C I N E P U R / Maďarský modernistický film 60. let\nfenomén / Jan Křipač\t/ komentáře (4)\nMaďarský historik a teoretik András Bálint Kovács charakterizuje filmový modernismus jako historický, časově uzavřený proud, který se vydělil z celkových dějin filmu ve dvou etapách – ve 20. letech a od 50. do 70. let minulého století. Jeho obecnými znaky jsou návaznost na dobovou modernistickou kulturu, projevovanou v jiných uměleckých druzích, kontinuita s předchozí filmovou poetikou, která je však často radikálně přetvářena, a univerzalita forem, která může u jednotlivých autorů, regionů a zemí nabývat individuálních rysů. Převládajícími a distinktivními principy filmového modernismu jsou abstrakce, reflexivita a subjektivita. Způsob výstavby je řízený spíše než tradičním systémem reprezentace konceptuální na realitě nezávislou strukturou; dílo obsahuje prvky, které zpětně upozorňují na tento způsob výstavby; a konečně modernističtí tvůrci často usilují o osobní přístup, který narušuje iluzi objektivity a představuje snahu o vyjádření svébytného pohledu na svět skrze prostředky umění. Tyto tři základní principy prostupují dílčími složkami filmu, určují jeho narativní formu, audiovizuální styl i žánrové pojetí.\nVznik modernismu byl umožněn institucionálním rozmachem a stabilizací tzv. artové kinematografie s jejími specifickými podmínkami produkce, sítí filmových klubů, festivaly a platformami filmové kritiky. Ne všechny umělecké filmy, které byly tímto podporovány, však vykazovaly modernistické prvky. Ve skutečnosti je filmový modernismus – jakkoli celosvětově rozšířený – omezen pouze na určitý segment artové produkce. Přesto v jeho rámci došlo k nebývalé diverzifikaci estetických forem, jež kontrastují s větší homogenitou klasického filmu (ať už zábavního nebo uměleckého). Chceme-li však v tomto textu přiblížit modernismus konkrétní národní kinematografie v určitém období, bude náš výběr ještě užší. Proto se budeme zabývat pouze některými modernistickými znaky, které můžeme vysledovat v maďarské kinematografii 60. let a které nepokrývají celou výrazovou škálu tohoto proudu. Dále budeme zkoumat toliko první fázi, v níž došlo ke konstituování hlavních tendencí, jež pak přirozeně přešly do následujícího desetiletí s tím, jak jednotliví filmaři, etablovaní v 60. letech, pokračovali ve své tvorbě.\nZároveň vymezujeme maďarský modernismus nejen od artové kinematografie jako celku, ale také od vágního termínu nová vlna, spjatého především s dobovou publicistikou, pojednávající o tomto fenoménu. Ještě hůře než v případě Francie nebo Československa můžeme v Maďarsku nalézt nějakou společnou bázi, která by odůvodňovala toto označení. Jedinou bází zůstává samotná modernistická forma filmů – nikoli generační zařazení, organizování do skupin či manifestační výstup –, a tudíž je termín nová vlna nadbytečný a matoucí. Mnozí mladí, začínající autoři natáčeli umělecké filmy s klasickou výstavbou a naopak někteří starší režiséři předefinovali svoji tvorbu směrem k modernismu. Nová vlna jako taková nebyla dosud uspokojivě charakterizována, a tudíž s ní zde nebudeme operovat.\nProblematická se jeví rovněž datace počátků maďarského modernistického filmu. Jako základní mezník se objevuje rok 1964, spjatý s debutem Istvána Gaála Proud, pojednávajícím o některých aktuálních tématech (dospívání v totalitním režimu, mezilidské vztahy, současná kultura) a natočeným s nezvyklými postupy skupinou mladých filmařů – tudíž svádějícím k tomu, aby byl považován za jakýsi manifest nové kinematografie. Avšak přesnější by bylo uvažovat o roce 1963, neboť v něm již byla završena liberalizace spjatá s Kadárovými reformami a zároveň byl uveden první film s ryze modernistickými prvky – Odvrácená tvář Miklóse Jancsóa.\nKadárovy ekonomické reformy – zamýšlené jako obnova socialistického zřízení – přinesly stabilizaci hospodářství a s ním i filmového průmyslu. Na materiální zlepšení navázalo ideologické uvolnění. Schvalování filmových projektů sice stále procházelo složitým procesem (od výrobní skupiny jednotlivých studií přes vedení průmyslu až po Výbor pro filmové umění při ministerstvu kultury), ale značné, stranickou politikou preferované zmírnění cenzurního tlaku dovolovalo větší svobodu projevu. Ta se uplatnila zejména právě ve volnějším nakládání s filmovou formou, umožňujícím vznik modernismu, a pouze částečně v kritické výpovědi o totalitární povaze režimu. Například Jancsóova historická dramata byla zamýšlena a interpretována také jako jinotaj k současné politické situaci. Rovněž některé nedávné historické události, zejména roku 1956, nebylo možné otevřeně pojednat a revize minulosti se vztahovala více na starší období (druhá světová válka, počátky socialismu, kolektivizace venkova). Režim toleroval spíše tematiku nesouvisející bezprostředně s aktuální politickou praxí – mládí, minulost, intimní portréty jedinců apod.\nV roce 1962 došlo k restrukturalizaci filmového průmyslu. Bylo vyměněno vedení ateliérů, které dostaly nové názvy – Studio I, II a III. Čtvrtým velkým ateliérem byla Hunnia, spojená se Studiem zpravodajského a dokumentárního filmu. V čele výrobních skupin stáli zkušení praktici, kteří přispěli k renesanci maďarského uměleckého filmu v polovině 50. let a kteří nyní dávali příležitost mladým tvůrcům. Mnozí z nich (např. János Herskó či Félix Máriássy) rovněž vyučovali na reorganizované Filmové akademii, kde podporovali svobodnější atmosféru při tvorbě. V roce 1960 se z diskusní platformy studentů, založené o dva roky dříve, vyvinulo oficiální, samostatné Studio Bély Balázse, v němž na poměrně experimentální bázi natočilo své první krátkometrážní snímky několik představitelů následného maďarského modernismu – István Szabó, Ferenc Kósa, Pál Sándor či Sándor Sára. K nim se s podobnými snahami o novátorský přístup k filmu připojili režiséři absolvující zahraniční školy – István Gaál (Centro Sperimentale di Cinematografia) a Márta Mészárosová (VGIK), následovaná dalšími filmařkami – Judit Elekovou a Lívií Gyarmathyovou. Výrazně modernistické prvky začaly v průběhu 60. let vykazovat i filmy autorů starší generace – již zmíněného Jancsóa, Andráse Kovácse (Chladné dny), Zoltána Fábriho (Dvacet hodin) či Károlyho Makka (Dny čekání). Mezi tyto prvky patří v maďarském kontextu zejména odpsychologizování postav, krajní způsoby organizace času, konceptuální principy výstavby a stylistická rozrůzněnost.\nNarativ tradičního uměleckého filmu posiluje funkci individuální postavy tím, že ji obdařuje množstvím charakterových rysů. Tento důraz na psychologizaci, převzatý z realistického románu a dramatu 19. století, uvolňuje koherentní řetězec příčin a následků, typický pro žánrový narativ, a vytváří složitější strukturu, v níž jednotlivé situace nevedou k okamžitému vyřešení problému. Soustředění na psychické projevy či mentální stavy postav spíše než na akci vede k rozdrobení vyprávění do epizod, odstranění krajních mezí pro čin, odložení výsledků a problematizaci časového pořádku. Příběh není motivován žánrovými pravidly, ale konflikty, vycházejícími z charakterové komplexnosti postav.\nRovněž modernistický narativ komplikuje vyprávění a předkládá vrstevnatou síť situací, v nichž se postavy nacházejí. Rozdíl však spočívá v tom, že tyto situace nelze uspokojivě vyřešit a jasně definovat. Zůstávají nadále ambivalentní. Zatímco v klasickém uměleckém narativu se dospívá ke konečnému řešení problémů přes složitou strukturu, vyplývající z psychologické hloubky postav, v modernistické variantě není takový výsledek nabídnut, a dokonce k němu ani nic nesměřuje. Minulé ani budoucí události nepodávají odpovědi na vzešlé otázky. Zbývá pouze prázdno přítomnosti, stav bezdůvodného bytí, v němž je postava uzavřena. A právě vyjádření tohoto stavu moderního člověka je jedním z cílů takto uspořádaného narativu – nikoli sama psychologická charakterizace. Modernistický film navazuje na literaturu v jejím zpochybnění či přímo zrušení tradičního konceptu postavy, který je nahrazen abstraktním modelem bez detailních rysů a pevných vazeb k okolí. Pokud tradiční hrdina přinášel konflikt se společenským prostředím, z něhož vzešel (a čím složitější charakter, tím náročnější ráz tohoto konfliktu), pak moderní postava ztrácí dokonce i kontakt s tímto světem a s tím, co utváří její osobnost. „Čím radikálnější je toto odcizení, tím radikálnější je modernistický charakter narativu. Čím více je osoba zakořeněna v tradičních mezilidských a společenských vztazích, tím je narativ klasičtější.“\nNejvyhraněnější modernistické postavy, mluvíme-li o maďarské kinematografii, nalezneme ve filmech Miklóse Jancsóa. O protagonistovi Odvrácené tváře (1963) se kromě jeho vzhledu (položky, již nemůže film – na rozdíl od literatury – vynechat) dozvídáme pouze základní informace: věk, profesi, původ a právě fakt, že v krizi, v níž se nalézá, nedokáže komunikovat se světem a dát svému životu nějaký směr. Prochází různými prostředími (nemocnice, umělecké dýchánky, večírky, venkov), v nichž se stává pasivním pozorovatelem, kterého se vnější dění osobně nedotýká. V historických filmech jsou Jancsóovy postavy sice zataženy přímo do epicentra násilného konfliktu, ale nikdy v něm nepřebírají moc jako aktivní činitelé, ale spíše jsou touto mocí ovládány – navzdory své vůli k odporu. A opět jsou naznačeny v pouhých konturách, přičemž míra abstrakce postupně narůstá. V A sedmnáct jim bylo let (1965) může být ještě zběhlý student, zatčený na Rudou armádou zabraném území Maďarska, považován za hlavní postavu, na niž se vyprávění soustředí především. Ovšem veškeré projevy jeho osobnosti jsou redukovány na vnější fyzickou činnost, neboť hlubší komunikace je zamezena jazykovou a kulturní bariérou mezi ním a okolím. Podobně je tomu ve Hvězdách na čepicích (1967), kde se maďarští vojáci pohybují v cizím prostředí během ruské občanské války. Ve scénách manévrů, bojů, útěků a poprav je zobrazena brutalita války jako odosobněné mašinérie, spíše než aby byly nahlíženy vnitřní motivace jednotlivých hrdinů. Bližší představení postav je navíc ztíženo jednak jejich množstvím, jednak nepravidelným mizením a objevováním se v průběhu vyprávění. V Beznadějných (1966) jsou proti sobě postaveny homogenní masa drábů s vyšetřovateli (podpořená jednolitostí uniforem) a zevnějškem (spolu s manifestovaným životním postojem) individualizovaní rebelové. Ti se však postupně z příběhu vytrácejí s tím, jak jsou mocenskou stranou nemilosrdně likvidováni. Žádný z nich se nestane vůdčím elementem kontrolujícím narativ.\nRedukci postav na historické typy, podobné Jancsóovým bojovníkům, nalezneme také u rolníků, vyrovnávajících se s požadavkem kolektivizace ve filmu Deset tisíc sluncí (1965-67) Ference Kósy, nebo u intelektuálů, horujících za komunistickou revoluci v letech 1918-1919 v Agitátorech (1969) Magyara Dezsőa. V tomto případě jsou dialogy soustředěny výhradně na dialektiku idejí, jež podmiňuje následné jednání postav. Do kontrastu s tím vstupuje protagonistka debutu Márty Mészárosové Odešlo slunce (1968), která naopak promlouvá zcela minimálně, a až z jejího vnějšího jednání můžeme uhadovat její záměry. K definitivním důvodům se však nakonec nelze dobrat, protože neexistují – hrdinka touží pouze najít svoji pravou matku, která ji v dětství odmítla, a ostatní setkání jsou pouze nahodilá a nechtěná. Ona je jejich trpným účastníkem bez jakéhokoli osobního angažování.\nModernistický narativ přesto umožňuje vstoupit do nitra postavy, ale tato prezentace subjektivního světa nikdy nevede k vytvoření konzistentního psychologického profilu. Naopak osobnost se rozpadá v útržcích vzpomínek, představ a snů, které nepomáhají k posílení vazby s realitou, ale spíše k její destrukci. Mladý hrdina z filmu Otec (1966) Istvána Szabóa se během svého dospívání snaží zbavit idealizujících vzpomínek na tatínka a jejich falešných projekcí do současnosti, jež ho vzdalují skutečnému životu. Do subjektivního vzpomínání se uzavírá i chlapec v Panácích na zdi (1967) Pála Sándora, který ale tímto spíše rekapituluje svoji minulost a vybírá si z ní pro sebe nějaké sdělení, a stará dáma v Ostrově na pevné zemi Judit Elekové, která se z osamění a tíživé sociální situace v představách utíká do cizokrajných zemí, které navštívila v mládí spolu s otcem. Nejzazší rozplynutí osobnosti ve fantazii se odehraje u postavy matky ve Dnech čekání Károlyho Makka. Její vize o synovi v Americe (jenž je ve skutečnosti v komunistickém vězení) jsou částečně stylizovány v obrazech z minulosti. Představy splývají se vzpomínkami. Postava umírá, aniž se se svým synem skutečně setkala.\nOdklon od tradiční psychologizace postav, poskytující ucelený obraz světa, vede naopak k rozdrobení vyprávěcí formy. Fragmentárnost jako důležitý rys moderního umění obecně vyplývá z jeho odlišné reprezentativní funkce. Umělecká díla neodkazují tolik ke skutečnosti, kterou by měla reprezentovat, ale řídí se na realitě nezávislými principy (např. atonality v hudbě, porušení perspektivy v malířství, odpsychologizování v románu, dramatu a filmu). V případě časoprostorového umění, jakým je film, se toto analytické rozdělení do fragmentů, které netvoří uzavřenou, propojenou strukturu, váže na jiné vyjádření kontinuity, než tomu bylo u klasické kinematografie. V modernistickém proudu nabývá kontinuita krajních způsobů prezentace: buď naprostého potvrzení, v němž je přesouván důraz od událostí k abstraktnímu plynutí času, nebo radikálního popření, jež naopak toto plynutí problematizuje.\nPrvní přístup v maďarské kinematografii 60. let zastupuje především tvorba Miklóse Jancsóa. Tento režisér postupně stále více vyhraňoval antonioniovské pojetí dlouhého záběru, v němž dění není přerušeno střihem, ale je zachyceno průběžně ve svém trvání. Kontinuita už neslouží primárně k přehlednému vyjádření logiky příběhu, jak tomu bylo v klasické kinematografii, ale skrze svoji krajní formu prostředkuje další významy. Záběr není omezen striktně na zobrazení události (často začíná před ní, končí po ní, přesouvá se k jiné události, aniž ta předchozí skončila atd.), ale poskytuje možnost soustředit se na jiné aspekty – popis a především samotný čas, nespojený nutně s kauzalitou mezi událostmi. V Jancóových filmech bývá dlouhý záběr navíc spjatý s pohybem figur v prostoru, a podílí se tak na konstituování ústřední dvojice témat – svobody a její represe. Nepřerušovaný záběr překonává vymezení, určená postavám časem, a zároveň pohyblivý rám ruší hranice omezeného prostoru.\nDiskontinuita byla v modernistickém období využívána vícero maďarskými režiséry zejména z důvodu poměřování přítomnosti s minulostí. Zastavení plynulého toku času a jeho nahrazení flashbacky navozuje téma revize dějin – zpětného pohledu na předchozí události, od kterých získávají postavy odstup a mohou je hodnotit. Typickým znakem maďarského modernismu je, že tyto vzpomínky se velmi často týkají politických dějin země, přesahují hranice individuálního, ale zároveň nikdy nevytvoří kompaktní a objektivní obraz skutečnosti. Zůstávají pouze fragmentární výpovědí o ní.\nV Deset tisíc sluncí Ference Kósy je hlavní část vyprávění koncipována jako jeden flashback, vsazený do přítomnostního rámce. V něm se postava-vypravěč vrací v čase ke svému dětství, dospívání a vyjasňování postoje k životu a poměrům na maďarském venkově. Události ve flashbacku jsou podány již lineárně, nicméně jejich kontinuita je výrazně oslabena množstvím elips, které znemožňují učinit z filmu souvislou, či dokonce vyčerpávající historickou rekonstrukci. Jsou dílčím výběrem z neuchopitelného celku, řadícím vedle sebe vážné s triviálním, podstatné s okrajovým, kolektivní s osobním. Vypravěč na příběhu své rodiny odkazuje k poválečným dějinám venkova, plným vyhrocených konfliktů, ale jeho podání je skrze tuto perspektivu pouhým náznakem. Zároveň ve fragmentárním stylu vyprávění opouští ryze politickou rovinu a věnuje se mnoha konkrétním detailům spjatým s jinými dimenzemi života na vesnici (střídání přírodních cyklů, obyčejné mezilidské vztahy atd.).\nO historickou rekonstrukci neusiluje ani András Kovács ve svém filmu Chladné dny, i když se v něm paradoxně připomenou reálné události zmasakrování srbských a židovských obyvatel maďarskou správou Nového Sadu v roce 1942. Jak explicitně vyslovuje úvodní komentář vypravěče, záměrem není rekonstruovat minulost, ale filmovými prostředky evokovat subjektivní vzpomínky čtyř aktérů, kteří po skončení války čekají ve společné cele na vynesení rozsudku. Za tímto účelem Kovács koncipuje složitou strukturu, v níž se prolínají nejen různé časové roviny, ale také odlišné perspektivy zúčastněných. Takto například dochází k několikerému opakování týchž událostí, doplněných vždy o nové informace narativního i stylistického rázu (alternativní úhly záběru, rámování, střihový rytmus atd.). Jejich průběh navíc není odvyprávěn v lineárním časovém pořádku, ale v nechronologické posloupnosti, řadící následné dění před předchozí – za neustálého vracení se z minulosti do přítomnosti vězeňské cely. Výsledkem je koláž utvořená z fragmentů, které se ovšem vzájemně nevylučují, ale doplňují do jednoho – byť subjektivního – celku.\nKomplikované sdělení, sestavené z mnoha flashbacků, předkládá rovněž snímek Křtiny (1968) Istvána Gaála. V něm dvojice protagonistů – bývalých přátel – rekapituluje své životy od společného vyrůstání na vesnici ve 40. letech, přes odlišné politické postoje v následující dekádě až po odměřený vztah v přítomnosti. Vyhroceně subjektivní charakter – přecházející až ve fantazii deformující skutečnost – nabývají vzpomínky v Otci Istvána Szabóa. Hrdinova fascinace tatínkem se v představách promítá i do přítomnosti, a politické události tak dostávají lehce nadpřirozený, snový ráz. Průběh vyprávění potom zbavuje vzpomínky jejich falešné idealizace a konfrontuje je s realitou.\nV modernistické kinematografii se do značné míry uplatňuje specifické formální uspořádání, které není řízeno požadavkem prostředkovat pouze narativní informace, ale které naopak utváří od vyprávění odvislé vzorce podle rytmických, výtvarných a jiných principů. Jednotlivé záběry filmu jsou vedle sebe řazeny nikoli na základě temporální logiky událostí, ale za účelem formování samostatných sérií motivů, které jsou následně mezi sebou variovány a opakovány v průběhu celého filmového díla. Idea seriální kompozice, převzatá z poválečné hudební moderny, byla ve vztahu k filmu rozpracována Noëlem Burchem a následně Davidem Bordwellem, který si vypůjčuje Burchův termín „parametry“ označující seriální vzorce k vypracování zvláštní kategorie „parametrické narace“. V Maďarsku se podobným úvahám věnoval Gábor Bódy a András Bálint Kovács, který upřesňuje, že seriální forma může vzniknout nezávisle na narativním systému, a upřednostnit tak složku stylu, stejně jako uvnitř něho alternováním jeho dílčích motivů. V obou případech se naplňuje jeden z hlavních rysů modernistické tvorby, kterým je abstrakce formy.\nZájem o seriální kompozici nebyl v Maďarsku projevován pouze filmovou teorií, ale odrazil se také v několika konkrétních filmech. Prvním celovečerním snímkem, v němž můžeme jasně rozpoznat tento způsob uspořádání, jsou Dny čekání. Režisér Károly Makk v něm prokládá tok událostí rytmicky oddělenými obrazovými sériemi dvojího typu – první je zřetězením starých fotografií a retro záběrů, jejichž přítomnost lze odůvodnit představami jedné z ústředních postav dramatu a motivem ztrácení se v paměti. Ke druhému typu náleží variované série záběrů-zátiší krajiny a domácích předmětů, které již nejsou narativně nijak motivované (jejich absence by koherenci a srozumitelnost příběhu nenarušila). Makk později zopakoval tento přístup ještě ve filmu Kočičí hra z roku 1972.\nPrvní polovina 70. let je pak obdobím, v němž zájem o seriální formu v maďarské kinematografii vrcholí – zejména zásluhou režisérů Zoltána Huszárika a Imre Gyöngyössyho (pomineme-li počáteční experimentální filmy zmíněného Bódyho). Huszárik ve svém celovečerním debutu Sindibád (1971) rozpracoval podobné série zátiší jako Makk, které zkombinoval se sekvencemi vystavěnými na hudebním principu a narativní podobnosti. Sekvence tance v přírodě je koncipována podle hudební skladby, která ji podkresluje: obsah, kompozice a rytmus záběru (zpomalování/zrychlování) jsou závislé na motivické změně ve skladbě, vykazující formu ronda. Mnohé pozdější sekvence setkávání Sindibáda s různými ženami jsou pak mezi sebou prostříhávány nikoli za účelem podání relevantní informace, posouvající děj dopředu, ale pouze na základě vnitřní motivické podobnosti mezi nimi (dvojice postav v odlišných prostředích při stejné činnosti). Výraznou extenzi seriálnosti – podpořenou podtitulem „poezie a hudba v cyklu obrazů“ – můžeme spatřovat také ve filmu Synové ohně (1974) Imre Gyöngyössyho. Radikální forma prezentace historických událostí – konkrétně vzpoury a útěku vězňů z nacistického zajetí v Sátoraljaújhelyi roku 1944 – zde není odůvodněna subjektivitou postav (jako např. v Chladných dnech), ale záměrem evokovat stylistickými prostředky jejich emocionální obsah a vztáhnout je k obecnějšímu významu utrpení, smrti a oběti. Za tímto účelem Gyöngyössy prodlužuje trvání sekvencí multiplikací záběrů, přidává přírodní metafory a náboženské symboly či obohacuje střihovou skladbu o vracející se záběry klasických i avantgardních malířských děl vyjadřujících shodná témata.\nModernistické období v kinematografii není charakteristické jedním převládajícím audiovizuálním stylem, ale naopak růzností přístupů k nakládání s filmovou technikou. Kovács ve své monografii vyděluje čtyři hlavní stylistické oblasti modernismu: minimalistický, naturalistický, ornamentální a divadelní styl, přičemž ze své podrobné klasifikace, doložené na mnoha konkrétních příkladech, vyvozuje, že v zemích bývalého východního bloku nastal rozvoj zejména naturalistického a ornamentálního pojímaní. První souvisí se snahou tvůrců vymanit se z předchozích estetických schémat, diktovaných seshora totalitním režimem, druhé s příklonem k folklorním a mytickým kořenům místní kultury. V Maďarsku se ornamentální styl uplatňuje až v 70. letech – částečným zakomponováním folklorních prvků do filmů Ference Kósy (Jediná zbraň) či Imre Gyöngyössyho (Synové ohně) a celkovou integrací tradičních struktur lidového umění a mýtu do modernistického výrazu u Miklóse Jancsóa (Agnus dei, Rudý žalm, Elektra a její pravda). Ornamentální prvky (stylizované oděvy, předměty, hudba, tanec) jsou zde prezentovány zároveň s minimalistickou redukcí vůči záběru, střihu, herectví a budování scény, známou již z Jancsóových filmů 60. let. V nich toto krajní zjednodušení přispívá k odpsychologizování narativu a k posunu od individuálního osudu směrem k abstraktním rovinám času a dialektiky dějin.\nNaturalistický styl, který v Maďarsku převládal až do 80. let, naopak klade důraz na zachycení konkrétní skutečnosti. V modernistické variantě ovšem takto vyjádřené konkrétno nepřispívá k posílení vazby mezi realitou a postavou, ale paradoxně zvýrazňuje propast mezi nimi. Kvazidokumentaristické postupy (ruční kamera, transfokace, anketní výpovědi, popisné sekvence reálu) ve filmech Elekové a Meszárosové upozorňují na aktuální stav společnosti, ve které ženské protagonistky žijí, ale do které se nedokážou začlenit. Odstup postav od reality je přímo stylisticky podpořen komentovanými vstupy či větší manipulací s materiálem (rychlý střih, zrychlované/zpomalované záběry, „mrtvolky“, forma filmu ve filmu) ve snímcích Szabóa, Sáry a Sándora. Tyto „zcizující efekty“, uplatňující se zde vedle naturalistického stylu, nejenže vymaňují postavu z okolního světa, ale také poukazují na umělý charakter filmové reprezentace a slouží k samotné reflexi média – podobně jako je tomu v některých modernistických dílech Godarda, Bergmana, Klugeho ad.\nDivadelní styl, v němž převládají techniky převzaté z jevištního inscenování, se v maďarských filmech 60. let objevuje velmi sporadicky. Výjimečným pokusem je snímek Agitátoři (1969) Magyara Dezsőa podle scénáře napsaného ve spolupráci s Gáborem Bódym a pojednávajícího o intelektuálním pozadí prvního komunistického převratu v roce 1919. V něm můžeme spatřovat inspiraci Brechtovými principy politického divadla, které měly dopad zejména na západní filmaře přelomu 60. a 70. let. Vedle záběrů zaznamenávajících části dramatizace Dostojevského Zločinu a trestu ve svébytné marxistické interpretaci můžeme tento vliv najít v odosobněném deklamačním stylu herectví, v ideologickém obsahu dialogů a v rekvizitách určených pro politickou agitaci (plakáty, transparenty, cedule, vlajky). Pro nejednoznačnost celkového vyznění a pro účast některých členů maďarské kulturní opozice byl film – jako jeden z mála – v zemi zakázán.\nText vychází u příležitosti retrospektivy Maďarský modernismus 1963–1975, která probíhá v pražském kině Ponrepo od listopadu 2009 do února 2010.\n1. KOVÁCS, András Bálint: Screening Modernism. Chicago – London: 2007.\n2. KOVÁCS, András Bálint: cit. d., s. 66.\n3. Od přibližně 140 záběrů Beznadějných po 12 záběrů-sekvencí snímku Elektra a její pravda.\n4. BURCH, Noël: Theory of Film Practice. Princeton: 1981, s. 51–69.\n5. BORDWELL, David: Narration in the Fiction Film. Madison: 1985, s. 274–310.\n6. BÓDY, Gábor: A végtelen ké. Budapest: 1996.\n7. KOVÁCS, András Bálint: cit. d., s. 137.\n8. KOVÁCS, András Bálint: cit. d., s. 169 a 182.\nautomatic rifle (28.5.2010 09:58)\nto Slepec: vynikající článek, kvalitně napsaný. Jestli tíhneš k povrchnímu žurnalismu, kupuj si cinemu a kvalitní články nech těm, kteří o ně stojí. Já článek hodnotím jako velice přínosný, přinášející zajímavý pohled na maďarský film a hlavně s vysokou informační hodnotou. A to je to, o co tu běží.\nanonym (2.12.2009 19:59)\nPřínosný článek. Nezbývá nám než tiše závidět, narozdíl od naší kinematografie mohli Maďaři v 70. a 80. letech bez větších problémů pokračovat ve své tvorbě. Což je doklad toho, že to šlo i navzdory soudruhům z Moskvy, kdyby u nás nebyly ještě větší svině, než jsme doufali... (a než si jsme schopni přiznat).\nMbuna (2.12.2009 16:19)\nPřiznávám, trochu tužší text. Na druhou stranu... není to exkurz do historie, ale studie o principech modernismu v maďarském filmu 60.let...\nSlepec (2.12.2009 15:16)\nHroznej clanek. Chtel sem se dozvedet o madarskych filmech z 60. let, na ktere se mam zamerit, ale z tohodle clanku mam chut se na celou madarskou kinematografii vykaslat... Nechapu, proc nekteri lide maji patologicke sklony zrudnym zpusobem pitvat filmy... zavani to zatuchlinou akademicke pudy... a autor je jiste jeste na svuj clanek pysny... ach proc stale?\nTurínský kůň / Bélova poslední černá káva / kritika, Viktor Palák, Cinepur #77\nMé dvacáté století / O lásce, svobodě a 20.století\nkritika, Petr Šafařík, Cinepur #40\nStát a kinematografie v době jugoslávské války\nStopy trvalosti / Kinematografie po smrti Michelangela Antonioniho a Ingmara Bergmana\nMFF Karlovy Vary 2005\nMetropolis - Nový Babylon\nFilm a thriller\nPlaytime / Hulotova moderní odysea\nTéma: Video/hry (Redakce, téma)\nOtakar Vávra / Úskalí konformity (Oto Horák, zoom)\nProtektor / Češi, težké časy a bicykl (Viktor Palák, kritika)\nJsou videohry umění? / Artefakt ve věku interaktivity (Matěj Metelec, téma)\nQueer as folk / Seriál, kde sex hraje podružnou hlavní roli (Eva Chlumská, televize)\nAuto*mat / Málo aktivistický dokument (Zdeněk Holý, kritika)


Za kanál – kapitola 1 • Po škole za katedrou\nNavigace: Blogy na Metodickém portále » Po škole za katedrou » Když zavřu dveře » Za kanál – kapitola 1\npublikováno: 31. 7. 2010 v 8.30\nA pokud chcete, aby váš londýnský pobyt získal i trochu jiný náboj, jeďte tam v době Wimbledonu, když Berdych postoupí do finále. O České republice se pak v televizi bude hodně mluvit.\n31.07.2010 v 12.19\nCestovní deníčky si píšu vždycky a moc ráda. Je to milé připomenutí hezkých chvil a zajímavostí. Když byli moje děti malé, strašně je to bavilo a tak mám takových společných kreslených, lepených a psaných hodně. Teď v tom pokračuju i s dospělými spolucestujícími kamarády, po delší době přečtení se snad zážitky jeví, ještě úžasnější než doopravdy byli (na to ne úplně povedené se zapomene :-)). Teď můžu porovnávat své zážitky z Londýna před dvěma roky s tvými....tak se těším. Díky\n31.07.2010 v 18.21\nAhoj Hani, prostě musím reagovat - paráda, souhlasím. Byla jsem v Londýně již mnohokrát, teď dvakrát za sebou v krátké době a vždy mě toto město přitahuje jako magnet. Teď v červnu jsme byli se žáky, to je taky o něčem trochu jiném než dovča soukromá. Počasí jsme také měli přímo ukázkové a zatímco my se opalovali u observatoře, tak tady lio a lilo... Budu se těšit na další kapitoly, třeba o královských muzeích či o Windsoru..... Dáša\n31.07.2010 v 22.15\nNež jsme jeli do Londýna, otevřela jsem deníček z Paříže. Testovací lístečky z parfumerie pořád ještě voní. I teď po sedmi letech :) A tam kde mám zápisky, se mnohem líp vzpomíná .. ne na místa .. ale na lidi a události s nimi spojené


První ročník Datart EXPO bavil celou naši rodinu – Bohyně kuchyně\nO víkendu jsme se s našimi třemi dětmi vypravili na první velký výlet od toho, co se narodila Žof. Naším cílem bylo Brno. Vyjížděli jsme celkem pozdě, ráno byla ještě zastávka s Tony na fotbalovém zápase, ale po krásné výhře jsme mohli pokračovat dál.\nNa brněnské výstaviště jsme dorazili okolo půl jedné. S parkováním nebyl naštěstí problém, Žof v autě krásně spinkala (jako vždycky) a ve spánku pokračovala také cestou do pavilonu P. Tady nás čekal náš první cíl. První ze dvou. Veletrh elektroniky Datart EXPO – Spouštíme budoucnost.\nJsme tady, jdeme na to 🙂\nTěšili jsme se moc. Všichni. Každý z nás na to svoje. Jen Žof to asi bylo jedno 🙂 Ta byla spoko, že byla s námi a vozila se v kočárku. To ji totiž baví. V hale jsem měla trochu strach, jak to zvládne, protože všude světla, hluk, hudba, mikrofony. Ale budete se divit, dokonce se prospala. A když nespala, jak jsme jí mírně naklonili náš Joolz a byla neskutečně spokojená, že se může rozhlížet.\nŽofa objevitelka, zvědavá malá slečna.\nPřiznám se, že když jsme vešli do haly, myslela jsem si, že za hodinku si všechno projdeme a půjdeme na bod programu číslo dvě. Do haly H na Muchovu Slovanskou epopej. Velice brzy mi však bylo jasné, že se mýlím a že tohle bude výlet na celý den. Zasekli jsme se hned u prvního stánku. Už téměř rok jsem velice spokojená se svým telefonem Honor 9. Hlavně mě moc baví fotky, jaké dělá. Náš Pepíno se teď chystá na koupi nového telefonu a uvažuje o jeho nástupci, Honor 10.\nTony Honor taky zaujal, i když má v kapse své vysněné „jabko“.\nStánek Honor byl kousek od vstupu do haly a tak si Pepíno nechal telefon od milých slečen hned pořádně ukázat a vysvětlit. Pomohlo mu to, aby se ujistil, že tenhle telefon bude super volba.\nPepíno se u stánku Honor zúčastnil také soutěže.\nHned vedle to opravdu žilo. Herní zóna, kde si mohly děti vyzkoušet různé hry, virtuální realitu a podobné lákadla pro juniory. Probíhaly tady soutěže v počítačových hrách, borci byli obložení energy nápoji a pařili jak o život.\nKdo bude mistr hry FORTNITE?\nTony za volantem…\nPepíno za volantem…\n…a nakonec neodolal ani tatínek.\nPepína hodně zajímala virtuální realita. Takže si samozřejmě nemohl nechat ujít její vyzkoušení.\nZ virtuální reality jsme byli nadšení.\nNa velkém pódiu probíhal zajímavý doprovodný program.\nKoncerty a show na pódiu.\nTatínka a vlastně nás všechny nalákal veletrh na koupi nové televize. Myslím, že máme vybráno. Ambilight – podsvícené televize Philips, u nás zabodovaly nejvíce. Tohle byl vlastně jeden z největších přínosů celé akce. Člověk si mohl osahat a vyzkoušet cokoliv, co má v plánu koupit. Navíc v každém stánku byli odborníci, kteří velice ochotně poradili.\nJak pěkně ladíme, že? 🙂\nCo zajímalo nejvíce mě? Pochopitelně všechno, co se motalo kolem kuchyní. Spotřebiče velké i malé, cooking show a nejrůznější vychytávky. Naše zážitky nejlépe shrnou fotky, které jsme na Datart EXPO pořídili.\nNemohla jsem vynechat stánek české značky MORA, se kterou spolupracuji\nS Bohyní Lenkou jsme vyzkoušely kafe a mašinu od Siemens, která umí do mléčné pěny namalovat jakoukoliv fotku.\nA Pepíno nás potom vypil 🙂\nSamo, že si to musely zkusit i holky. Tony & Žof. Big Sis & Little Sis\nU Candy byl zaparkovaný Božský kopeček. Fakt božská zmrzlina a stylové zmrzlinářské auto.\nDěti si užívaly zmrzlinu a také cooking show u Candy stánku\nEmanuel Ridi, na toho se těšili snad všichni\nU mého oblíbeného (na každé akci) stánku DeLonghi jsme si dali úžasnou kávu a soutěžili o kávovar.\nZamilovala jsem se do retro spotřebičů ETA Storio.\nDěti si vyzkoušely humanoidního robota\nA nemohla jsem vynechat ani své milované Nespresso\nCo mě ještě bavilo na Datart EXPO? Setkání s mnoha kamarády, které jsme na tuhle akci nalákali. Potkali jsme se tady s lidmi, které jsme třeba několik let neviděli, ale i s takovými, se kterými se vídáme často. Takže část doby strávené na veletrhu jsme také proklábosili. Ochutnali jsme výborná jídla (díky Electrolux foodtruck) , u LG jsme vyhráli plyšového medvěda pro Žof a celkově si užili perfektní den. Příští rok už se těšíme na další ročník a možná se se mnou potkáte na některém ze stánků. Necháme se překvapit 🙂


Zpráva o výslechu, mučednické smrti a pohřbu blaženého Jana Sarkandera | Patrik VLK\nZpráva o výslechu, mučednické smrti a pohřbu blaženého Jana Sarkandera\n16. května 2012 v 4:15\t| Jan Scintilla\t| … i něco z historie (?)\npodaná olomouckým městským sudím J. Scintillou kardinálovi Fr. Dietrichsteinovi\nNejdůstojnějšímu v Bohu přeosvícenému kardinálovi, nejmilostivějšímu knížeti a pánu pánů. Na rozkaz Vaší přeosvícené knížecí Milosti jsem uznal za svou povinnost co nejposlušněji vyhovět a posat co nejpokornější písemnou zprávu o výslechu zde vedeném útrpným právem v procesu proti veledůstojnému v Pánu již zesnulému panu Janu Sarkanderovi. Proto jsem si k lepšímu poučení a zpravení dal podat zprávu též od jiných osob, zejména od samého kata, jenž měl nejlepší vědomost o této truchlivé a neblahé události. A věz, Vaše nejosvícenější knížecí Milosti, že to, co je nám o věci známo, vypověděli jsme co nejsvědomitěji nejmilostivějšímu knížeti, nešetříce v tom žádného člověka, nýbrž přidržujíce se poctivé pravdy.\nDne 13. února 1620, v přítomnosti tehdejšího domněle navrženého zemského hejtmana pána z Lumpenburku, dále Hartmana z Puchaimu, Václava Bítovského, Beneše Pražmy a Jana Skrbenského na Fulneku, vedle deputovaných z luteránské rady: Tobiáše Markvarta, Albrechta Muttala a Jiřího Richtera, byl řečený pan Jan Sarkander blažené paměti vyslýchán nejprve po dobrém ve výslechové síni a pan z Lumpenburku se naň obořil a napomínal ho tvrdými a drsnými slovy, aby si uvědomil a poznal, že tu nejde o žádné žerty, ale protože mu byly svěřeny všechny tajnosti Lobkovicovy a on byl přece také jeho nejtajnější rádce, ať vyzná pravdu, proč ten polský lid vtrhl do země a způsobil tolik škod, ať se nespoléhá na svůj kněžský stav, neboť jeho kněžské pleše nebude se zde šetřit, protože ten, který je udílí, nemá už v zemi co pohledávat, pány že tu jsou nyní oni a oni to poroučejí.\nNa tato vážná slova se nebožtík Jan Sarkander uleknut vzchopil k řeči a co nejdůrazněji se ospravedlňoval, že on o tom vpádu polského lidu nemá žádnou vědomost, nýbrž že jen, vykonav pouť do Čenstochové, odebral se pak do Rybníka v kraji Ratibořském a tam se dověděl, že holešovská fara byla již opatřena a obsazena predikantem, a proto se opět vrátil zpět a odebral se do Krakova, chtěje tam zjistit a vyjednat, zda by tam nemohl dostat nějaké učitelské místo nebo faru, na níž by mohl žít bohabojně, jak se sluší na kněze, ale nic tam nepořídil a proto se odebral opět na řečené panství rybnické a působil nějakou dobu jako kněz, konaje kázání a jinak jsa činný v duchovní službě.\nTu ho přerušil tvrdou a výsměšnou řečí Bítovský: proč prý jako nějaký etc. utekl časně před rozedněním z Holešova. Nejdůstojnější pán Sarkander však to popřel a odpověděl zdvořile, že neutekl, nýbrž odešel na pouť do řečeného poutního místa. Nato ho páni přísedící začali silně obviňovat, že vyvolával a podněcoval mnohé nepokoje pro náboženství.\nOn se však z toho důrazně ospravedlňoval a tvrdil, že se mu v tom činí křivda a bezpráví. Na to všechno začali znovu Pražma a Fulnek dorážet všelijakými nešetrnými slovy na zesnulého a nešetřili jeho kněžského stavu. Lumpenburk naň dotíral ostrými a neurvalými slovy:\n"Přiznej se, kněže, ty nechceš ven s pravdou, ale copak si myslíš, že bychom nemohli tebe i tvého pána dát vyslýchat katem, jak se to už stalo s jeho strýcem?"\nKdyž tedy z něho nemohli tímto způsobem nic dostat ani vyzvědět, co měli na mysli, odešli s nepořízenou a poručili mu, aby si tu věc lépe rozmyslil.\nŽe jsem se pak nazítří silně zdráhal účastnit se té věci, dával jsem se zapřít a vzdaloval se z domu na různá místa, vyhrožovali mi, abych si dobře rozmyslil nedostavit se k tomu výslechu, protože tím upadnu u pánů stavů do velikého podezření a přivolám na sebe neštěstí i zatížím se velikou odpovědností. Proto jsem se potom večer z přinucení odebral nahoru do městského vězení a tam jsem nalezl shromážděny: Václava Bítovského s Puchaimem, Benešem Pražmou, Vilémem Ullersdorferem a hofmistrem Bítovského Jindřichem, také s Tobiášem Markvartem, Albrechtem Muttalem a Jiřím Richtrem z luteránské rady.\nA potom jsme sešli spolu do mučírny a přivedli jsme tam s sebou také několik neznámých lidí, mezi nimiž byl nějaký Prokop Podstatský. Potom poručil Bítovský profousovi přivěst pana Sarkandera. Když se objevil, opakoval mu všechno, co mu už po dobrém předložili a nač se ho vyptávali: že jistě nebyl v Krakově jen tak pro nic, nýbrž že tam měl něco na práci, a snažil se to všemožně na něm vyzvědět.\nOn však trval neochvějně na téže odpovědi a usilovně se ospravedlňoval, načež častěji zmíněný Bítovský naň se svými adherenty usilovně dotíral a proti němu soptil, až konečně pln vzteku rozkázal katovi, aby přikročil k ostrému výslechu mučením, ježto je (podle jejich soudu) tak zatvrzelý.\nDůstojný pan Sarkander však padl na kolena a prosil Boha, aby ušetřili jeho kněžského úřadu, ježto je nevinen, ustavičně zdůrazňuje, že by nerad obtížil své svědomí, nýbrž že by nezamlčel nic, ani kdyby šlo o jeho vlastního otce a matku.\nAvšak zmínění krvežízniví a pomstychtiví přísedící nedbajíce na nic, rozkázali katovi, aby ho podrobil tortuře jako zemězrádce.\nTu důstojný pan Sarkander, vida, že jeho prosby nemohou ukrotit jejich zuřivost, prohlásil a stvrdil, odvolávaje se k Bohu všemohoucímu a k svému svědomí před celým světem, že všechno, co by snad uvedl nad svou první výpověď, má být pokládáno za nicotné a nepravé. A nato také potom trpělivě vysvlekl svůj kněžský oděv a vida, že už nemůže být jinak, přistoupil k mučícímu sloupu a nechal se připoutat, obraceje se nábožně k Bohu všemohoucímu, jeho slavné Matce MARII a svaté ANNĚ krásnými a útěšnými modlitbami.\nA ihned Bítovský s Puchaimem se začali dožadovat, aby ho kat podrobil suché tortuře, pravíce:\n"Jenom do toho, jenom do toho!"\nBěhem tortury se k němu obracel Beneš Pražma posměšnými slovy:\n"Ty ničemný zrádče, ty se ještě opovažuješ zapírat a nechat se mučit pro nic?"\nA Puchaim mu do toho vpadl:\n"Jenom pořádně do toho (salva reverentia) s tím darebákem, takových ptáků by se ještě našlo!"\nNa to se přidali zase Bítovský a jeho adherenti a ptali se ho, kde zanechal štolbu pana z Lobkovic, ten prý by jistě prozradil, jak pořídil. Na to pan Sarkander v odpověď opakoval, že mu není nic povědomo o tom, jak pořídil v Krakově, nadto pak prý neumí italsky ani německy, nýbrž jen česky a latinsky a těm dvěma řečem že zase nerozumí štolba, a proto s ním nemohl rozmlouvat o ničem důležitém. Na toto propositum se mu začali ti krvežízniví a pomstychtiví přísedící posmívat, jízlivě se mu vysmáli a nechtěli mu věřit, protože prý s ním cestoval a je důvěrným rádcem pana z Lobkovic. Bítovský a Pražma volali vztekle, aby se přiznal, a poručili ho silně natahovat, a tak to s ním trvalo celou hodinu. Když pak ve své tyranské mysli usoudili, že se zmíněným panem Sarkanderem pro tu chvíli nic nepořídí, nařídili zmínění executores, aby ho kat odvázal z mučidla, pravíce, aby se do zítřejšího dne dobře rozmyslel, jinak že by musil být podroben přísnějšímu mučení, a s tím od něho odešli.\nNazítří dne 14. února uplynulého roku 1620 přišli řečení executores opět do vězení a čekali tam na mne, jenž jsem byl zaměstnán jinými soudními záležitostmi, s velikou nevolí a vážnými vyhrůžkami, a když poznali, že toho dne už z toho nic nebude, odebrali se opět z vězení domů. Přikázali však profousovi, aby vězně bedlivě střehl, aby mu katolíci nemohli podat otrávený pokrm nebo nějaké kouzlo.\nDne 17. téhož měsíce února byla opět provedena tortura a Ctibor Žernovský, Beneš Pražma, Vilém Ullersdorfer a potom jistý šlechtic Petr, mně neznámý, který prý má dvůr poblíž Holešova, byli jí přítomni.\nCtibor Žernovský měl tehdy hlavní slovo a napomínal nebožtíka pana Sarkandera mírnými slovy, zdali si už všechno rozmyslil a chce-li vyznat, jaké měl od svého pána v Polsku poslání ve věci polského vpádu. On však setrvával na své dřívější výpovědi, že nikdy nejednal ani se neradil se svým pánem o jiném než o věcech křesťanských. Tu přikázal a poručil řečený Ctibor Žernovský katovi, aby na něm vyzkoušel své umění, zdali by ho mohl přimět k výpovědi. Také řečený urozený pan Petr N. lál při mučení panu Sarkanderovi blažené paměti kvůli své nebožce matce, tvrdě, že on, pan Sarkanger, dal mrtvolu řečené paní vykopat z hrobu v holešovském kostele a pohřbít na zahradě. Také ho obviňoval a káral, že nutil luterána přijímat pod jednou a že vyhnal pikarty z kostela svaté ANNY a uvedl tam jezuity. O tom však odpověděl, že o tom nic neví a nenese na tom žádnou odpovědnost. Tu se však naň obořil tyranskou zuřivostí rozpálený Pražma, nedbaje žádné míry, s lehkovážným proklínáním:\n"Aby tě (salvo honore) sto hromů roztřískalo! Jak se opovažuješ tak v hrdlo lhát, že o ničem nevíš?!"\nA znovu na něho dotíral kvůli štolbovi, také kvůli nějaké truhle s penězi, kterou prý ten štolba měl s sebou, a stále se chtěl od něho dovědět, kde prý teď ten ničema vězí, on však odpovídal, že o tom všem nic neví. Přesto kázal katovi přivázat pana Sarkangera a takto mu dal přiložit k bokům svíce, a takovým způsobem ho zuřivě trápili a on musil snášet a trpět skoro dvě hodiny taková muka.\nPotom se ti tyranští executores vzdálili, když napomenuli zmučeného pana Sarkangera důtklivěji než před tím, aby si to propříště lépe rozmyslil a nedělal si už z nich blázny.\nDne 18. února se opět sešli ve vězení, aby provedli třetí torturu, totiž: Ctibor Žernovský, Beneš Pražma, Hartman z Puchaimu, Vilém Ullersdorfer a Bítovského hofmistr, silně opilí, dále z luteránské rady Vít Österreicher, Albert Muttal a Jiří Richter.\nA Ctibor Žernovský napomenul jako předešle mírným napomenutím pana Sarkandera a domlouval mu, zdali si to lépe rozvážil s tím štolbou a chce se k tomu přiznat, že přece dobře ví, jaký proces s ním zaveden, aby řekl, jaké měl poslání a také, kam zavezli ty peníze, nebo že s ním budou muset začít postupovat jinak, jak to mají přikázáno. Nato vpadl Pražma Žernovskému do řeči a hned se obořil na pana Sarkangera:\n"Ty že bys nevěděl, jaké praktiky se tam provozují? Tobě že by nebyl tvůj pán z Lobkovic nic neprozradil ve zpovědi?"\nNebožtík pan Sarkanger na to odpověděl záporně: neví prý nic, také mu nebylo nic svěřeno ve zpovědi, ale i kdyby mu něco bylo bývalo svěřeno, byl by to zapomněl, a kdyby něco věděl, neprozradil by to, i kdyby měl být rozsekán na kusy, a to by prý za to ochotně vytrpěl. Kam se však potom poděl štolba, to že nemůže vědět, také ho neviděl vézt s sebou žádné peníze, vezl jenom dvě vědra vína.\nKdyž uplynula tato část výslechu, začali opilí executores postupovat v trestním řízení ostřeji a dali blažené paměti pana Sarkandera opět přivázat a Puchaim ho rozkázal pálit pochodněmi, což kat musil učinit z přinucení. A když přiložil panu Sarkanderovi pochodně, tu ty povětrnice čili planoucí pochodně hned zhasly a kat je pohodil velkou nevolí k zemi.\nTu pak k němu přistoupili Ctibor Žernovský a Beneš Pražma a dotazovali se ho, zdali nezná žádné jiné umění, jak z něho dostat to vyznání. Kat na to odpověděl, neví o ničem jiném vhodném pro takové osoby. Na to odpověděli Ctibor Žernovský a Beneš Pražma, že před časem viděli v Uhrách, jak namočili v oleji a síře peří a udělali z toho flastry a ty zapálené házeli na delikventy.\nI zapálil kat svíce a přisadil je blahoslavenému panu Sarkanderovi na boky. Potom musil také, jak dostal naučení, šest per, namočených v síře a ve smole, hodit hořící jedno po druhém na rozličná místa na prsou a na ramenou. A když ta dohořela, on, kat, na rozkaz zmíněných přísedících znovu zapálil svíce a přisadil je na boky panu Sarkangerovi. Když to bylo vykonáno a přece z něho nemohli nic dostat, zdálo se jim, že není možné, aby po tak silné tortuře nic nevyznal, leč by byl očarován.\nA tu poručili okamžitě katovi, aby svlékl pana Sarkangera donaha, ostříhal mu nejprve nehty na nohou, potom (salvo honore) mu ostříhal chlupy v ohanbí ("circa putenta") a pod pažemi, potom něco vousů a vlasů a konečně, aby mu vystřihl na hlavě kříž a ty věci aby spálil po skončení tortury a dal to vypít blahoslavenému Sarkanderovi s vodou. Tak se také stalo a blahoslavený Sarkander to s radostí vypil.\nPři tom mučení a silném napínání, jakož i před tím zde neslýchaném tyranském pálení, když oni stáli kolem něho, on nic jiného nečinil, než že při tom všem špatném zacházení dosvědčoval svou nevinu a bezustání se doporoučel Bohu všemohoucímu, blahoslavené Matce Boží MARII a svaté ANNĚ ve svých motlitbách a vzdeších. To mučení trvalo téměř tři hodiny.\nO tomto jeho výslechu byl pořízen dvakrát zápis, ale Ctibor Žernovský jej s velikou nevolí vytrhl písaři z rukou, zmačkal jej a odnesl s sebou. A když s ním dále už nemohli nic pořídit a sami se s ním docela unavili a umořili, dali ho takto spáleného sejmout z mučidla, ale napomenuli ho vážně, aby se rozmyslil, s připomenutím předešlého a tak od něj odešli.\nProtože se pak dali nemístně slyšet, že s ním zavedou čtvrtou torturu, odpověděl jsem a odporoval, že je to proti všemu právu a spravedlnosti.\nKdyž pak vyšel nahoru z mučírny, vyprávěl, že se ti executores dali vůči němu slyšet, že až dosud s ním žertovali, ale že se teď ještě pořádně zapotí, a že on na to s velikou bázní řekl, že by už nemohl podstoupit další muka, aby nevypustil duši, ale že i kdyby ho roztrhali na kusy, nemohl by nic vyznat.\nPotom ho už nechali na pokoji.\nNato jsem spolu s panem notářem tohoto města naléhavě žádal pana Puchaima, aby byl pan Sarkander propuštěn z vězení, aby mohl být lépe léčen, ošetřován a opatrován, ale nemohl jsem toho nijak dosáhnout. A třebaže ho chtěli na jeho požádání dát léčit, jak o tom sám zesnulý učinil úmluvu s katem, který se vyzná v těch věcech, bylo to už nemožné, protože měl všechny žíly rozervány a docela zmučeny, a tak ztrávil po svém těžkém mučení ještě téměř čtyři týdny v bolestech.\nPéče o něho a jeho opatrování se ujali Jan Rudolf Mantelius, notář zdejšího soudu, Jiří Metaschel, řezník, a jistý šafář se svou ženou, poddaní pana Jana Sudličky, jemuž také odkázal své šaty. Pokrmy, nápoje a jiná občerstvení mu posílala paní Kateřina, vdova po doktoru Jiřím Hoenniovi, a paní Barbora po Ondřeji Jurytkovi, obě pozůstalé vdovy, též paní Juliána, choť pana Magnuse Brandelse z Brandelfelsu, a (choť) Petra Pavla Šlacheckého, písaře zdejšího soudu. Toho však mohl požít jen s velikými potížemi pro své bolesti.\nCelý ten čas trávil v ustavičných motlitbách, až konečně, byv zaopatřen svatými svátostmi, skonal tiše v přítomnosti těchto kněží: důstojného pána Vincence Šivka, faráře velkotýnského, a pana Jakuba N., faráře charvátského, dne 17. března v noci mezi desátou a jedenáctou hodinou.\nHned potom z něj začala vycházet krásná vůně, jakoby na tom místě, kde skonal, byly zapáleny vonné svíce. Předtím byl v obličeji pro veliká vytrpěná muka a bolest celý bledý, od té však byly jeho tváře pokryty červení jako nejkrásnější korály, jak musí dosvědčit sám malíř, který ho vypodobnil (tyto dvě věty jsou psány Scintillovou rukou na volném lístku, připojeném k zápisu).\nJá pak jsem obstaral všechno potřebné k jeho pohřbu a s pomocí několika katolických měšťanů, které jsem k tomu poprosil, jsem ho oblekl do kněžského roucha a dal ho zanést z tohoto místa, kde skonal, od řečených měšťanů do domu vdovy Markéty, pozůstalé po Šebestiánovi Schweidlekovi, katoličky.\nKdyž jsem však už byl zcela rozhodnut, že dám nebožtíkovo tělo třetího dne pohřbít a už jsem také zařídil všechno potřebné, co náleží k takovému pohřbu, a když nastala hodina k němu ustanovená a všechno už bylo přichystáno, byl mi ten pohřeb až do dalšího rozhodnutí od luteránské rady pozastaven na příkaz a zápověď Puchaimovu.\nPuchaim přijel na koni k Nové věži, když mělo být tělo neseno do kostela, a dal se tam contumeliose slyšet pln tyranské vzteklosti, že by bylo bývalo mnohem vhodnější pohřbít toho zemského zrádce venku pod šibenicí a nikoliv na takovém důstojném místě. Já pak jsem spolu s některými katolickými měšťany, kteří mi pomáhali s přípravami k pohřbu, atro calculo obviněn ze zrady, že prý jsme se o tom dorozuměli, aniž jsme to napřed oznámili tomu domnělému hejtmanovi, a starali se o tu věc sami, ačkoliv jde o vězně stavů.\nBylo posláno do Brna pro další instrukce o naší věci a pohřeb byl odložen. Muselo se s nebožtíkem čekat skoro celých osm dní, než přišla zpráva o Lumpenburkově příchodu a o rozhodnutí. Když došlo rozhodnutí a povolení k pohřbu, bylo tělo tak krásně, jak to bylo tehdy možno, ale za malé účasti katolíků a bez okázalosti pohřbeno v kostele Panny MARIE v kapli svatého Vavřince mučedníka, kde odpočívá do dnešního dne v pokoji, dne 24. března roku 1620 ráno v šest hodin, docela tiše, ale s velikou nábožností.\nKonečně nemohu zatajit Vaší knížecí Milosti, že při mučení bylo nalezeno u nebožtíka pana Sarkandera něco peněz, asi třicet jednoduchých dukátů, zašitých v širokém koženém páse. Ty si chtěl nechat kat a jeho holomci, ale když to viděl profous (žalářník), začali se spolu o ty peníze hádat a přít se o prvenství. Když jsem se o tom dověděl, museli ty peníze odevzdat. Po nějakou dobu byly uloženy u soudu, až si je pak na řádné potvrzení vyžádal důstojný pán Mikuláš Sarkander.\nTo všechno jsem oznámil podle pravdy na své nejlepší svědomí Vaší knížecí Milosti, nezatajiv žádný punkt ani klausuli, o nichž jsem měl vědomost, aniž také šetříc kohokoliv, ježto jsem vždy usiloval (pravím to bez sebechvály), abych zachoval všechnu čest a pravdu bez újmy, za pomoci zúčastněných osob katolických, a také jsem se dále dotazoval. Je tomu právě tak a ne jinak. S tím se co nejpokorněji doporoučím Vaší knížecí Milosti.\nJan SCINTILLA, 1621\npřeložil: Timotheus VODIČKA, 1995


Linum L. – Len :: Zahradní trvalky\nZahradní trvalky > Sortiment trvalek > Kvetoucí a listem ozdobné > Linum L. – Len\nLinaceae – linovité\nRod má asi 90 druhů, v zahradách se jich však pěstuje jen několik málo. Jsou to jemné byliny tvořící řídké trsy tenkých, tuhých, někdy naspodu dřevnatějších stonků. Listy jsou přisedlé, zpravidla úzké, nenápadné. Květy jsou pětičetné, velké, ale rozvírají se jen za slunečna a rychle odkvétají. Rostliny sice mají dlouhou dobu květu, protože mají mnoho postupně dorůstajících poupat, ale nikdy nekvetou bohatě.\nLen potřebuje slunné stanoviště, lehčí, třeba i chudší půdu. Nejlépe se uplatní mezi nízkými trvalkami nebo na suchých zídkách. V hustých pestrých rabatech zaniká. Pěkně ladí s travinami, karafiáty, s Geranium sanguineum a G. dalmaticum. Žlutě kvetoucí len také s Campanula glomerata, modře kvetoucí s Geum coccineum a Oenothera.\nMnoží se semeny (s výjimkou odrůd), semenáče je třeba předpěstovat v květináčích, protože špatně snášejí přesazování.\nLinum flavum L. (20 – 40 cm, VI. – VII.)\nTento orientální a východoevropský druh, jehož areál zasahuje až k nám, roste v teplých krajích na stráních s polostepní vegetací, podobně jako Dictamnus fraxinella, Anthemis tinctoria, Aster amellus a Lychnis coronaria. Má růžice sivě zelených, kopinatých, až 1 cm širokých listů a hranaté, přímé, nevětvené stonky nesoucí na vrcholu květy ve shloučeném vidlanu. Květy jsou zlatožluté a mají v průměru až 3 cm.\nLinum narbonense L. (40 – 50 cm, VI. – VII.)\nV přírodě roste na suchých horských lukách v Pyrenejích. Má modrozelené, úzké, špičaté listy, po celé délce stonku přisedlé. Květy jsou světle modré s tmavšími žilkami, někdy s bělavým očkem, velké přes 3 cm, ale v menším počtu než u dalšího druhu.\nOdrůda ‘Six Hills‘ má květy sytější, až hořcově modré a o něco větší; musí se množit vegetativně, řízky nebo dělením.\nLinum perenne L. (40 – 60 cm, VI. – VII.)\nTento druh je rozšířený v celém severním mírném pásmu. U nás roste ve dvou poddruzích: v nížinách na suchých lukách a stráních roste L. perenne ssp. euperenne, který je hustě olistěný a s menšími květy, a na horských lukách, zvláště na vápencích, L. perenne ssp. extraaxillare s většímí květy a hrubším olistěním. V zahradách pěstované rostliny mají světle modré květy menší než u L. narbonense, ale zato v bohatých vijanech. Listy jsou čárkovitě kopinaté, stonky, zvláště dole, chudě olistěné.


MŮJ KRÁTKOVLASÝ ROK – Bloggers RE\nDomů @myfuntasticlife MŮJ KRÁTKOVLASÝ ROK\nod myfuntasticlife Červen 2, 2017 Květen 27, 2017\nAutor: myfuntasticlife Červen 2, 2017 Květen 27, 2017\nMám za sebou téměř rok s krátkými vlasy. Jaký byl?\nLoni touhle dobou jsem moje dlouhé vlasy nemohla ani vystát. Nevím proč, ale strašně mě rozčilovaly. Jednak byly dost poničené, a taky jsem asi po těch letech potřebovala nějakou větší změnu. Takže jsem se rozhodla účes zkrátit opravdu radikálně. Měla jsem pocit, že moje hlava potřebuje po všech stránkách odlehčit. A vyplatilo se. Byl to opravdu osvěžující pocit nemít na hlavě tolik “materiálu” a cítila jsem se perfektně. Tuhle změnu bych doporučila každé ženě. Alespoň jednou za život.\nNicméně jak jsem si ke krátkým vlasům ráda odskočila, tak se teď po roce nemůžu dočkat, až mi zase dorostou. Jsem teď totiž ve fázi “nijakých” vlasů. To znamená, že už nejsou krátké, ale o mikádu se ještě taky mluvit nedá. Tahle fáze se zdá být nekonečná a to čekání je na těch krátkých vlasech v podstatě asi to nejhorší. I tak můj krátký sestřih splnil přesně to, co jsem si od něj slibovala. Změnu a lehkost. Navíc jsem během mého krátkovlasého roku došla také k několika zjištěním.\nTak tedy.. Můj krátký sestřih se neskutečně líbil všem ŽENÁM. Moje kamarádky a známé mi s nadšením skládaly komplimenty, že vypadám mladší, šik, sexy, svěže, rozverně, atd…(snad nekecaly..:-D) Nicméně u chlapů můj klučičí rozcuch až takový úspěch nesklízel. Obzvlášť mí kamarádi, kteří mě znali vždy jako dlouhovlásku, se mě ptali, jestli už takhle hodlám zůstat na pořád, kdy už si zase nechám narůst dlouhé vlasy a podobně. Jeden můj kámoš měl dokonce poznámku, že takhle to přece ženy ve středním věku mají, že se nechávají ostříhat na krátko. Ve STŘEDNÍM VĚKU??!! (To si ještě vyřídíme!) Můj muž mi účes nejdřív chválil. I jemu se změna líbila. Ale po nějaké době začal mít poznámky taky. Prostě a jednoduše fakt je ten, že chlapům se líbí dlouhé vlasy nehledě na to jak v nich žena vypadá. Nebo alespoň většině chlapů.. Taky jsem si během té doby začala víc všímat jiných krátkovlásek. Zjistila jsem, že tady v Dubaji jich opravdu moc není. Zvlášť Arabky a Indky si zakládají na krásné dlouhé hřívě. A hlavní věc, kterou jsem vypozorovala, je, že z hlediska úpravy vlasů na délce nesejde. Časově to vyjde úplně na stejno. Výhodou krátkých vlasů je, že po umytí rychle uschnou. Tím to ale celé končí. Protože uvést vlasy do stavu “nedbalého” rozcuchu a dodat jim nějaký objem, vyžaduje stejný čas, jako když fénujete dlouhou hřívu. Aby to nějak vypadalo, ten čas si s nimi holt dát musíte. Dlouhé vlasy jsem v případě nouze sepnula do culíku. Krátké vlasy, na které mi někdy ráno nezbyl čas, jsem musela zamaskovat jedině šátkem nebo kloboukem.\nPo jednom roce musím říct, že jsem za tuhle krátkovlasou zkušenost ráda. Jednak proto, že ráda zkouším nové věci a mám ráda změnu, a taky proto, že teď vím, že rovnice krátké vlasy = žádná úprava rozhodně neplatí. To pro případ, že bych si na dlouhé vlasy zase chtěla někdy stěžovat. Nevím, kam až je nechám růst. Zatím mířím na první metu, a tou je mikádo. V létě k ní už doběhnu!\nMáte podobné zkušenosti? Napište mi je do komentářů. 🙂\nRECENZE: BOURJOIS PARIS ROUGE EDITION\nPRODUKTY NA PLEŤ – JARNÝ DETOX PLETI A...