestli anglicky, nebo německy. Rodilý Kazach Andrej zvládá na rozdíl ode mě hned čtyři jazyky. Já s ním mohl mluvit jen česky, nebo rusky.\nCizí jazyky mě nikdy nepřitahovaly,historie a literatura však ano\nVzpomínám na dobu svého ranného dětství. Od třetí třídy základní školy jsem přestoupil na výběrovou jazykovou školu. Jaká v tom byla zásadní změna? Tenkrát v první polovině 70. let se vyučovala hlavně ruština. My ji na jazykovce měli o rok dříve, než na klasických základkách. A od páté třídy přibyl další jazyk. V mém případě se jednalo o francouzštinu. Zpočátku mi oba jazyky/hlavně ruština/šly velmi dobře. Z obou jsem měl jedničky. Přesto jsem si nějaký bližší vztah k nim nedokázal vytvořit nikdy. Rusky se dodnes domluvím dobře. S francouzštinou už je to horší. Mnohem více než jazyky mě vždy přitahovaly jiné obory. Byla to historie a literatura. Přitahují mě dodnes. U známého/dnes žel již nežijícího/ českého hradologa profesora Tomáše Durdíka jsem mnohem později/již jako invalidní důchodce/ studoval české hrady a získal titul Mgr.Srašně mě to bavilo a mohl jsem dosáhnout více. S Durdíkem jsme si vyloženě padli do oka.\nMám pustit zahradu,nebo ne?\nV posledních dnech se ustavičně zaobírám polemikou zda si mám zatím ponechat naší zahradu v kladenské zahrádkářské kolonii ,,Pod průhonem", nebo ji prodat. Ještě docela nedávno jsem měl jasno. Zahradu pustím. Během pouhých několika dní se začaly mé názory měnit. Co je hlavní příčinou? Jednak to,že se mi během pouhých dvou dní podařilo dát poustnoucí zahradu do vyhovujícího stavu, dále pak bohatá úroda jahod, angreštu, a červeného rybízu.\nProč nemám rád motoristy\nV poslední době stále přibývá motoristů a s nimi samozřejmě i aut. Aut je už tolik, že je žel často obtížné přejít vozovku na druhou stranu silnice. Alespoň takhle to vypadá u nás na Kladně. Já sám auto nemám a řidičský průkaz jsem nikdy nevlastnil. Oni by mi ho stejně díky mé psychické nemoci stejně nikdy nedali. Já po něm ale také ale vůbec netoužím. Zvláště proto, když vidím ty strašné zácpy na silnicích. Díky autům se u mě vytvořil i jistý druh fobie. Na kole bych na silnici nevyjel ani omylem. Stejně jako drtivá většina cyklistů jezdím zásadně po chodníku. Jednou jsem za to dokonce málem platil pokutu. Jen horko těžko jsem tehdy ,,ukecával" městské policisty, by mi pokutu odpustili. Oni trvali na tom, abych se svým kolem sjel z chodníku na silnici. To jsem zásadně odmítl a raději jsem své kolo po chodníku vedl. Já mám ale z aut a motoristů strach a dá se hovořit i o fobii jako chodec. Jedná se hlavně o případy, když vozovku přecházím na druhou stranu.\nNa svou novou funkci v Bohnicích se vyloženě těším\nJako zaměstnanec Zapsaného spolku ,,Dobré místo" působím v Psychiatrické nemocnici Praha Bohnice asi 4 roky. Zpočátku jsem tam měl pouze jedinou funkci-novináře. Po dvou letech mi v bohnickém Peer-klubu přibyla další funkce-pomocného Peera. ,, Dobré místo" totiž začalo úzce spolupracovat s místním Peer Klubem. Každý člen Dobrého místa má alespoň jednou za týden svou ,,funkci" v Peer Klubu. Někdo učí angličtinu, jedna spolupracovnice dokonce španělštinu, jiní provádějí s místními rukodělné činnosti. Já mám na starosti vedle své už tradiční novinařiny deskové hry. A tato činnost mi vyloženě sedí. Vždy jsem byl ,,hračička". A to už od dětství. Nepustilo mě to nikdy. Co jen radosti mi přináší zahrát si s pacienty karty, nebo třeba jen ,,Člověče nezlob se". V Peer klubu v této funkci působím již dva roky. Jen šachy mi nikdy nešly.\nJen co jsem na ,,základce" zvládl schopnost čtení, začal jsem hodně číst. Pamatuji se, že snad nikdy jsem nečetl pohádky. Začínal jsem hned s dobrodružnými knihami. Karel May, Jules Verne, James Olliver Curvood, Zane Grey to bylo něco pro mě. Tyto knihy jsem četl snad už ve druhé třídě základní školy. Autorem, který na mě zapůsobil nejvíce byl však někdo jiný. Jednalo se o jistého skautského vedoucího Jaroslava Foglara. Jeho knihy byly tenkrát na indexu a nesměly se vydávat. V antikvariátech se sehnat nedaly. Horko těžko jsem je sháněl po kamarádech i za cenu až nekřesťanského přeplácení. Podařilo se mi tímto způsobem sehnat snad všechny tehdy dostupné. Po listopadu roku 1989, kdy už pan Foglar na indexu nebyl a jeho knihy se běžně vydávaly, jsem svou sbírku ,,Foglarovek" zkompletizoval. Dnes mohu klidně napsat, že ji mám zcela kompletní. Jaroslav Foglar na mě dokázal až neuvěřitelně výchovně působit.\nOndra Rubeš: Veký odborník na pocítace a notebooky\nOndru Rubeše jsem poznal někdy před šesti lety, kdy jsem začínal jako novinář v Zapsaném spolku Dobré míso Ještě v pražském Ondřejově. Hned mi jako velký odborník na počítače a notebooky padl do oka-Už v Ondřejově mi opravil notebook to ochotně a zadarmo.\nSpolečně jsme pak prožili několik stěhování po Praze - Nejprve do Modřan, pak do Bulharské ulice a nakonec skončili v Psychiatrické nemocnici Praha Bohnice. Tam jsme ale s Ondrou pracovali společně jen krátce. Ondra Rubeš totiž na čas přesídlil i se svou přítelkyní do středočeské Příbrami. I na toto období mám však hezké vzpomínky. Zaviroval se mi tenkrát totiž notebook. Jak tuto situaci řešit? Stačilo zavolat Ondrovi a ten mi na dálku přes program Team Veaver můj počítač odviroval. A opět zcela zadarmo. Jaká byla moje radost, když se Ondra po krátké příbamské anabázi do Prahy vrátil?\nPřes den makám, po nocích píšu\nJe to jistě náročný životní styl. Já již si na něj ale zvykl a už mi to ani nepřijde. Mám zvláštní životní styl. Přes den běhám mámě po nákupech, nebo na zahradu. Po nocích píšu své články pro náš web www.lidemezilidmi.cz. Naštěstí mám časté problémy se spánkem, takže to takhle jde dělat. Vůbec jsem nespal asi tři dny po sobě. Pamatuji se, že za jedinou noc jsem napsal i sedm článků. A další dvě noci jsem pokračoval ve stejném stylu, i když článků už bylo méně. Po těch třech nocích nespavosti a ustavičného psaní jsem pak totálně psychicky odpadl a dá se říci, že i nervově zhroutil. Poté jsem usínal i ve dne a byl totálně vyčerpán. I takhle jde žít. Mrzí mě jen jedno. Pak jsem se na zahradě třeba dva týdny neobjevil, zahrada začínala pustnout. Zahrádkáři mi to vyčítali, aniž by věděli co mám za sebou. Tenhle problém by měl teď odpadnout, protože zahrady se chci za každou cenu zbavit. Mám si ji nechat sebrat bez jakékoli finanční náhrady? Jediným řešením je ji co nejrychleji prodat.\nJak jsem dal zahradu do ,,kupy“\nV poslední době jsem měl problémy se zahradou v kladenské zahrádkářské kolonii ,,Pod Průhonem". Její údržba je náročná. Zahrada je veliká a jsem na ní sám. Nebyl jsem tam asi 14 dní. Když jsem tam pak po těch dvou týdnech přišel, sám jsem se zhrozil, co tam za tu relativně krátkou dobu narostlo plevele. Ještě větším problémem se ukázaly mandelinky. Ty mají sice všichni zahrádkáři, kteří pěstují brambory na zahradě všichni, ale nejvíc jsem jich tam měl snad já. Také jsem si za to musel vyslechnout kritiku od představenstva zahrádkářské kolonie. Co dělat? Ostatní zahrádkáři mandelinky alespoň obden sbírají a já se na to za ty dva týdny ,,vykašlal". Vyřešil jsem problém po svém. Všechny brambory jsem okamžitě vyryl. A to za cenu velkých ztrát. Brambory se normálně sklízejí v září a já sklízel už v červnu. Sklidil jsem asi 10 kg ještě malých brambor. Mandelinky mají tendenci přelétávat z jednoho záhonu na druhý. A zahrádkáři mě osočovali, že přelétávají především ode mě k nim.\nMarek po epileptickém záchvatu vyhlášen druhým nejlepším brankářem mezinárodního turnaje\nK mým nejlepším kamarádům v Psychiatrické nemocnici patří o mnoho let mladší pacient Marek Rychtera. V Bohnicích je již několik let./já jsem zase rekordm.an na počet hospitalizací v psychiatrických zařízeních , takže si nemáme co vyčítat/.\nMámu stíhá jedna smůla za druhou\nMoje matka prožívá v letošním roce vyloženě smolné období. Lze bez jakéhokoli přehánění napsat, že ji stíhá jedna smůla za druhou. Vše začalo v polovině března letošního roku. To zemřel ve věku 84 let můj otec a její manžel, se kterým žila v manželském vztahu téměř 50 let, tedy vlastně celý svůj dospělý život.\nMoje fyzička šla rapidně dolů, nahoru se vrátit musí za každou cenu\nNejsem žádná sportovní hvězda. Bruslit jsem se nenaučil dodnes a to ani na in-line bruslích. Se sjezdovým lyžováním to také nikdy nebyla žádná sláva. Největší mou předností byla vždy fyzická kondice. Ta se hodně zlepšila, když jsem začal běhat mámě po nákupech. On je totiž trochu rozdíl běžet jen tak, a běžet třeba s desetikilovým nákupem v batohu na zádech.\nZávratě jsou nejčastěji následkem poruchy ústrojí rovnováhy, nebo krátkodobého nedostatku kyslíku v mozku.\nMé četné úrazy ze sportu\nSportu se věnuji opravdu hodně. Určitě nejsem nějaká sportovní hvězda, ale o to větší dávám sportu nadšení. Horší už je,že to někdy vyloženě přeháním. Důkazem toho je až neuvěřitelně mnoho zranění, které mi sport přinesl. Naštěstí to vyloženě těžké mám za sebou jen jedno. Stalo se mi v květnu roku 1994. Jednalo se tehdy o čtyřnásobnou frakturu Levého hlezna. Konkrétně jsem si tehdy zlámal všechny tři klouby v kotníku, z toho jeden dokonce nadvakrát. Marodil jsem s tím tehdy třičtvrě roku, přičemž půl roku jsem chodil o berlích. Nikoli těch francouzských, ale těch dřevěných, které jsou mnohem nepříjemnější.\nInterně jsem na tom fyzicky perfektně. Po spsychické stránce katastrofálně\nSvůj zdravotní stav bych si dovolil rozdělit do dvou základních problémů-stránky interní a stránky psychické.. Obě jsou v mém životě naprosto odlišné. Zatímco klasicky interně jsem nemarodil snad 15 let. Při svých návštěvách Léčebny v Sadské prodělávám vždy interní vyšetření Tím nemyslím jen klasické odběry rve ale též například EKG. Mimochodem těch jsem prodělal za život minimálně 30. Tato vyšetření dopadnou vždy dobře až perfektně. /Úplně jiným případem je můj zdravotní stav psychický. Od svých 22 let věku až do současnosti, kdy mi bylo nedávno 54 let. Neuplynul jediný rok ve kterém bych nemusel vyhledat pomoc psychiatrické léčebny. Pravda moje pobyty byly vždy především hodně krátkodobé, třeba i na pouhý týden. Ale za to v některých letech, hlavně v dřívějším období mého života, kdy jsem navštěvoval ještě tehdejší psychiatrickou léčebnu v Horních Beřkovicích jsem se tam za jeden pouhý rok dokázal otočit třeba i čtyřikrát.\nPokud má člověk pocit žízně, obvykle se jedná o zdravý signál těla o potřebě více tekutin. V některých případech však může jít o příznak vážného onemocnění.\nO zácpě se mluví tehdy, pokud se člověk nemůže vyprázdnit 3-4 dny, nebo i déle.Nejčastější příčinou je nevyvážená strava a nedostatek vláknin. Střevo pak začne pracovat ,, mdle". V některých případech však může být zácpa průvodním jevem i závažné nemoci.\nFrantišek Kloz položil život za vlast\nJméno někdejšího kladenského fotbalisty a československého reprezentanta Františka Kloze, zná z dnešních sportovních příznivců asi málokdo. A přesto jeho jméno nese nejen současný kladenský fotbalový stadion, ale dokonce i ulice v níž se nachází. František Kloz hrál za SK Kladno už opravdu dávno. Přesně to bylo v letech 1928-1942. Znám jeho osudy a nejen ty fotbalové dost dobře, protože z tohoto fotbalisty jsem napsal nejen práci pro kladenskou universitu III. věku, ale svého času mi v kladenském regionálním tisku dokonce vycházel 13 dílný seriál právě o F. Klozovi a co je též velmi důležité měl jsem možnost osobně před lety hovořit s jeho tehdy již více než 90 letou manželkou i podstatně mladší dcerou. František Kloz byl skutečnou osobností nejen kladenského, ale celého československého fotbalu.\nJsem věřící, ale...\nJsem řádně pokřtěný a tedy i věřící. Moje náboženská víra je ale hodně specifická. Do kostela nechodím. U svatého přijímání jsem byl za celý život jednou/přijímal jsem pod obojí způsobem-tedy tělo i krev páně/. U svaté zpovědi jsem nebyl nikdy. Modliteb znám sice hned několik, ale hodně je zanedbávám. Mým názorem je, že víra by měla spočívat především v pomoci lidem, především těm bědným a utlačovaným. Třeba právě nemocným pacientům z bohnické léčebny. Jako problémový člověkem si sice dost často ,,vyskakuji" na ty co jsou zdraví a především mají nějakou moc, ale nikdy jsem si nevyskakoval na nemocné chudáky. To se mi za ty necelé dva roky, co pracuji pro Bohnice nestalo nikdy. V tom je mé svědomí myslím čisté. A ještě jedna věc se mi nelíbí. Nemám rád církev, tedy hlavně myslím tu katolickou. Četl jsem bibli, i když musím přiznat, že jen část Nového zákona. Starý zákon neznám prakticky vůbec.\nJsem zarytý kladenský patriot\nNarodil jsem se na Kladně. V tomto městě jsem prožil celý svůj dosavadní život. Nikdy jsem nebydlel jinde. Mimo Kladno jsem pobýval pouze tehdy, když jsem se zrovna léčil v psychiatrické léčebně. Proto jsem zarytým kladenským patriotem. Bez ,,svého" Kladna bych už nedovedl žít. Vůbec nepřeháním, když napíšu, že bych raději byl žebrákem na Kladně, než multimilionářem někde v Americe. Ano jezdím za prací do hlavního města Prahy. Ale osobně vím, že ani v Praze, třebaže je tak blízko Kladna, bych žít trvale nemohl. Stejně jako bych nemohl žít v žádném jiném českém městě. My Kladeňáci jsme většinou všichni patrioti, alespoň Ti co se na Kladně narodili.\nKožní uzliny, výrůstky a bradavice\nKožní uzliny, výrůstky a bradavice nejsou obvykle nebezpečné a často zmizí samy od sebe. Ve zcela výjimečných případech mohou být známkou vážného onemocnění.\nVykašlávání krve a krvavé sliny\nKašel s krvavými hleny, nebo chrlení krve, pokud se nejedná o malé poranění ústní dutiny jsou vždy poplašným signálem.\nNepříjemná vzpomínka na léčebnu v Horních Beřkovicích\nOd té doby uplynulo více než 25 let Tenkrát jsem teprve čekal na invalidní důchod. Žel na nejhorším možném oddělení v tehdejší psychiatrické léčebně/dnes psychiatrické nemocnici/ v Horních Beřkovicích. Byl jsem na oddělení se zločinci a dokonce vrahy. Kupodivu já nikdy netrestaný jsem s nimi dobře vycházel. Horší pro mě jako silně svobodomyslného člověka bylo nekonečné čekání na přiznání invalidního důchodu. Nakonec se to protáhlo na celých tři čtvrtě roku.\nChrapot, nebo ztráta hlasu\nPříčinou ochraptění je, že hlasivky nemohou volně kmitat. Způsobují to nejčastěji onemocnění hrtanu, nebo jícnu, ale může to být i přemáhání hlasivek křikem, hlasitým hovorem, nebo zpěvem. Někdy však to mohou být i příčiny psychické.\nKdo šetří má za tři-aneb jak jsem si ušetřil na byt\n,,Kdo šetří má za tři" je méně známé české přísloví, které je ovšem zvlášť v dnešní době tolik aktuální. Osobně mám invalidní důchod něco málo přes 8 000Kč. Ušetřit si pouze z takového důchodu na vlastní byt je prakticky nemožné. Přesto se mi našetřit na mou současnou garsonku podařilo. Pravda měl jsem to štěstí, že jsem ji kupoval v době, kdy byly ceny bytů relativně nízké. Navíc jsem ji koupil od člověka-dědice, který trvale bydlí v Ústí nad Labem a zděděné garsonky ve vzdáleném Kladně se potřeboval rychle zbavit, aby za ní nemusel platit nájem. Dal jsem za ni půl milionu. V dnešní době je cena garsoniéry téměř dvojnásobná. Žádnou půjčku, nebo hypotéku jsem při koupi bytu nepotřeboval. Jak se mi to podařilo? Především jsem až chronicky spořivý. Nevlastním auto, jako většina současných lidí a tím pádem mi odpadly poměrně vysoké výdaje, které jiní považují v jejich životním stylu za nezbytné. Odpíral jsem si nejen dovolenou v zahraničí, ale vlastně i v České republice a to více než 20 let.\nProč přednáším seniorům jen za zanedbatelnou finanční odměnu\nSvou úvahu začnu citátem amerického spisovatele, zcela mimořádného znalce severoamerické přírody, malíře i zkušeného zálesáka Ernesta Thompsona Setona. Žil ve druhé polovině 19. a první polovině 20. století. Jeho spíše záleský výrok zní doslova: ,,Poněvadž jsem poznal trýzeň žízně, vykopal jsem studnu, aby z ní mohli pít i jiní." Možná trochu nepříliš jasná slova pro toho, kdo E.T. Setona nezná a nečetl žádnou z jeho krásných knih. Co je vlastně tou trýzní žízně a studnou, ze které lze pít?\nMůj život v poklusu aneb jsem přetížený, ale spokojený\nJako chlapec i dospívající mladík jsem nejraději četl knihy známého českého autora pro mládež Jaroslava Foglara. Tento autor nezapomenutelných ,,Rychlých šípů", nebo ,,Hochů od Bobří řeky" napsal celkem kolem 30 knih, vesměs pro mládež. Jedna z nich se však trochu odlišuje od těch ostatních. Její název zní ,,Život v poklusu." Jedná se vlastně o jakýsi životopis autora. Jaroslav Foglar se v něm zaměřuje na svá dospělá léta spisovatele, šéfredaktora oblíbených časopisů pro mládež, vedoucího skautského oddílu tzv. ,,Dvojky" i svůj osobní život. Měl toho na starosti tolik, že svůj životopis nazval skutečně příznačně jako ,,Život v poklusu".\nJe současná společnost v ČR opravdu demokratická a spravedlivá\nSvoji úvahu nemohu nezačít jinak než vzpomínkou na dříve čtené dílo Fjodora Michailoviče Dostojevského ,,Zápisky z mrtvého domu“. Samotný děj této knihy významného klasika ruské literatury si už nepamatuji. Nelze však zapomenout na hlavní smysl tohoto díla. Dostojevskij v něm zcela jasně a na konkrétních případech ukazuje velkou nespravedlnost ruské společnosti za carského režimu. Samozřejmě ruská společnost za cara a naše současná rádoby demokratická společnost jsou nesrovnatelně odlišné ale.... V opravdu demokratické společnosti by měli mít všichni občané naprosto rovná práva, jedno zda jsou ve významných funkcích, nebo ne, jedno, zda jsou bohatí, nebo chudí.\nFaktory ovlivňující zdravotní stav a prevence onemocnění\nKaždý člověk může samozřejmě své zdraví hodně ovlivnit, ale přesto se onemocnění nevyhne. Jedním z nejdůležitějších faktorů, ovlivňujících zdravotní stav člověka je jeho genetická výbava po předcích. S tím nenadělají nic ani lidé, kteří až přehnaně dbají na zdravý životní styl svého života. O tom, že k výše uvedeným faktorům ovlivňujících zdravotní stav patří též rasa a pohlaví svědčí fakt, že některými onemocněními trpí pouze muži/např.Prostata/, jinými naopak pouze ženy/např. rakovina prsu/. Dalšími faktory, které naše zdraví ovlivňují je samozřejmě věk a samotný vývoj člověka, fyzikální prostředí, ve kterém se pohybuje/kde je zaměstnán a kde bydlí/, ale také jeho životní úroveň. Zámožnější lidé si mohou například nakupovat dražší, ale kvalitnější potraviny, ale mohou si dovolit i kvalitnější, často i nadstandardní péči i drahé a sociálně slabým tak nedostupné léky. Důležitým faktorem je i psychika člověka. Ve stresu snadněji podlehne i somatické chorobě. S lidskou psychikou jsou spojeny i další, spíše již sociální faktory jako je rodina, ve které člověk žije, zda správně funguje a jaké je její sociální postavení. Psychiku člověka též ovlivňují, kromě jeho nejbližších v rodině, též přátelé a uspokojení ze zaměstnání. Pokud je vše výše uvedené v pořádku, člověk má i větší motivaci pečovat o své zdraví a žít zdravým životním stylem života.\nMoje první přednáška pro seniory dopadla dobře, ikdyž trochu komicky\nVíce než dvě desetiletí pobírám invalidní důchod III. Stupně. Ten je velmi nízký, konkrétně ve výši těsně nad 8 000Kč. Abych mohl normálně existovat musím si k důchodu přivydělávat. Osobně bych se styděl pobírat nějaké další sociální dávky, jako je například příspěvek na bydlení. Měl bych na ně možná vzhledem k výši svého důchodu i nárok, ale nikdy jsem je nepobíral.\nMůj názor na alkoholiky\nPři pouhém vyslovení slova - alkoholik se většině lidí vybaví člověk ze spodiny společnosti. Prostě se podle nich jedná o vyvrhele, psance, případně člověka, který se propadl až na samé dno. Je to tak opravdu? Můj vlastní názor je snad trochu odlišný od té výše uvedené většiny. Mám k němu ale na rozdíl od jiných, kteří opravdové alkoholiky nikdy pořádně nepoznali, snad trochu právo. Já se mezi alkoholiky před lety v psychiatrické léčebně Horní Beřkovice skutečně pohyboval, byt to nebylo na vyloženě protialkoholním oddělení. Snad proto, jsem si na ně udělal svůj vlastní názor. Podle mě existují alkoholici a alkoholici. Ti první se neustále pohybují na hraně společnosti. Pod vlivem alkoholu páchají trestnou činnost, dopravní nehody a podobně. Jsou často agresivní-minimálně slovně, nebo dokonce i fyzicky. Pokud mají rodinu, týrají i bijí své manželky a děti. Ano, to je jistě špatné. Poznal jsem ale i jiný typ takových lidí, kterými současná konzumní společnost tolik pohrdá. Existují totiž alkoholici, kteří se do této ,,kasty" lidí dostali kvůli svým osobním problémům.\nNa úvod své úvahy nemohu nevzpomenout na svá chlapecká a dospívající léta. Celý život jsem hodně četl a dnes mám ve své knihovně na 2000 svazků knih. Četl jsem už od dětství, vlastně od doby, kdy jsem se tuto nejzákladnější dovednost naučil. A četl jsem všechno-noviny, časopisy, ale hlavně knihy-v dětství samozřejmě hlavně ty dobrodružné.\nBohnický Peer klub mě dostal z psychické krize\nLéto letošního roku bylo nejen pro mě, ale pro celou naši rodinu kritické. Matka se potýkala s bolestmi v koleni, ve které má již deset let voperovanou, tedy starou a v současné době už nevyhovující a opotřebovanou endoprotézu. Otec zase trpí Alzeheimerovou chorobou v pokročilém stadiu a uznali mu nárok na 3. stupeň invalidity.\nMému otci přiznali nejvyšší stupeň bezmocnosti\nMůj otec trpí v necelých třiaosmdesáti letech Alzeheimerovou chorobou v již pokročilém stadiu. Jeho stav se navíc rychle zhoršuje. Nemá sice vážnější problémy s pohybem jako moje maminka, ale zato je v takovém stavu, že se nedokáže o sebe postarat a hlavně nemůže ani den zůstat doma sám. V březnu letošního roku podala moje matka žádost na Kontaktní pracoviště v Kladně Úřadu práce-krajské pobočky v Příbrami o příspěvek na péči. Ten mu byl skutečně přiznán, dokonce v tom nejvyšším stupni postižení.\nZdraví a základní lidské potřeby\nOd října letošního roku jsem na Kladenské Universitě III. Věku začal studovat nový, již třetí studijní obor-tentokrát se jedná o ,,Zdravotní nauky“. Mými oblíbenými obory jsou historie a literatura, které jsem studoval v minulosti a stále je nejen studuji, ale i přednáším pro kladenskou zájmovou organizaci LABYRINT. Přesto jsem se pro následující dva roky zapsal na pro mě zcela neznámý obor. Není to ani tak proto, že bych chtěl získat nové poznatky, ale především bych se chtěl o tyto poznatky se čtenáři našeho webu www.lidemezilidmi.cz podělit. První přednášky se věnují tématu Zdraví a nemoc. Co je to vlastně zdraví? Na tento pojem existuje přesná definice Světové zdravotnické unie WHO. Ta zní: ,,Zdraví je stav úplné duševní, tělesné i sociální pohody bez přítomnosti nemoci.“ Zdraví je přitom třeba chápat jako zdroj a nikoli jako cíl každodenního života.\nLékaře s lidským přístupem k pacientům uznávám\nJako invalidní důchodce III. stupně jsem měl a stále mám možnost setkat se s větším množstvím lékařů, především psychiatrů. Doktory jsem si sám rozdělil na dva typy. Nedělím je přitom podle jejich odborných schopností, ale podle přístupu k pacientům. Prvním typem jsou Ti, kteří myslí v prvé řadě na vlastní co nejvyšší finanční ohodnocení a osobní co možná nejlepší lékařskou kariéru. S takovými se setkávám bohužel především. Bývají až přehnaně hrdí na svůj doktorský titul, k pacientům typu obyčejných lidí se chovají většinou nadřazeně, přezíravě i arogantně. Dávají jednoznačně najevo svou nadřazenost nad pacienty, díky svému titulu. Takové lékaře osobně neuznávám, byt by jejich odborné schopnosti byly sebevětší.\nPoděkování i omluva sociální pracovnici kladenského GARC.\nV září letošního roku vypadala situace v naší rodině téměř kriticky. Matka bude muset co nejdříve nastoupit na reoperaci endoprotézy v koleni. Otec přitom trpí Alzeheimerovou chorobou již v pokročilém stadiu a nedokáže se o sebe postarat. Stará se o něho maminka i pobírá příspěvek na péči. Kdo se o tátu postará, když bude máma v nemocnici? Já-psychicky nemocný člověk s invalidním důchodem III.stupně, který si navíc k nízkému důchodu musí přivydělávat v zaměstnání na poloviční úvazek? Rodičům sice nakupuji a starám se o naši zahradu v zahrádkářské kolonii, ale být s tátou téměř 24 hodin denně a svým způsobem ho hlídat? To bych nezvládl.\nV životě jsou hlavní prachy! Je to tak opravdu?\nSvou úvahu začínám výrokem mého známého, který poté kdy jsem se mu svěřil, že studuji dvě University III. věku a snažím se denně cvičit a běhat, pronesl pro mě památný výrok: ,,K čemu ti to je? V životě jsou hlavní prachy!!! Není to tak dlouho, kdy mi tato slova řekl. A já se po jejich vyřčení musel trochu zamyslet. Peníze. Jsou opravdu v životě to hlavní? Nemíním na jeho výrok reagovat už trochu otřepaným výrokem, že nejdůležitější v životě je zdraví. Zdraví je samozřejmě hodně důležité, určitě víc než peníze. Přesto si myslím, že existuje ještě větší hodnota. Tou je smysl a náplň lidského života.\nUčitelé dostanou přidáno. Ale co důchodci?\nVláda České republiky schválila od 1.11. letošního roku zvýšení platů učitelů o celých 15 procent. Učitelé si toto zvýšení pod hrozbou stávky prakticky vynutili. Nemohu jinak, než jako též bývalý učitel na ZŠ i vychovatel na Středním odborném učilišti se k této problematice vyjádřit. Že by učitelé na tom byli tak finančně špatně? Zjistil jsem, že jejich měsíční plat překračuje výplatu průměrnou, která je dnes zhruba 29 000 hrubého. Učitelé se hájí tím, že jsou vysokoškolsky vzdělaní a tím pádem mají nárok na plat stejný jako ostatní vysokoškoláci.\nMé zkušenosti s epileptiky aneb na co vlastně zemřel český král Václav IV.\nV dobách, dnes již před řadou let, kdy jsem se ještě chodil léčit do Horních Beřkovic, jsem měl možnost setkat se s celou řadou epileptiků. Je to divná a děsivá nemoc tahle epilepsie. Epileptické záchvaty vypadají opravdu hrozivě Do té doby jsem něco podobného neviděl. Když jsem měl možnost vidět první epileptický záchvat , byl jsem docela vyděšen. Pacient zničehonic strašně vykřikl a skácel se k zemi.\nZubní náhrady jsou pro sociálně slabší občany luxus\nNedávno jsem navštívil svého zubního lékaře, kterého si mimochodem moc vážím, jako skvělého odborníka. Poslední návštěva u něho mě však trochu zklamala.\nVysoká inteligence může být přednost ale i nedostatek\nVysoká inteligence jako nedostatek? To je přece nesmysl. Pomyslí si asi každý. Já přesto na tomto svém trochu podivném tvrzení trvám. Nedostatkem je vysoké IQ pokud na ně někdo spoléhá až hřeší. V mládí mě bývalá přítelkyně seznámila v Ústí nad Labem s jistým inženýrem chemie, který mě k tomuto trochu podivnému tvrzení přivedl. Byl to přes chemii takový odborník, že se o něj ústecké chemičky doslova rvaly. A ten tehdy pronesl památný výrok, který si pamatuji dodnes: ,,Nevím jaké mám IQ a ani mě to nezajímá. Vysoká inteligence může být u člověka spíše nedostatkem, pokud mu k ní chybí dokonalá sebekázeň.“ Hodně jsem o tom tenkrát přemýšlel a nakonec mu musel dát zapravdu. V té době jsem ještě neměl invalidní důchod a učil jsem na Zš. Mohlo mi být tak 25 let. Nikdy jsem ve škole neměl rád žáky, kteří na svou inteligenci, nebo chcete-li nadání vyloženě spoléhali a neprojevovali žádnou větší snahu. Vždy jsem dával přednost těm druhým, kteří nadání neměli, ale snahu projevovali maximální. Zadělal jsem si tímto neobvyklým přístupem na řadu problémů a to nejen u ostatních kantorů, ale hlavně u rodičů žáků. Rodiče těch nadaných se hrozně divili, že jejich dítkům dávám horší známky, pokud nevidím k nadání i snahu, než těm méně nadaným, ale snaživým. Kdo k něčemu přijde příliš snadno, nikdy si toho nedokáže upřímně vážit. Zatímco ten nadaný méně , který si musí všechno vydřít, je z úspěchu skutečně spokojený a štastný.\nJak si legálně přivydělat k invalidnímu důchodu\nMám více než 23 let plný invalidní důchod, dnes důchod III.stupně. Když mi kdysi důchod přiznali pobíral jsem částku asi 3500 Kč. Za ta více než dvě desetiletí se sice můj důchod více než zdvojnásobil, ale zároveň se zněkolikanásobily ceny za životně důležité potřeby. Myslím tím především bydlení a jídlo. Dnes pobírám důchod ve výši těsně nad 8000 Kč. Takovou částkou patřím jistě k vyloženě sociálně slabým lidem. Přesto jsem nikdy nežádal o nějaké finanční příspěvky. Snažil jsem se vždy, nějak si k důchodu přivydělat.\nMá letošní psychická krize vrcholí. Jak ji řešit\nSnad žádný rok dosud nebyl pro naši rodinu tak kritický jako ten letošní. Naše rodina je pouze tříčlenná-otec, matka a já. A všichni jsme přitom nějak nemocní. Všichni máme své důchody, rodiče starobní a já invalidní III. Stupně. Matka půjde na podzim letošního roku na reoperaci své 10 let staré voperované endoprotézy. Prostě musí, podle vyšetření na ortopedii by totiž v jiném případě také mohla přijít o nohu.\nJak jsem v nemoci pečoval o zahradu\nLéto letošního roku bylo pro mě ze zdravotního hlediska kritické. Myslím tím zejména prázdninové měsíce červenec a srpen. Téměř celý červenec jsem nedokázal ve svém psychickém stavu jezdit z Kladna do Psychiatrické nemocnice Praha-Bohnice, kde vypomáhám jako pomocný Peer. Nedokázal jsem ani chodit udržovat naši zahradu v kladenské zahrádkářské kolonii. Tady mě sice zaskočila moje matka, ovšem za cenu, že se zhoršil stav jejího kolene, ve kterém má již 10 let voperovanou a zároveň už značně opotřebovanou endoprotézu. Během července musela místo mě alespoň obden chodit zalévat a stav jejího kolene se tak zhoršil.\nZnovu poplatky ve zdravotnictví? Jasná nemorálnost\nV poslední době se v médiích hodně mluví o znovuzavedení poplatků ve zdravotnictví po říjnových volbách. Rád bych k této problematice vyjádřil svůj názor. I když by se mělo údajně jednat jen o poplatky za hospitalizaci ve zdravotnickém zařízení jedná se o platby, které jsou podle mého názoru jasně nemorální. Zvláště vůči sociálně slabým občanům. Výše uvedený poplatek se již v minulosti platil. Velice dobře se na to pamatuji, protože sám jsem měl možnost hned několikrát tento poplatek hradit. Bylo to vždy za pobyt v pobočce Psychiatrické nemocnice Kosmonosy v léčebně Sadská. Naštěstí jsem tam byl vždy jen krátkodobě a tak se mě platba za hospitalizaci tolik nedotkla. A to jsem tenkrát neměl ještě zaměstnání na poloviční úvazek, jako mám dnes a byl jen na až extrémně nízkém invalidním důchodu III. Stupně.\nProč jsem psal závěrečnou práci o Sedícím býku\nStuduji již delší dobu hned dvě university III. věku, respektive Volného času na Kladně a ve Slaném. Třebaže mám již 23 let plný invalidní důchod, dnes III. stupně z psychiatrických důvodů a přednášky velmi často vynechávám ve všech celkově už 15 ročnících studia/sčítám tím obě University/ jsem uspěl a mohu se pochlubit celkem 13 čestnými diplomy/Na Kladně je studium dvouleté, zatímco ve Slaném jednoleté-proto ty dva diplomy scházejí/. Zaměřím se teď jen na Kladenskou Universitu III. věku.\nMy byli jiní aneb porovnání naší a současné generace dětí a mládeže\nPrávě dnes začíná nový školní rok 2017-18 a mě to nutí k zamyšlení jací jako děti jsme byly před několika desetiletími my a jaká je současná dětská generace. Při své úvaze bych se chtěl především zaměřit na děti a mládež základních škol, tedy dítka od 6 do 15 let. Více než vědomostním znalostem bych se chtěl věnovat volnočasovým aktivitám naší a současné generace. Na úvod bych chtěl uvést, že v současné době je mi 53 let a povinnou školní docházku na Zš jsem absolvoval zhruba před 40 lety. Díky tomu že jsem celá desetiletí dobrovolně s dětmi pracoval v různých organizacích a především jako dobrovolný, ale kvalifikovaný trenér fotbalu a navíc jsem v minulosti i učil na Zš mám dobrou možnost obě generace-tu naší i tu současnou snad objektivně porovnat. V čem tedy vidím zásadní rozdíl? Současná generace má mnohem větší možnosti se v životě prosadit, mnohem dokonalejší přístup k informacím, zejména díky internetu, který za našich časů neexistoval a tím tedy i mnohem snazší přístup ke vzdělání.\nZnovu naražená žebra\nNaražená žebra – hrůza Není to tak dlouho, co jsem na webu www.lidemezilidmi.cz uveřejnil svůj článek v rubrice BLOG, že marodím sice často, ale pouze psychicky, zatímco klasicky somaticky vůbec ne. Moje situace je ovšem složitější. Je pravda, že klasické a nejčastější nemoci typu např. Chřipky, anginy, nebo pouhého nachlazení jsem neměl snad více než 10 let.\nMarku a Kamile: ,,Díky“\nPřesně rok působím v bohnickém Peer Klubu jako pomocný Peer. Nikde jinde bych rok nevydržel, v případě, že by se jednalo o zaměstnání s pravidelnou docházkou takříkajíc od-do. Když mě postihnou mé fobické stavy, navíc často ještě umocněné vyloženými depresemi, do zaměstnání se prostě nedostavím a to i bez jakékoli omluvy. Měl jsem s tím velké problémy v době, než mi právě z těchto důvodů přiznali plný invalidní důchod.Pravda novináře pro webové stránky www.lidemezilidmi.cz dělám na řádnou pracovní smlouvu už pět a půl roku u zaměstnavatele Zapsaného spolku Dobré místo. Tam se ale jedná o úplně jinou situaci. Za těch více než 5 let v Dobrém místě jsem mnohokrát, třeba tři týdny o sobě nedal vůbec vědět, ale pak jsem třeba za jeden, nebo dva dny napsal více článků, než ostatní redaktoři za celý měsíc. Snad proto jsem ze všech dnes už někdejších redaktorů vydržel v Dobrém místě zdaleka nejdéle.\nKouření z jiného pohledu\nV poslední době značně zesílily protikuřácké nálady. Nejnovější schválený zákon proti kuřákům podle mého názoru už je vyloženě diskriminační. Rád bych proto vyjádřil svůj názor.\nV poslední době nejsem v dobrém psychickém stavu. Ustavičně se pohybuju na hranici svých fobií. Pokud bych se chtěl nechat hospitalizovat někde v léčebně, určitě by mě přijali. Já se ale nyní nechat hospitalizovat prostě nemohu. Důvod? Mám staré a nemocné rodiče a o ty se prostě musím postarat. Největším problémem je naše zahrada, kterou máme v zahrádkářské kolonii. Kdybych zahradu nechal zpustnout, klidně by nám ji mohli sebrat, a to i zcela bez jakéhokoli finančního odškodnění. Nemohu chtít na mamince, aby se o zahradu starala sama. Nedávno totiž prodělala operaci karpálního tunelu a ruce si musí šetřit.\nO rodiče se musím postarat\nMám už hodně staré rodiče. Mamince bylo posledního května letošního roku 79 let, tátovi je dokonce o 3 roky víc. Oba mají vzhledem ke svému již pokročilému věku pochopitelné zdravotní problémy. Maminka má už řadu let problémy s koleny-artrózu, když dokonce v jednom z nich má voperovanou endoprotézu. V poslední době se u ní přidal další zdravotní problém s karpálním nervem. 30. května nusela dokonce na ambulantní operační zákrok. A to už se druhou rukou. Tedy už nejen kolena , ale ted i necitlivost a bolesti v prstech u obou rukou. Na operaci jsem ji doprovázel osobně. Ta sice proběhla bez problémů,ale potíž byla v tom,že ruku nemohla zhruba tři týdny vůbec zatěžovat a to třeba ani vařením, nebo mytím nádobí a dokonce ani uklízením. O nějakých nákupech ani nemluvě. Otec má zase již několik let Alzheimerovu chorobu a v domácnosti je zcela nepoužitelný. Nedokáže si třeba ani uvařit čaj,nebo namazat chleba. Řada byla tedy na mě. Po dobu matčina léčení operovaného karpálu, byla tedy řada na mě. Copak nákupy, ty už zajišťuji rodičům delší dobu.\nŽivotní sen se mi splnil ve třiapadesáti letech\nV mládí jsem vystřídal řadu profesí. Od vychovatele na učilišti, přes některé dělnické profese, pracoval jsem jako sanitář na interně a končil jako učitel. Ve třiceti letech jsem dostal plný invalidní důchod a po několikaleté pauze jsem při něm začal pracovat jako novinář. Nejprve jako externista v různých listech, regionálních, ale i celostátních, a nakonec i na řádnou pracovní smlouvu. Této práci se věnuji již téměř 20 let. Za tu dobu jsem napsal ne tisíce, ale spíš desetitisíce článků. A jsem s tímto zaměstnáním maximálně spokojen, zejména proto, že se jedná o zaměstnání svobodné.\nSeriál o fobiích 4 díl-Nespavost\nMoje silné fobické stavy jsou mimo jiné též spojeny s nespavostí. Zažil jsem i stavy, kdy jsem vůbec nespal i celé tři noci po sobě. Poté jsem byl ale zcela vyčerpaný, samozřejmě fyzicky, ale hlavně psychicky. Jsou to těžké noci, když nemůžete vůbec usnout a depresivní myšlenky se vám přitom honí v hlavě jedna za druhou. Když pak třeba v noci slyším zvuk výtahu v domě, kde bydlím, fobie ještě zesílí. Vůbec si neuvědomím, že se třeba jen nějaký nájemník vrací z flámu, ale naopak si hned vsugeruji, že někdo jede ke mně do bytu.\nSvého zubního lékaře bych nezměnil\nJiž téměř 10 let je mým zubním lékařem MUDr. Marek Ullrych. Jsem s ním maximálně spokojen a za jiného zubaře bych ho nevyměnil, ikdyž bych takovou možnost asi měl. Na stejném zubním oddělení pracuje totiž jako zubní lékařka moje bývalá spolužačka z gymnázia a předpokládám, že by mě jako svého pacienta přijala. Není to tak dlouho, kdy jsem právě u ní zajistil náročné ošetření zubů i přijetí do evidence svému kamarádovi z mládí.\nJak se u mě vytvořila imunita proti žihadlům\nKdysi jsem v nějakém časopisu četl příběh o vojákovi, kterého uštkla zmije a na následky tohoto uštknutí přes veškerou snahu lékařů zemřel. Jedná se sice o extrémní případ. Zmijí uštknutí by nemělo zdravého člověka na životě ohrozit a to ani bez pomoci lékaře. Zmije obecná má sice téměř stejně prudký jed jako obávaní exotičtí hadi, ale má ho málo.\nLiteratura u mě též ovlivňuje psychiku\nUž od dětství jsem byl vždy vášnivým čtenářem. Jen jsem se v první třídě základní školy naučil číst, začal jsem si čtení vyloženě užívat. To mi vydrželo po celý život. Dnes mám bez přehánění zhruba 2000knih. Do mě maličké garsonky se mi ani nevejdou a část jich musím mít u rodičů. Jako kluk jsem samozřejmě začínal s dobrodružnými knížkami, tzv. Mayovkami, nebo Verneovkami, Knihami Ernesta Thompsona Setona, Eduarda Štorcha a dalších. Jednoho spisovatele jsem si ale obvzláště oblíbil. Byl to jistý Jaroslav Foglar, který mě v dětství opravdově vychovával.Dodnes mám nejen úplně všechny jeho knížky, ale dokonce celé ročníky kdysi tolik oblíbených časopisů, jako byly Mladý Hlasatel, Junák a Vpřed. S panem Foglarem jsem kdysi osobně mluvil a některé jeho knížky mám od něj podepsané s věnováním.\nV Peer Klubu je mi dobře\nVždy mi bylo dobře mezi psychiatrickými pacienty. Nechat se hospitalizovat v různých psychiatrických zařízeních mi vždy maximálně vyhovovalo. Chodil jsem tam proto,i když můj zdravotní stav nebyl pro takovou hospitalizaci vyloženě akutní. Pohyboval jsem se mezi pacienty a cítil se jako rovný mezi rovnými. Tak se rozhodně necítím mezi běžnými zdravými lidmi. Z těchto důvodů jsem se kdysi nechával hospitalizovat třeba i v Horních Beřkovicích, třebaže pobyt tam byl docela drsný. Již před více než 10 lety jsem objevil malou léčebnu v Sadské u Nymburka. A tam se mi zalíbilo dvojnásob. Na rozdíl od Beřkovic neměla žádný tvrdý režim a já se tam cítil svobodný. Navíc tam byli hospitalizováni jen samí lehčí pacienti a tím lépe pro mě. Za těch více než deset let jsem si v Sadské našel velké množství kamarádů i kamarádek. S některými z nich jsem v pravidelném telefonickém kontaktu. Před 5 lety jsem začal pracovat v Dobrém místě znovu mezi psychicky postiženými lidmi. A tam mi bylo ještě lépe. Znovu jsem byl mezi sobě rovnými a navíc jsem se proto nemusel tak často nechat hospitalizovat po léčebnách. Zažil jsem s Dobrým místem celkem 3 stěhování. Nakonec jsme skončili na pavilonu 19 v Psychiatrické nemocnici v Bohnicích. A Bohnická anabáze vyvrcholila tím, že jsem před více než půl rokem poznal její Peer Klub a začal tam pravidelně docházet. Právě bohnický Peer Klub je to nejlepší co mou psychiku mohlo potkat. Za tu dobu jsem poznal celou řadu pacientů a zase třebaže já pacient Bohnic nebyl jsem byl mezi svými. Na své jedno týdenní návštěvy se vždy vyloženě těším. Sice mi vadilo období, kdy jsem musel dělat novinářského lektora, ale to naštěstí trvalo jen krátce. Když jsem v Peer Klubu a s pacienty si mohu povídat a hrát společenské hry, je mi snad vyloženě nejlépe. Je jen škoda, že v současné době se musím doma věnovat starým a nemocným rodičům a z těchto důvodů musím návštěvu Peer Klubu občas vynechat. Doma mi zdaleka tak dobře není a to i přes fakt, že mám velké množství zájmů a zálib, které mě již dlouhou dobu drží takříkajíc psychicky nad vodou. Ale doma jsem sám, zatímco v bohnickém Peer Klubu ve skvělém kolektivu lidí, kteří jsou na tom zdravotně podobně, nebo ještě hůře než já. Tedy zase rovný mezi rovnými.\nJarní příroda je Chrám\nTak zase máme jaro.Upřímně řečeno, já se na něj těšil už někdy od listopadu.Pozdní podzim a zimu nemám vůbec rád. Dokonce ani Vánoce ne.Působí na mě spíše depresivně. Dvoje Vánoce, jsem kdysi strávil v Horních Beřkovicích a to bylo docela kruté. Snad právě proto na mě od té doby působí depresivně. A navíc o Vánocích zima teprve začíná a do jara je ještě hodně daleko. Mnohem raději mám svátky jara-Velikonoce. Miluji přírodu, zvláště když je v plném jarním květu. Před naším panelákem máme sakuru a její květy to je něco nádherného.\nPouhá návštěva Sadské mi psychicky pomohla\nV posledních dnech jsem neprožíval zrovna šťastné období. Mám problémy se zdravotním stavem svých rodičů. Otec má Alzeheimerovu chorobu a je v takovém stavu, že se již nedokáže sám o sebe postarat. Mamince, která se o něho především stará již byl přiznán příspěvek na péči. Ona má ale zase těžkou artrozu v kolenou a v posledních dnech se pohybovala i s pomocí hole jen s potížemi.Řada byla tedy na mě, jako jejich jediném dítěti. Bylo krátce před velikonocemi a tak jsem myl u rodičů všechna okna, nakupoval, pracoval na naší zahradě v zahrádkářské kolonii. Ani do Bohnic, kde pomáhám v tamějším Peer Klubu a je mi tam dobře jsem se proto nedostal. Moje nálada byla proto špatná až depresivní. K mým tradičním fobiím zbýval jen krůček. Bylo mi ale jasné, že teď, kdy rodiče potřebují pomoc, odpadnout prostě nemohu. Musel jsem však vyhledat pomoc svého ambulantního psychiatra MUDr. Petráčka. Byly ale zrovna velikonoční svátky a celé 4 dny volna, kdy lékaři normálně neordinují. Naštěstí pan doktor Petráček po celé toto období sloužil, jako žurnální lékař v léčebně v Sadské, kde bývám jinak hospitalizován. Moje rozhodování bylo rychlé. Zavolal jsem do Sadské a vyžádal si po telefonu pana doktora. Že jeho přístup k pacientům je vstřícný a vyloženě lidský, vím dávno. A nezklamal jsem se ani tentokrát. Po telefonickém rozhovoru mě MUDr. Petráček pozval do Sadské, třebaže normálně má svou psychiatrickou ambulanci v Rakovníku, kam z Kladna dojíždím.\nTolstoj nebo Gorkij?\nK životu a problémům s ním spojeným je možno přistupovat dvěma zcela odlišnými způsoby. Buď pokorně přijímat vše co přináší osud a nesnažit se nic změnit k lepšímu, nebo přesně naopak se životem bojovat a doslova se rvát za lepší život. To jsou názory pro psychicky nemocné lidi jistě velmi aktuální. Který však je ten správný? Budu se nyní snažit prosazovat svůj vlastní názor, ikdyž netvrdím, že zrovna on je ten pravý a jediný.\nVelikonoce a jak může víra pomáhat psychicky nemocným\nUtrpení Ježíše Krista a jeho vzkříšení si připomínáme o Velikonocích. Na Květnou neděli oslavujeme vjezd Ježíše do Jeruzaléma, na Zelený čtvrtek ustanovení Nejsvětější Svátosti Oltářní. Na Veliký pátek pak připadá památka smrti Ježíše na kříži a na Bílou sobotu večer při vzkříšení se oslavuje zmrtvýchvstání Ježíše Krista. To jsou tedy velikonoční svátky.\nNěkolik mých postřehů z biologie sportu\nJsem náruživým sportovcem a některé sporty jsou mou velkou láskou. Na prvním místě je to jednoznačně fotbal. Při něm již dlouhá léta působím, byť někdy s kratšími přestávkami jako dobrovolný bezplatný trenér u mládeže. Jsem držitelem trenérské licence B, kterou jsem si udělal již před více než 10 lety na stadionu tehdejší prvoligové Marily Příbram . Studium této licence nespočívalo jen v trenérské metodice, ale i v psychologii a dokonce i biologii sportu. Ať biologie rozhodně není mým oborem a její studium mi dělalo ze všech tří výše uvedených oborů zdaleka největší potíže, nakonec jsem vše úspěšně zvládl a závěrečné zkoušky úspěšně absolvoval.\nPohmožděná žebra nikomu nepřeji\nJiž několikrát jsem měl v minulosti pohmožděná, respektive naražená žebra, a tak dobře vím, co to obnáší. Nebezpečné poranění to sice není, ale zato mimořádně bolestivé. Navíc, než žebra přestanou bolet, trvá to minimálně několik týdnů. V letošní únoru jsem si žebra narazil znovu a jsem z toho velmi nešťastný. Miluju sport a pohyb. Jsem také kvalifikovaným trenérem fotbalu u kladenské mládeže. A teď najednou pro silnou bolestivost při každém prudším pohybu nemohu dělat nic. Nejhorší na tom je, že s tím nemůžete nic dělat a nic urychlit. Musíte být v klidu - jedině tak žebra nebolí. Mažu si je sice několikrát denně speciálním gelem, který jsem si pořídil za nestydatou cenu téměř 200Kč, stahuji si je elastickým obinadlem, ale stav se zatím nelepší. Pokud jsem v klidu je to dobré, ale stačí třeba jen prudce vstát a pak někdy až vykřiknu, jak silně to v nich zabolí. V noci téměř nemohu spát. A to bude trvat ještě dlouho. Pohmožděná žebra jsou prostě malou katastrofou.\nProč jsem se rozhodl změnit lékaře\nZa necelého půl roku mi bude 52 let a přes 22 let jsem v plném invalidním důchodu (dnes invalidní důchod 3. stupně) s diagnózou těžká až extrémní porucha osobnosti. Od roku 1991 jsem docházel ambulantně k lékaři, se kterým jsem byl maximálně spokojen a myslím si, že za těch téměř 25 let mě dokonale poznal a nesčetněkrát velmi pomohl. Letos v létě však jako ambulantní psychiatr skončil a odešel do starobního důchodu. Velmi mě to psychicky vzalo. Na pana doktora jsem se mohl vždy spolehnout a najednou k němu nebudu chodit na pravidelné kontroly. Do ambulance nastoupila nová lékařka, a k ní jsem byl automaticky přeřazen.


Vznik a historie CX\nV roce 1969, dva roky po faceliftu modelu DS, se v Citroenu začali zamýšlet nad nástupcem úspěšné „bohyně-DS“ a nastaly konstrukční práce na zcela novém modelu Citroenu, který by se stal důstojným nástupcem modelu DS. Začal se rodit pracovně nazvaný projekt „L“, který postupem doby vyústil v CX.\nDo projektu „L“ se mimo jiné ještě počátkem 70. let počítalo i se zástavbou motoru Maserati, ovšem po nezdařilém propojení obou automobilek, kdy Citroen italskou automobilku převzal, aby ji zachránil od krachu a tato pouze přibližně 8 let trvající spolupráce byla korunována pouze jediným modelem ze společné dílny-sběratelsky a technicky velice úspěšném SM s podvozkem od Citroenu (hydropneumatické odpružení a velmi strmé řízení DIRAVI) a motorem V6 Maserati.Vznikl skvost nad kterým musí každý citroenář ustrnout v němém obdivu a dodnes patří k raritám všech veteránských akcí a srazů Citroenů.\nProjekt „L“ byl původně plánován se základní motorizací o objemu 1,8 l, ale konečné rozhodnutí padlo na jednotku 2,0 v základu, která se postupem času rozšířila na objemy 2,2 a 2,4 l, který se násedně proměnil na jednotku 2,5 l.\nVýroba CX byla zahájena v nové továrně v Aulnay na předměstí Paříže, která sídlí na nábřeží pojmenovaném stylově jako nábřeží André Citroëna a která byla otevřena v roce 1974. Model CX byl od prosince 1975 nabízen i s dieselovým motorem o objemu 2,2 l, který byl v únoru 1978 nahrazen jednotkou o obsahu 2,5l. Původní dieselové motory 2,2 a 2,5 l měly rozvody poháněné ozubenými koly (zážehové motory 2,4 a 2,5 l měly rozvody poháněny řetězem) a s nástupem turbodieselu v dubnu 1983 byly tyto motory již vybaveny rozvody ozubeným řemenem stejně jako měly benzínové jednotky od Renaultu s objemy 2,0 a 2,2 l (původní 2.0 a 2.2 od Citroenu, používány do roku 1979, měly rozvod řeťezem).\nV červnu 1983 došlo k úpravě motoru 2,4 a vznikl tak úspěšný motor o objemu 2,5l, který se pak držel ve výrobě až do ukončení produkce modelu CX.\nOd září 1975 se do vybraných modelů začalo montovat strojní řízení DIRAVI poháněné tlakovou hydraulickou kapalinou dodávanou z hydraulického systému vozu.Toto řízení bylo původně navrženo a montováno do modelu SM a po ukončení jeho výroby přešlo do CX. SM sloužilo už v době přípravy výroby jako zkušební a ověřovací základna pro CX. Některé díly podvozku, řízení, či pohonné soustavy byly následně po patřičných úpravách použity pro model CX.\n27.března 1974 byl Citroen CX slavnostně představen veřejnosti na pařížském autosalonu a sklidil jako nástupce úspěšné DS velký obdiv veřejnosti i odborníků. Následně se v roce 1975 stal vozem roku, což potvrdilo jeho úspěšný nástup na trůn po 20letém vládnutí veleúspěšné bohyně-DS. Naplnilo se tak toužebné očekávání tvůrců a s odstupem téměř 20-ti let se opět stal vůz Citroen vozem roku v této kategorii.\nV dubnu 1975 se zastavila výroba modelu DS a CX tak zastupoval automobilku Citroen v kategorii velkých vozů a limuzín včetně jeho postupného nahrazování DS ve vládních a státních službách.\nV lednu 1976 se začaly montovat do modelů Pallas poloautomatické převodovky C-matic a do výroby byla zařazena verze Prestige s prodlouženou karoserií, která vznikla jako reprezentační limuzína pro vybranou klientelu a pro státní správu.\nVe stejném termínu začala výroba modelu Break (nadstandardně prostorné kombi) v provedení se všemi pohonnými jednotkami a od října se do nabídky dostala verze Familiale v 8místném uspořádání interiéru.\nOd prosince 1976 se nabízela klimatizace v základní výbavě pro modely 2400 s převodovkami C-matic a Prestige.\nV květnu 1977 se objevil model 2400 GTI s elektronickým vstřikováním paliva Bosch L-jetronic s výkonem 128 k.\nOd září 1977 se do modelů s motory 2400 se vstřikováním a do modelů GTI a Prestige montovaly 5 stupňové převodovky.Ostatní modely byly nadále vybaveno převodovkami se 4 rychlostními stupni.\nV únoru 1978 se do výroby dostal motor 2,5 Diesel (jednalo se o shodný motor s 2,2 D s pozměněným zdvihem pístů).\nOd září 1978 byl zaveden do výroby a montován 3 stupňový automat ZF pro všechny motory (karburátorové i se vstřikováním). Pro motory 2,5 l (1983) se dodával s kratšími rychlostními stupni.\nOd léta 1979 byl do výroby zaveden nový celohliníkový motor 2,0,který byl vyvinut v kooperaci s Renaultem o výkonu 106 koní, který se montoval do modelů Reflex a Athena.\nV roce 1981 byla převodovka C-matic plně nahrazena automatickou převodovkou ZF.\nOd července 1982 přešla automobilka k novému označování svých modelů a dále se používalo označení např. 20TRS, 25TRD, či 25 GTI atd (místo 2200 D apod).\nOd dubna 1983 se do výroby dostává motor 2,5 turbodiesel a vznikají nové modely 25 RD Turbo a 25 TRD Turbo s výkonem 95 k a maximální rychlostí 175 km/h.\nV březnu 1984 byl představen model Leader a Orphee-nádherný kabriolet na bázi CX.\nV červnu 1984 začala automobilka nabízet model 25 GTI Turbo s výkonem 168 k a max. rychlostí 220 km/h. Pro tento model byly vyvinuty pneumatiky Michelin 210/55 VR390 TRX a vůz byl vybaven větším zadním aerodynamickým křídlem pro zlepšení přítlaku zadní části vozu.\nOd března 1985 jsou vozy GTI Turbo vybaveny na přání systémem ABS, v základu později.\nV červnu 1985 končí produkce serie CX I a do výroby jde faceliftovaný model CX 2.\nCX 2 byl od července 1985 vyráběn v těchto modelových variantách:\nŘíjen 1985 - ABS se stalo základním prvkem výbavy na přání, mimo 20 RE,22 TRS.\nV roce 1986 byl vyroben 1.000.000 CX.\nOd července 1986 se dostal do výbavy obrovský a velmi účinný katalyzátor výfukových plynů ke všem motorům se vstřikováním.\nBřezen/duben 1986 - do výroby je zařazen model 25 TRD Turbo 2 s mezichladičem stlačeného vzduchu pod předním nárazníkem a výkonem zvýšeným na 120 PS. Motor 2,5 Turbo 2 diesel dostává i model Limousine – stejná karoserie jako u Prestige.\nVozy GTI a Prestige automatik jsou pro modelový rok 1988 k dispozici již jen s katalyzátory.\nPro modelový rok 1988 vznikl model „Croisette“ pro F a D jako 25 RD Turbo 2 v počtu 400 ks.\nModelový rok 1989 byl posledním rokem výroby klasické limuzíny CX (označované jako berline), kdy vzniklo dalších 300 exemplářů 25 RD Turbo 2. Od podzimu 1989 byl již ve výrobě nástupce CX - model XM.\nKarosárna Heuliez v Cérizay prováděla velkovýrobu sanitních vozidel a velkoprostorových vozidel na základě CX Break, který zůstal ve výrobním programu až do roku 1991, kdy jej v lednu 1991 nahradil model XM Break.\nCX byl v průběhu výroby přestavován a upravován od počátku jeho vzniku mnoha úpravci mezi kterými byl největším právě Heuliez, ale v menší míře se upravovalo i v Holandsku, Belgii a dalších zemích. Nejznámější úpravou CX je zřejmě limuzína pro tehdejšího nejvyššího představitele NDR Ericha Honneckera, kterou provedla karosárna Niellssen ze Švédska. Tato varianta se později objevila i na bázi CX 2 a podle nezaručených zpráv existují snad jen 4 exepláře tohoto vozidla.\nMimo užitkových variant a prodloužených limuzín jsou k vidění i prodloužené obytné CX Break od karosárny Heulieze tak i od tvůrce CX Roberta Oprona a mnoho dalších variací. CX byl mezníkem ve vývoji a výrobě automobilů v 70.a 80.letech, byl úspěšným a důstojným nástupcem úspěšné DS. Jeho následovník XM, když se stal také držitelem titulu vůz roku 1989 již tak úspěšný nebyl a dá se říci, že nijak významně do automobilové historie, či do technických pokrokových postupů již nepronikl.\nVzdáleným pokračovatelem, alespoň co do tvaru a linie karoserie je až nový model C6, který však již do kategorie klasiků vozidel jako byl CX nezapadá díky všem technickým a elektronickým instalacím v něm použitých. S nostalgií lze říci, že Citroen CX byl posledním mohykánem (jak bylo napsáno v jednom časopise) mezi klasiky automobilů před hromadnou a rozsáhlou elektronizací automobilů.\nCelkem bylo vyrobeno 1042460 ks CX, v jednotlivých letech produkce dle tabulky:\nZ tabulky je patrno, že v prvních 5.letech produkce se výroba neustále zvyšovala. Po stagnaci a postupném snižování produkce se po faceliftu a nástupu modelu CX 2 držela po 3 roky zhruba na stejné úrovni a od roku 1988, kdy se již očekával příchod nástupce, modelu XM se po zastavení výroby limuzín produkovaly pouze modely Break v zanedbatelných počtech proti době nejsilnější produkce.\nData čerpána převážně z citroen-cx.info,\ntext přeložil a přepracoval Boban.


Dřevostavba pod odborným dohledem, ale vlastníma rukama majitelů | Dřevostavby, časopis o bydlení - DřevoStavby\n›Dřevostavba pod odborným dohledem, ale vlastníma rukama majitelů\nMichal Babor | Pátek, 04. červen 2021 |\nMoje žena ze začátku vůbec nebyla nadšená představou bydlení v masivním dřevěném domě. Představovala si pouze kanadské chatky dřevařů a rakouské lyžařské boudy a to nebylo nic pro ni. Abych si tedy mohl splnit svůj sen, musel jsem Carolu nejprve přesvědčit.\nA jak jinak než návštěvou vzorového domu. Poté, co jsme si prohlédli několik ukázkových staveb z masivního dřeva, padla volba na obytný srub Fullwood. Prostředí, světlo a vzdušnost srubového domu se ženě okamžitě zalíbila. Sama byla překvapena, že sruby mohou být tak moderní, jednoduché a světlé.\nInteriéru dřevostavby dominuje bílá\nJsem nadšený především z vybroušené, inovativní technologie, která se při výrobě masivních stěn z borovice v závodě Fullwood používá. Stěny zaručeně nesesedají, jsou dokonale těsné a mohou být dodány přesně v termínu na staveniště.\nRozhodli jsme se pro částečně omítnuté stěny v interiéru, které prostor projasňují a vůči masivní kanadské borovici jsou moderním prvkem. Na hladkých, bílých stěnách se krásně odráží bohatě dopadající sluneční světlo, zatímco přirozená dřevěná barva masivních stěn světlo rozjasňuje – perfektní kombinace.\nTopení a vaření pak probíhá konzervativně na plynu, přičemž krbová kamna v otevřeném jídelním prostoru pravidelně zásobujeme dřevěnými poleny, aby v přízemí šířila útulné sálavé teplo. Naše náklady na plyn činí ročně pouhých 800 euro, což je při 160 metrech čtverečních obytné plochy a téměř 633 krychlových metrech obestavěného prostoru velmi přijatelná částka. Navíc musíme trochu přetápět, protože malé děti se hodně pohybují po zemi.\nobr.: Dům se mimo jiné přizpůsoboval také starožitnému nábytku, kterého se majitelé nechtěli vzdát. Foto: Fullwood\nobr.: Zajímavým prvkem schodiště je spodní část. Je totiž zděná, protože točité schodiště by bylo dražší než kombinace zděné části s přímou dřevěnou. Foto: Fullwood\nobr.: Hlavní obytný prostor je bohatě prosvětlen francouzskými okny, která nabízejí výhledy do okolní krajiny. Foto: Fullwood\nobr.: Sériově vyráběná kuchyně z nábytkového obchodního domu překvapivě dobře zapadla do interiéru. Foto: Fullwood\nBydlení v dřevostavbě přes zimu\nNa naší střeše leží vždy nejdéle z celého okolí uzavřená sněhová pokrývka, což svědčí o dobré izolaci střechy. I díky tomu neprotopíme zbytečně moc, protože především hotová nosná konstrukce dřevěných stěn a tepelně izolační zasklení oken přispívají nízkým ztrátám tepla.\nVýznamný je také psychologický efekt dřevěných stěn – stačí vytápět na teplotu o dva stupně nižší než v klasickém zděném domě, abyste cítili tepelnou pohodu. Dřevo má také relativně vysokou teplotu povrchu. To vše vede k tomu, že skutečná spotřeba energie je v masivních dřevěných domech přibližně o třicet až čtyřicet procent nižší, než udávají teoretické výpočty.\n"V podkrovních místnostech je dřevo přiznané na stropě, ale protože stěny jsou bílé, působí prostory velmi otevřeně a volně."\nobr.: Okno ve sprchovém koutě ve skutečnosti není, to se jen odráží ve skle z protější strany. Foto: Fullwood\nobr.: Ložnice působí opravdu vzdušně a příjemně. Foto: Fullwood\nIndividuální plánování a přesná výroba dřevostavby\nStavební firma Fullwood naplánovala dům zcela podle našeho přání. Důležitou roli hrál částečně starožitný nábytek, kterého jsme se nechtěli vzdát a který se musel do domu vejít. Poté, co jsme s pomocí přátel a rodiny pod vedením zkušeného montážního mistra firmy Fullwood dům za tři dny poskládali, položili jsme střechu za dva dny a během několika týdnů dům dokončili. Pak nastoupila má žena a výsledkem její kreativní a tvořivé práce je podle našeho názoru vkusný, dobře dispozičně řešený a prakticky koncipovaný dům.\nPřesah střechy na vstupní straně domu napomáhá při každém počasí suchému přechodu z přístřešku pro auto do domu. Pro povrchovou úpravu jsme zvolili barvu v dezénu modřín, která je rezistentní vůči UV záření. Uvnitř jsme zvolili nátěr s menším podílem bílých pigmentů, aby již světlé borovicové dřevo mohlo působit ještě o trochu světleji a nedocházelo tak k tmavnutí. Pískovcové dlaždice v celém přízemí harmonizují se světlým dřevem a bílými stěnami, zatímco modřínová podlaha haly v podkroví je příjemná pro bosé nohy.\nobr.: Třetí štít v okapové straně domu stavbu poněkud odlehčuje. Foto: Fullwood\nobr.: Plastová okna si sice s domy z masivního dřeva příliš nerozumí, tady se jim ale povedlo vtisknout přesvědčivý dezén. Foto: Fullwood\nobr.: Díky velkému přesahu střechy lze využít prostor těsně kolem domu jako terasu. Foto: Fullwood\nStavební systém: srubová konstrukce, trojvrstvý lepený profil ze severské borovice\nZasklení: dvojité, tepelně izolační\nTopení: plynové, krbová kamna\nUžitná plocha: 175,7 m2\nRealizace: Fullwood LK-Fertigbau GmbH, www.fullwood.de


Liberecké novinky - Domácí - Zbořil: Důvod k válce se vždycky našel a najde, i kdyby to byla lež\nZbořil: Důvod k válce se vždycky našel a najde, i kdyby to byla lež\nSoučasné debaty o možnosti vzniku třetí světové války jsou sice někdy více, někdy méně vzrušující, ale aniž to jejich účastníci vědí, zakrývají skutečnost, že svět se nejméně od roku 1990 nachází ve stavu válečném. Píše v komentáři pro Prvnizpravy.cz Zdeněk Zbořil.\n2. srpna 2017 - 06:20\nTen je jen vydáván za mír, ale asi už i v Praze v listopadu 1989, ale určitě v Bukurešti o měsíc později, stály proti sobě skupiny ozbrojených mužů, které neváhaly zabíjet kohokoli, a bylo-li třeba i prezidenty. O rok později se začalo bojovat o Slovinsko, Bosnu a Hercegovinu, Chorvatsko a Srbsko, Kosovo, trvale se válčilo v Afghánistánu. Také o Kuvajt a Irák se bojovalo hned dvakrát a dnes táhnou nějací špatně identifikovatelní ozbrojenci na americký chalífát, ze kterého mají utíkat občané USA, jak jim doporučuje jejich vláda.\nPo „Válkách v Zálivu“ přišla na řadu tažení na Tunisko, Libye, Egypt, konečně Sýrii a Ukrajinu. Nezapomínejme ale také na Náhorní Karabach a Arménii, Čečensko, dnes téměř zapomenutou občanskou válku v Kyrgystánu a nekonečné „teroristické útoky“ v Pákistánu a na hranicích mezi Státem Izrael a Palestinou. A to jmenujeme jen ty události, při kterých se zabíjeli ozbrojení muži v uniformách, kolaterálně postřílelo, popřípadě spálilo civilní obyvatelstvo a byl zavražděn nebo pověšen nějaký prezident, do posledních dnů milovaný vůdce, a střílelo se určitou dobu po všem, co bylo v pohybu.\nDůvod se vždy našel. Jednou to byla nutnost zničit totalitu a její vůdce, ačkoli byli dosud váženými hosty v mnoha evropských domech, zváni na večeři britskou královnou, která pro ně nešetřila vyznamenáními. Vždy bylo „veřejné mínění“ včas informováno o právu národů na sebeurčení, byly nejen nenalezeny, ale i vyfotografovány, zbraně hromadného ničení, chemické granáty, většinou vyráběné v zemích přicházejících dobyvatelů a mírotvorců, a hlavně se bojovalo proti terorismu, za svobodu, demokracii a spravedlnost.\nRuiny a spáleniště, které zůstaly po tomto „boji za mír a nekonečnou spravedlnost“ se až příliš podobají vyvražděné a vypálené Evropě po roce 1648, kterou do té doby, celých třicet let, křižovaly žoldnéřské nezvládnutelné tlupy loupežníků, hlásících se, podle potřeby, k jedné nebo druhé soupeřící náboženské doktríně.\nVálka třicetiletá se neodehrávala na frontách jako první a světová válka ve 20.století, ale byly to nájezdy raubířů, kteří se ani netajili tím, že jim nejde o víru, ale jen o peníze a bohatství. Země Koruny české jsou příkladem a poslední rajd švédské armády na Prahu v předvečer uzavření Vestfálského míru je jako modelovaný podle leporela válek konce 20. a začátku 21. století. Zvětšil se jen objem bohatství, o které jde a k drahým kovům přibyly „strategické suroviny a ochrana našich zdrojů“.\nTaké dnešní žoldáci jsou najímáni kdekým, hlavně těmi, kteří mohou platit za jejich krvavé řemeslo. Také jim nejde o svobodu a spravedlnost, jako nešlo o víru jejich předchůdcům v 17.století. Ale podařilo se jim, stejně jako tehdy, vytvořit „kulturu strachu“, která produkuje buď bytosti nemoudré, ovládané emocemi bez rozumu, nebo rozumem bez citu.\nAle nezapomínejme také, že Oldřich Bureš našel v článku Edwarda N.Luttwaka Dejme šanci válce (Give War a Chance), už z roku 1999, tedy roku bombardování Jugoslávie a v předvečer 11.září, názor, že „…často opomíjenou pravdou je, že i když je válka jedno velké zlo, má jednu velkou přednost: dokáže vyřešit politické konflikty a vést k míru“. Nejen, že hranice mezi válečným a mírovým stavem je díky rychlosti šíření, zpracovávání a distribuce informací stále obtížněji poznatelná, ale také se tato skutečnost dává najevo demonstrativními prohlášeními, kterými politická reprezentace této nejasnosti spontánně a opakovaně zneužívá k sebepotvrzování svého postavení.\nBašta: Expediční sbor EU bude další polínko hozené do válečného požáru\nJedním z mnoha pokusů, jak porozumět válce, válečnému stavu, jejím důvodům a příčinám a reflektovat právními prostředky její důsledky byl Mezinárodní vojenský soudní dvůr v Norimberku (1945-1946), který vznikl z vůle vítězných mocností s cílem potrestat osoby odpovědné za zahájení druhé světové války a všech důsledků, které z tohoto historického faktu vyplývaly. Bez ohledu na rozsáhlé projednávání skutků označených za zločinné a bez ohledu na spravedlnost vynesených rozsudků, je možné nalézt v textu obžaloby jednu dodnes aktuální úvahu, která je podstatou vznesení žaloby – totiž to, co bylo označeno žalobou jako „vytvoření společného plánu nebo spiknutí“.\nPodle citace z úvodních ustanovení vzpomenutého tribunálu vytvořili spiklenci …společný plán nebo spiknutí, který obsahoval páchání zločinů proti míru, což se projevilo v tom, že obvinění plánovali, připravovali a vedli útočné války, které také byly válkami porušujícími mezinárodní smlouvy, dohody a závazky a porušovali další pravidla vedení válek a jiné válečné zvyklosti.\nDnes ovšem není vítězných mocností, které by měly šanci dosáhnout nějaké shody o vzájemném odsouzení nebo jen posouzení svých válečných skutků. Ale mohlo by nás zajímat, že se pojem spiknutí stal, kromě svého pra-historického porozumění, také součástí mezinárodního práva a mezinárodní politiky. Dodejme, že zločinem, který je předpokladem úspěchu spiknutí, je vystavení veřejnosti do pozice nezúčastněného pozorovatele. Lze proto také konstatovat, že s velkou pravděpodobností různé nevolené elity, např. ekonomické, vojenské, zpravodajské, či jak Brzezinski říká „podnikající ve sféře obrany a bezpečnosti“, využívají a zneužívají situace a rozšiřují svůj mocenský zájem za hranice své legitimity.\nTeorie konspirace jsou sice dnes považovány za něco v politologii nepatřičného, podobně jako pouštění žilou v lékařství nebo nějaké jiné dnes snadno rozpoznatelné šarlatánství. Přesto ale trestní zákonodárství v téměř všech evropských zemí obsahuje paragrafy, které se týkají komplotu, zločinného spolčení nebo spiknutí. Podle tradice té které země se pak pamatuje s tresty na zločinné skutky v politice a vojenství, ale i ve státní správě a komerční činnosti. Problémy pak ale vznikají, když je takový společný plán označen spiklenci jako revoluce, reforma nebo transformace. A proto nezapomínejme, že lidské dějiny znají kromě mnoha tyranií i tyranii idejí a hodnot. Jen je někdy obtížné poznat, že tuto tyranii právě prožíváme nebo dokonce tvoříme.


Hejduk: Na led chci až po půli července - Sport.cz\n27. června 2003 12:30 - ÚSTÍ NAD LABEM\nV Ústí nad Labem si užívá zasloužené dovolené nejlepší střelec základní části uplynulého ročníku NHL Milan Hejduk. Útočník Colorada se věnuje tenisu a golfu, pomalu ale začíná s přípravou na příští sezónu. ROZHOVOR\nMilan Hejduk (uprostřed) na MS ve Finsku po prohraném zápase o bronz se Slovenskem.\nUplynulá sezóna pro vás byla výjimečná hned z několika pohledů. V jejím průběhu jste se oženil a zanedlouho poté jste se stal držitelem Ceny Maurice Richarda pro nejlepšího střelce zámořské NHL. Čeho si více ceníte?\nTo se nedá srovnávat. Moje manželka Zlata je vynikající žena a jsem hrozně rád, že jsem měl to štěstí a mohl jsem si ji vzít. Myslím, že manželství je dobrá instituce. Všechno zatím funguje skvěle a věřím, že nám to takhle vydrží po celý život.\nJak si užíváte letní dovolenou?\nPo skončení sezóny jsme byli s manželkou týden na Seychelských ostrovech. Momentálně trávím volné dny doma v Ústí nad Labem a snažím se vyhovět i pozváním na různé akce. V Ústí jsem začínal s hokejem a rád na to vzpomínám. Táta tady také hrál a poté i trénoval.\nMáte v severních Čechách nějaké místo, kam se po návratu z Ameriky vždycky podíváte?\nTo zase ne. Tak nějak po kraji a někdy i celé republice spíš rotuji a jsem dost rozlítaný.\nKdy se vrhnete do přípravy na novou sezónu?\nDá se říci, že s ní už pomalu začínám. Chodím do posilovny, na tenis a golf, kde se potkávám se spoustou kamarádů. Například jsem si s chutí zahrál s bývalým reprezentačním spoluhráčem Honzou Čalounem, který část dovolené tráví rovněž v Ústí. Na led bych chtěl vyjet až 21. července v Pardubicích s tamním extraligovým týmem.\nCo říkáte na spekulace o chystaném návratu Dominika Haška do NHL?\nPřiznám se, že mě to velice překvapilo.Vždyť po loňském loučení pořád tvrdil, že brankářskou výstroj už na sebe nikdy nevezme. Že takhle změnil názor? To je divné a moc se mi to nezdá. Jedině, že by mu snad došly peníze a vzal to na přilepšení (smích).\nJak vnímáte skutečnost, že v Coloradu nakonec zůstane útočník Peter Forsberg?\nPro mě je to výborná zpráva. Na ledě si s ním perfektně rozumím a doufám, že budeme silnější než v loňské sezóně a dostaneme se do závěrečných kol Stanley Cupu.\nŽádná z českých tenistek neprošla ve Wimbledonu přes druhé kolo. Třicátá nasazená Denisa Chládková nestačila na Caru Blackovou ze Zimbabwe, Daniela...


Může mít nevěsta hodinky? - Šperky | Beremese.cz\nMůže mít nevěsta hodinky?\nAhoj, mám dotaz 😀 měla některá z vás na svatbě hodinky? Jsem bez nich totiž jak bez ruky...co myslíte?? Děkuji za odpovědi Veronika\nOsobně bych si je nebrala, ale je to čistě jen věc názoru.\nJa si je sundavala i na zkouseni satu. Prislo mi to humpolacke. Takze rozhodne svatbe mit nebudu. Zalezi typ od typu, nektere vypadaji elegantne jako sperk, ale myslim, ze to je minimum pripadu. Tyhle konkretne mj prijdou hezke, ale tmave.\nTak, může mít cokoliv. Ale mně osobně přijde, že to dost ubírá na takové té nevěstovské něžnosti, když už, tak nějaké jemné, aby třeba připomínaly náramek, ale takovéhle masivní bych si nebrala. Navíc, ve svatební den přeci nebudeš koukat na hodinky, ne?\nHodinky obecně ke společenským šatům nepatří. Pokud jsou ale šaty civilnějšího charakteru, pak si k nim umím nějaké hezké hodinky představit. Tyhle ale nejsou ani hezké, ani klasické, takže ty bych nebrala nikam.\nJinak ti ale rozumím, taky jsem bez hodinek nervózní, a když jdu třeba na ples, pravidelně se dívám na náramek, kolik je hodin\n@barbora2019 nejsou tmavé jen špatná fotka...děkuji za názor. Jen mě to zajímalo....\nsouhlas s drabik, za me osobne bych si taky asi hodinky nebrala, a kdyz uz tak nejake nevyrazne, zalezi na satech\nVěřte mi, že nebudete mít čas se na ně podívat Já jsem bez hodinek taky marná, ale ve svatební den fakt nejsou třeba A tyhle by ani nevypadaly hezky, moc masivní a hrubé...\nTéž si připadám bez hodinek jak nahá (deformace z povolání) a původně jsem si hodinky chtěla vzít (nosím tyto z odkazu dole), ale nakonec jsem si je nevzala, protože mi to k mým šatům úplně nesedělo. Ale kamarádka měla na své svatbě téměř totožné hodinky na ruce a k jejím krásným zdobenějším vílím šatům se skvěle hodily. Takže bych řekla, že se určitě hodinky vzít ke svatebním šatům dají a můžou vypadat jako šperk. Osobně si myslím, že čím jemnější hodinky, tím vyšší šance, že by to mohlo vypadat dobře. Takto masivním hodinkám bych se ale určitě vyhnula...\nSvatba byla bez hodinek\n27. čvn 20215\n10. čvc 20146\n20. úno 20165\n30. srp 20155