Iso pouta s koziskem levně | Mobilmania zboží\nIso pouta s koziskem\niso pouta s koziskem  •  iso pouta s koziskem ruzova  •  pouta cerna s koziskem  •  cervena pouta s koziskem  •  ruzova pouta s koziskem  •  pouta na ruce s koziskem  •  ocelova pouta s koziskem ruzova  •  ocelova pouta s koziskem cerna  •  kozena pouta s koziskem cerna  •  pouta na ruce a nohy s koziskem  •\nISO Pouta na ruce a nohy BDSM - černá, 14194\nVaše partnerka touží být dána na milost a nemilost, být spoutána a při tom se jí hnusí černá kůže a sadomasochistické pomůcky? Máme pro vás řešení! Vlastnosti produktu: Erotická pouta s podpěrou jsou vyrobena z nylonu s vysokou odolností. Pásky i obvod jsou nastavitelné, což usnadňuje jejich přizpůsobení do zvolené polohy. Erotický postroj je návrhem jak pro páry, které právě začínají s BDSM dobrodružstvím, tak pro partnery, kteří j...\nISO Pouta na zápěstí a stehna BDSM - černá, 14195\nVaše partnerka touží být dána na milost a nemilost, být spoutána a při tom se jí hnusí černá kůže a sadomasochistické pomůcky? Máme pro vás řešení! Vlastnosti produktu: Pouta jsou vyrobena z odolného černého nylonu. Mají pohodlné zapínání na suchý zip, takže je lze snadno přizpůsobit šířce zápěstí a stehen, což blokuje pohyby dominantní osoby a zároveň vynucuje mírně ohnutou polohu. Erotická pouta upevňující ruce na stehna jsou ideá...\nCanis Farmářky s kožíškem GRAND WINTER - 47\nFarmářky s kožíškem v novém atraktivním provedení. Celokožená obuv bez ocelové špice. Svršek obuvi z kvalitní hovězinové úsně Crazy horse 1,6-1,8 mm. Podšívka Cambrelle, zateplená umělým kožíškem. Pryžová, olejivzdorná a protiskluzová podešev. Obuv vhodná do práce i do města. Obuv je tmavě hnědá (na obrázku se jeví o něco světlejší). Norma: EN ISO 20347:2012 FO E CI SRA Zde si k této obuvi můžete stáhnout EU prohlášení o shodě. Pokud si nevíte s výběrem pracovní obuvi rady, připravili jsme pro ...\nObojek s vodítkem je pohodlně široký (5 cm) s chlupatou podšívkou, stejnou, jakou mají i pouta. Je dlouhý 50 cm a nastavitelný (6 poloh) a tím pádem ho oblékne útlý dámský krček i silnější mužská šíje. Za kovové očko v přední části lehko pomocí karabinky uchytíte vodítko (délka cca 106 cm), které má i poutko pro lepší uchopení. TIP : Obojek s vodítkem...\nPrabos plus a.s. PRABOS FARM-B S14881 O1 CI SRC Obuv kotníková zimní 36 + Bezplatné vrácení zboží\nPracovní farmářka zateplená kožíškem, vhodná pro práci v zimě. POUŽITÉ MATERIÁLY Svršek: hydrofobní hovězinová useň 1,8 – 2,0 Podšívka: termoizolační tkanina – plyš Stélka: anatomicky tvarovaná DRYSOLE Podešev: přímý nástřik GR66 PU/Pryž VLASTNOSTI PRODUKTU Antistatická obuv Odolnost proti chladu Odolnost proti uklouznutí PU/Pryž Odolnost proti palivovým olejům Absorpce energie v oblasti paty Odolnost proti kontaktnímu teplu do 300 °C NORMA EN ISO 20347 O1 FO CI SRC...


ALBÁNIE SLUŽBY REZERVACE | cestovní itineráře\nPOBYTOVÁ DOVOLENÁ U MOŘE V ALBÁNII\n04. 2021 - 10. 2021\nVydejte se za krásami jónského moře do JIŽNÍ POBŘEŽÍ ALBANIE. Vyberte si datum a my Vám na míru sestavíme pobytový zájezd, který bude obsahovat letenku, transfer z letiště, ubytování, výlet lodí, případně stravování. Jezdíme do nejhezčích přímořských oblastí Albánie\nPOZNÁVACÍ DOVOLENÁ V ALBÁNII S CK\nTA NEJLEPŠÍ EVROPSKÁ DESTINACE. Překvapí Vás úžasná kultura, nádhera jónského moře, divoké hory, krásná příroda a výborná kuchyně. Poznávací zájezd za zážitky pro všechny věkové kategorie od profesionálních průvodců v malé skupině - CK TAM TAM.\nZAREZERVUJTE SI JEDNOTLIVÉ SLUŽBY V ALBÁNII - CELOROČNĚ\nChcete vyrazit do Albánii individuálně a objednat si jen jednotlivou službu od nás? Objednejte si jednotlivě jen transfer, ubytování, nebo výlet. V určitém období jsme na místě i jako průvodci či delegáti. Zakoupit si můžete také náš již sestavený itinerář cesty za nejlepšími zážitky www.cestujtam.cz\nO ALBÁNII A COVID - 19\nSOUČASNÁ SITUACE: Vstup do Albánie je možný bez omezení a bez nutnosti 14 denní karantény a předkládání testů. Albánie má otevřeny pozemní hranice se všemi sousedními zeměmi. Návrat do ČR dle aktuálních podmínek ČR.\nPři zakoupení kompletního zájezdu v měsíci únoru od CK TAM TAM hradí v případě nutnosti testu při návratu do ČR test cestovní kancelář.\nShiqiperia exotická destinace Evropy. Ačkoli se Albánie nemůže zbavit pověsti turisticky nebezpečné oblasti, jedná se o nádhernou zemi, která nabízí úžasné hory, křišťálově čisté jónské moře, krásné pláže a plážičky, historicky nesmírně bohatá archeologická naleziště a specifickou kulturu na které se podílely vlivy okolních zemí a nájezdníků asi tak, jako v žádné jiné evropské zemi. Mix kultury, kuchyně je zde obrovský. Albánie jde za poslední raketově dopředu a turistům dokáže nabídnout to, co jiná země ne.\nPOBYTOVÁ DOVOLENÁ V ALBÁNII\nVydejte se za krásami jónského moře do JIŽNÍ POBŘEŽÍ ALBANIE. Vyberte si datum a my Vám na míru sestavíme pobytový zájezd, který bude obsahovat letenku, transfer z letiště, ubytování, výlet lodí, případně stravování.\nMOŽNOST FAKULTATIVNÍ VÝLETY (lodí, za kulturou, treky nebo kratší výlety)\nTermíny 05-10. 2021\nPOZNÁVACÍ DOVOLENÁ V ALBÁNII\npoznávací zájezd Albánie 2021 nádherné průzračné moře, hory, historická města,úžasná kultura a kuchyně\n13. 7. - 27. 8. 2021\nZAREZERVUJTE SI JEDNOTLIVÉ SLUŽBY V ALBÁNII\nALBÁNIE NA MÍRU -\nJEDNOTLIVÉ SLUŽBY V ALBÁNII\nVÝLETY V ALBÁNII\nREZERVACE UBYTOVÁNÍ V ALBÁNII\nITINERÁŘ PRO CESTY DO ALBÁNIE\nRozhodli jste se strávit letní dovolenou v exotické Evropě? Albánie Vás určitě nezklame. Jižní pobřeží Albánie patří mezi nejkrásnější v celé Albánii. Průzračné moře, nepřeplněné pláže, hory a kopce dosahující až k moři, rozmanitost kultur, výborné jídlo a pití, To je Albánie.\n1. LETENKA + TRANSFER\nZajistíme Vám letenky a transfer z letiště.\n2. UBYTOVÁNÍ V ALBÁNII\nChcete strávit dovolenou na klidném místě u krásného moře, kde budete moci podnikat mnoho výletů, nebo preferujete apartmán v městečku u moře, případně větší letovisko s větším turistickým zázemím a nočním životem? Nakombinujeme Vám to nejlepší přímo pro Vás.\nHIMARE a okolí\nBORSCH a okolí\nDHORMI a okolí\n3. MOŽNOST STRAVOVÁNÍ\nAlbánská kuchyně by se dala popsat jako středomořská, ovlivněná italskou, řeckou a tureckou kuchyní. V Albánii Vám bude zajisté chutnat. Čerstvé potraviny, jako maso, ovoce, zelenina, ryby, mořské plody, sýry, olivový olej, med, džem, mouku, majitelé restaurací a jejich zaměstnanci buďto nakupují přímo u zdroje, nebo si potraviny a produkty nechávají od přímých zdrojů dovážet. Ryby i maso v restauracích jsou čerstvé, ovoce a zelenina šťavnatá, olivový olej lahodný, sýry rozpadající se na jazyku. K tomu přidejte čerstvé bylinky jako oregano, máta, bazalka, koriandr, tymián nebo rozmarýn k tomu sluníčko a moře, vytvoří výbornou kombinaci při Vaší dovolené.\n4. MOŽNOST FAKULTATIVNÍCH VÝLETŮ\nJižní pobřeží přímo vybízí k výletům podél moře, ale i za kulturou nebo do hor. Zakoupit si můžete doplňující výlet lodí, podél pobřeží na místa, kam se pěšky ani nedostanete, nebo výlety na hůře dostupné pláže a plážičky, nebo výlety na starobylá města, hrady a hradby. Ale vydat se můžete i do ho a horských vesniček.


Vykouzlí recepty, které budete milovat. Vyberte si ze stovek receptů na Vykouzlí, které se vám budou snadno a rychle vařit. Připravte si ingredience a můžete se pustit do vaření Vykouzlí. Užijte si objevování nových porkrmů a jídel z nejlepších Vykouzlí receptů z čech i ze světa. Dobrou chuť!\n...a čerstvé ovoce nám vykouzlí chutný a zdravý nápoj, na kterém si pochutnají...\n...naházejte několik čerstvých jahod, které na řezu vykouzlí krásný efekt...\n...Pak už přidejte jen čerstvé ovoce a výsledek vám vykouzlí úsměv na rtech...\nFritole di Carnevale (Benátské koblihy) recept\nNení třeba těsto nějak formovat do kulata, smažením se z těch vložených patvarů vykouzlí většinou docela pravidelné kuličky. Usmažené fritole pokládáme na papírový ubrousek, po odsátí tuku obalujeme v cukru. Poznámka od kuchařky. Viděla jsem dokument o Benátkách v období karnevalu, kde si lidé na ul\nPodobné recepty jako Fritole di Carnevale (Benátské koblihy)\nNo a ještě k receptu - ukládám si ho, člověk často neví, co se zbylým chlebem a díky tomuto receptu ho nemusí vyhodit a ještě vykouzlí něco dobrého... Odpovědět Gerlichová Jarka (neregistrovaná)\nJedlé květiny, které vám rozzáří talíř a vykouzlí úsměv na tváři Přinášíme tip jak na tradiční zdobení velikonočních vajíček voskem… Perfektní lasagne?\nJedlé květiny, které vám rozzáří talíř a vykouzlí úsměv na tváři Zdobení vajíček podle receptů prababiček a barevná symbolika Bobulovité ovoce jako drobný, sladký a krásný dar z přírody\nTradiční indický pokrm dhál je důkaz, že správná kombinace koření vykouzlí z obyčejných surovin nezapomenutelnou delikatesu. Zeleninu můžete obměňovat podle momentální úrody nebo zásob v ledničce. Dhál podávejte s hnědou rýží, kuskusem nebo indickým chlebem naan. nad 2 hodiny. 6 porcí.\nIdeální příloha k pečenému masu. Nasládlá chuť mrkve se zkaramelizovaným cukrem vykouzlí delikátní pochoutku, která osvěží slavnostní menu. do 30 minut. 4-6 porce. reklama. Suroviny (4-6 porce) menší mladé karotky700 g. třtinový cukr3 lžíce. Máslo100 g.\n:) S horkým kakaem je opravdu famózní a během svátečních chvil vám vykouzlí úsměv na tváři. do 1 hodiny Nejlepší recepty na tradiční české vánoční menu všechny pěkně pohromadě!\nPřipravte žahour. V hrnci zahřejte borůvky, podlijte troškou vody, zasypte cukrem, skořicí a povařte. RADA: Skvělé ovocné knedlíky, tvarohové, kynuté i bez lepku. 5. Odstavte a vmíchejte smetanu. Knedlíky zalijte žahourem a ozdobte bílým jogurtem. RADA: Zkuste také dokonalé borůvkové koláče.\nPorce poctivé a především horké polévky vykouzlí úsměv na tváři v leckteré situaci.\nObsahuje nejen recepty na vánoční pokrmy, ale i tipy na dekorace, balení dárků a drobnosti, které vykouzlí vánoční atmosféru. Kniha je milým pohlazením po duši od Adventu po Nový rok, který si tak můžete užít v klidu a pohodě. Vydalo nakladatelství Fragment. Podobné recepty z pořadů TV Prima . Karol\n4 fotografie. Nahrát fotku. Tato sladká česká klasika vám připomene dětství a vykouzlí úsměv na tváři. Nudle hojně posypané mákem a vylepšené kousky blum jsou raz dva hotové a zvládnou je i děti nebo začínající kuchtíci.\nČasopis Gurmet – Vaše škola vaření. Prosincové číslo Gurmetu je plné praktických rad a tipů na přípravu nejkrásnějších svátků roku – Vánoc. Najdete tu jak staročeské pokrmy, na kterých si pochutnávali naši předkové, tak tradiční a oblíbené štědrovečerní menu sestávající ze smaženého kapra a bramboro\nObsahuje nejen recepty na vánoční pokrmy, ale i tipy na dekorace, balení dárků a drobnosti, které vykouzlí vánoční atmosféru. Kniha je milým pohlazením po duši od Adventu po Nový rok, který si tak můžete užít v klidu a pohodě.\nŠpízy s voňavým kořením, jasmínovou rýží a čerstvým salátkem vám vykouzlí Orient i u vás doma. Indonéské vepřové špízky s ředkvičkovým salátkem | Recepty na Prima Fresh reklama\nOdlehčete těstoviny pomocí dlouhých plátků cukety, které se mezi nudlemi vizuálně téměř ztratí, ale jejich svěží chuť, podtrhnutá citronem, z nich vykouzlí dokonalé letní jídlo.\nZralé a čerstvé ovoce nám vykouzlí chutný a zdravý nápoj, na kterém si pochutnají jak děti, tak i dospělí. Pokud se nám bude zdát příliš hustý, můžeme přidat trochu jablečného džusu. Dobře očištěné...\nTypickou chuť indického pokrmu vykouzlí na talíří „ŠántinaTandoori Masala“. Kořeněná ostrá chuť „Habešina koření Berber“ láká do tajuplné Afriky. Do salátů, bulguru či kuskusu přidejte „Tabouleh – koření na salát“. Na každé grilovací párty se hodí „Frankyho koření na barbecue“.\nHodnoceno: 1x. Teplé dny pomalu přicházejí a s nimi se objevuje nespočet kvetoucích rostlin, které kdekomu vykouzlí úsměv na rtech. Přineste letos originálně tematiku květin i na váš stůl a vykouzlete dezerty, které přímo čiší pozitivní náladou – třeba tyto květinové čokoládové cupcakes. do 1 hodiny\nPerfektní snídaně, která vás zasytí a její chuť si doslova zamilujete. Granola je výborná s řeckým či ovčím jogurtem. Pak už přidejte jen čerstvé ovoce a výsledek vám vykouzlí úsměv na rtech. ( celý recept) Perfektní snídaně, která vás zasytí a její chuť si doslova zamilujete. Granola je výborná s ř\nAvokádo patří k nejoblíbenějšímu ovoci vůbec. Můžete si jej dopřát naslano, nasladko, jako přílohu, do salátu nebo - tak jako v našem receptu - v podobě pomazánky. Namazaná na toastovém chlebu vám vykouzlí zdravou a chutnou snídani či svačinku.\nKlasický letní moučník plný ovoce, který vám připomene čas dětství, prázdniny u babičky a dny plné pohody. Krásně nadýchaná bublanina plná třešní vám dozajista vykouzlí úsměv na tváři a samozřejmě potěší i váš mlsný jazýček.\nJedlé květiny, které vám rozzáří talíř a vykouzlí úsměv na tváři. Ingredience receptu. čerstvé ovoce nebo kompot 300 g polohrubé mouky 200 ml zakysané smetany 1 prášek do pečiva 140 g bílého cukru krupice 3 vejce 80 ml rostlinného oleje moučkový cukr; Způsob přípravy . Cukr ušleháme s vejci do světl\nV kombinaci se šťavnatými klobáskami a hoblinami parmazánu vykouzlí zajímavou omáčku na těstoviny, kterých v domácím repertoáru není nikdy dost. do 30 minut 4 porce\nPodobné recepty jako Smažené těstoviny ze sladkého těsta\nKrupicová kaše nás ve vzpomínkách zavede zpátky do dětství a jistě nám vykouzlí úsměv na tváří. Tuto sladkou dobrotu ještě vylepšíte, když do ní přidáte restované mandle a plátky jablek.\nJahodová bublanina s mandlemi vám jistojistě vykouzlí úsměv na tváři. Tento oblíbený český moučník se tradičně připravoval hlavně v létě, takže si díky němu připomenete prázdniny a dětství. Už během pečení provoní celý dům a vám se ihned začnou sbíhat sliny.\nDomácí majonéza, okurky, kapary, nakládané jalapeňos, jarní cibulka, česnek a další ingredience vykouzlí během chvilky tu nejlepší! Suroviny. počet porcí: neuvedeno. 2 ks nakládané okurky 3 lžička kapary 4 plátek jalapeňo paprička jarní ...


Kristína Imrichová z Variedo / Jak si sami sestavíte úžasný design – Selectedmag\nKristína Imrichová z Variedo / Jak si sami sestavíte úžasný design\nDatum zveřejnění 21. 11. 2021\nFoto Alex Chudá\n„Zákazníkům umožňujeme, aby si svůj vysněný kousek navrhli sami,“ říká Kristína Imrichová, majitelka firmy Variedo, která se specializuje na výrobu designového nábytku. Původem Slovenka studovala procesní management v Brně, žila v Itálii, pracovala v Rumunsku a dnes bydlí a tvoří zpátky v Brně. Založila vlastní firmu a i když kus života prožila na jihu Evropy, designy její značky jsou skandinávsky čisté. A podle ocenění Elle Decoration a Czech Design Award, která Variedo získalo v roce 2020, v druhém roce své existence, je vidět, že i oblíbené.\nSvého podnikatelského ducha zdědila Kristína po otci, který se už třicet let věnuje zakázkové truhlařině. V rodinné firmě také načas pomáhala. „Měla jsem na starosti obchod, hlavně rakouský trh. Strašně mi chyběl kompromis mezi zakázkovou a běžnou výrobou. Zakázková výroba je často velmi specifická a časově náročná. Pořád jsem si říkala, že by to přece mohlo být jednodušší. Vymyslela jsem proto produkt, který si zákazník sestavuje sám a může si vytvořit naprosto osobitý kousek, který nebude mít nikdo další. Tak vznikl i název Variedo jako Variety I Do.“\nKristína o sobě mluví jako o firemním stratégovi, strategický je i její výběr spoluprací. Soustředí se na české a slovenské designéry, kteří spolupracují na výrobě doplňků ke komodám a skříňkám doplňků. První kolekci úchytek, v níž byly i velmi prodejně úspěšné úchytky ve tvaru prstenu, navrhla pro Variedo slovenská šperkařka Petra Arbetová ze studia Bepart, která spolupracovala i na první kolekci skříněk. V minulosti značka spolupracovala také se slovenskou interiérovou designérkou Romanou Klimekovou. Další, nové kolekce doplňlů vznikají ve spolupráci se sklářem Františkem Jungvirtem nebo designérem Karlem Matějkou.\nOriginalita hraje ve Variedo podstatnou, ne však hlavní roli. „S tím docela často bojujeme. Na jednu stranu tady máte artové objekty, které jsou krásné a inovativní, ale často postrádají použitelnost. A z hlediska firmy vyrábějící designové kousky je vlastně daleko strategičtější, aby se dostaly k co nejširší skupině lidí.“\n“Už jen při usednutí do vlaku nebo letadla se mi spouští nápady na nové spolupráce a směry značky...”\nAby jste si mohli vytvořit skutečně svůj vlastní kousek, potřebujete k tomu konfigurátor. „Jsme vlastně takovým kurátorem, který nabízí pečlivě vybrané materiály, vzory i jednotlivé doplňky. Na vás už je, jak to zkombinovat. Zatím se nám nestalo, aby byly dvě skříňky stejné,“ doplňuje Kristína, která hledá inspiraci hlavně na cestách. „Už jen při usednutí do vlaku nebo letadla se mi spouští nápady na nové spolupráce a směry značky.“\nJedním z nich je také udržitelnost promítnutá do nové kolekce, kterou Variedo uvede na trh příští rok. „Rozhodli jsme se použít sklo, plasty, nevyužitý odpad ze stavby a recyklovaný textil, který bude tvořit korpus komod, bude to moc hezké. Myslím, že hodně nábytku se dá považovat za udržitelný. Když se opotřebuje, jednoduše ho můžete znovu obrousit a nalakovat,“ říká Kristína.\nNovinkou značky jsou také kuchyně dostupné buďto jako celý modul, nebo v podobě jednotlivých komponentů. „Představte si, že žijete v podnájmu, máte kuchyňskou linku, která se vám nelíbí, ale byt není váš a nechcete měnit celou kuchyň. Někdy stačí jen vyměnit dvířka a najednou máte designový kousek. Neplýtvá se tak penězi ani materiálem.“\nA co že je pro Kristínu Imrichovou dobrý design? „Takový, který je nadčasový, má přidanou hodnotu a neomrzí vás ani po několika letech.“ Třeba jako váza od Františka Jungvirta, kterou dostala spolu s oceněním Czech Design Award. „Je to pro mě srdeční záležitost.“\nVíce o značce Variedo zde a zde


Děti se v KLDR denně učí 90 minut o Kimově genialitě, propaganda zesiluje – Zprávy online\nDěti se v KLDR denně učí 90 minut o Kimově genialitě, propaganda zesiluje\nZprávu přinesl web Daily NK, jenž má v KLDR síť tajných informátorů, kteří komunikují prostřednictvím nelegálních mobilních telefonů. Podle serveru má změnu ve školkách na svědomí Kim Jo-čong, která je zodpovědná za propagandu. V rámci ní chce dětem vštípit lásku a úctu k vládnoucí rodině.\nDříve děti ve věku pěti a šesti let strávily výukou o velkoleposti vůdců KLDR zhruba třicet minut denně. Učitelé je seznamovali především s mocnými skutky a nekonečnou láskou zakladatele státu Kim Ir-sena a jeho syna Kim Čong- ila – zesnulého dědečka a otce současného vůdce.\nTo se však od září mění. Podle učebních osnov, které vláda představila v srpnu, se výuka o vůdcích prodlouží na 90 minut z celkem tříhodinového školního dne. Děti tak přijdou o čas, jenž dosud věnovaly čtení a psaní. Učitelé se musí v hodinách zaměřit hlavně na glorifikaci současného lídra.\n„To, co se učí děti ve školkách se v poslední době změnilo. Množství času věnovaného dětství vůdce Kim Čong-una je nyní dvakrát větší než dětství Kim Ir-sena a a generála Kim Čong- ila,“ popsal jeden ze zdrojů dění v KLDR.\nKim byl podle osnov inteligentní dítě\n„Děti v tomto věku čeká za chvíli nástup na základní školu, takže rodiče mají tendenci žádat učitele, aby se soustředili na studium abecedy,“ vylíčil další zdroj. „Prodloužení času stráveného nad vůdci však ponechává méně času na další studium, takže rodiče budou podle učitelů nešťastní,“ dodal.\nUčební plán údajně chválí Kimovu předvídavost a tvrdí, že už v pěti letech byl vysoce inteligentní, jezdil na jachtě, trénoval střelbu na terč a rád četl.\nDvaatřicetiletá Kim Jo-čong se podle expertů v posledních měsících stala vůdcovou pravou rukou a posílila svou moc. Kim, kterému je kolem 36 let, se letos na veřejnosti objevil jen několikrát. V dubnu se rozšířila informace, že podstoupil nezdařenou operaci srdce, po níž zůstal v kritickém stavu.\nKim Jo-čong má roli zlého policajta\nKim Jo-čong je naopak vidět podstatně častěji. V červnu například nařídila likvidaci styčného úřadu obou korejských států. Kimova sestra také pohrozila Jižní Koreji vojenskou akcí. Později ale KLDR tuto výhrůžku odvolala.\nV KLDR reagují na spekulace o Kimovi v kómatu, odvysílali jeho záběry\nDalší politologové soudí, že Kim a jeho sestra hrají „hodného a zlého policajta“, čehož chtějí využít při jednání se zahraničními mocnostmi po kolapsu jaderných rozhovorů Kima s prezidentem USA Donaldem Trumpem.\nSestra Kim Čong-una má v KLDR čím dál větší vliv:


Sportovní rybolov | Jižní Čechy\nSpolečnost Rybářství Hluboká cz. s.r.o. navázala na tradici v chovu ryb v rybnících, hospodaří na 2 552 ha rybníků a patří mezi největší společnosti v České republice v chovu sladkovodních ryb. Jako vedlejší činnost provozuje myslivost ve dvou honitbách a sportovní rybolov ve třech rybářských revírech, což je vyhledávanou a hospodářsky významnou aktivitou, zpestřením je rovněž lov na dírkách na rybníce Mydlovarský. Velkého úspěchu bylo dosaženo uzavřením smlouvy o „Smluvním dodavateli Pražského hradu“.\nRybníky určené ke sportovnímu rybolovu:\nJeho rozloha činí 23,42 ha a spadá do katastru obce Zliv.\nByl vybudován jako náhradní rybniční plocha za zabrané pozemky pro odkaliště Mydlovary. Původní název byl „ V kravinách“, posléze změnil jméno na „Uranový“ a v dnešní době nese jméno Jaderný\nS rozlohou 41,86 ha spadá do katastru obce Zliv. V roce 74 – 76 byla jeho katastrální plocha zvětšena díky odtěžení nánosů a starých deponií. Po povodních v roce 2002 se zde propadla hráz a bylo nutné přistoupit k celkové rekonstrukci výpustního zařízení a hráze. Rybník je díky poměrně dobré kvalitě vody oblíbeným letním koupalištěm.\nSpadá do katastru obce Čakovec, rozloha rybníka činí 3,17 ha. Je posledním z rybníků v Dehtářské soustavě od obce Habří u Lipí. Značně poškozen byl při povodni v roce 2002, kdy musela být provedena generální oprava bezpečnostního splavu – výpustě a hráze. Pod hrází rybníka se nachází místní technická památka Podevrážský mlýn, jehož součástí je malá vodní elektrárna.\nDalší možnost sportovního rybolovu naleznete ve Sportovně-relaxačním areálu.\nVýchodní část areálu není vymezena pouze plavcům a milovníkům vody. Své místo si zde najdou také sportovní rybáři. Nejhojnějšími rybami v blízkosti areálu jsou kapr, bělice a amur. Pokud si člověk přidá deset minut chůze směrem k jezu, "sortiment" se rozšíří o štiku, sumce a candáta.\nVýdejna rybářských povolenek\nVe spolupráci s Českým rybářským svazem byla v penzionu Pelikán zřízena výdejna rybářských povolenek. Tuto službu mohou využit všichni rekreanti z celé České republiky, kromě Jihočechů – ti si musí povolenky zakoupit ve své místní organizaci.\nV recepci penzionu si můžete zakoupit pouze mimopstruhové povolenky.\nHotel a penzion Pelikán


Švédové ztrácejí zájem o soutěž Miss – Novinky.cz\nŠvédové ztrácejí zájem o soutěž Miss\nZatímco zbytek Evropy je každoročně zahlcen nejrůznějšími soutěžemi o dívčí krásu, ve Skandinávii už o Miss nemají zájem. Organizátoři nového ročníku klání o královnu krásy Švédska museli pořad zrušit pro naprostý nezájem nejen adeptek o titul, ale i diváků.\npondělí 16. února 2004, 10:03 - ŠVÉDSKO\nVe Švédsku se silnou tradicí protestantské morálky se nenašel ani jeden časopis, který by otiskl fotografie finalistek v plavkách. Nabídku na vysílání gala večera pak odmítly všechny televizní kanály.\nSoutěž již dříve provázely na evropské podmínky velmi neobvyklé požadavky - finalistky musely být nekuřačky a po skončení soutěže musely týden objíždět švédské školy a přednášet o sportu a zdravém způsobu života.


Jan Kříž (2008) | XÉNIA HOFFMEISTEROVÁ\nKateřina Tučková (2018)\nCo je za čím\nTerezie Zemánková (2016)\nOndřej Novotný (2016)\nVlastimil Tetiva (2013)\nPříbehy hravé a dravé\nIvo Hucl (2012)\nJan Kříž (2008)\nXénia Hoffmeisterová se v bilanci současného světového umění stále výrazněji uplatňuje právě tou bizarní fantomatičností, tajemně znepokojivou, ale přitom adresnou symbolikou svých obrazů, kreseb a keramických plastik. Již název naznačuje, že se jedná o námět zkoumající pudové síly násilí, skrytou stránku lidského bytí, která co chvíli vyvře na povrch, aby znepokojila člověka, kulturou jen zdánlivě trvale formovaného. Realita i umění nás často náhle vyděsí sarkastickým šklebem čehosi nepřátelského, pitvorně bizarního, co člověka ohrožuje a co mu nedá spát: s čím se potkáváme nejen v životě praktickém, ale v celé tradici mytologické reflexe lidského bytí. I milostivá představa konejšivých nebes měla svůj protiklad v hrůzách a trestech pekla. Nejen pekla jako odplaty za zlé skutky, ale pekla jako alegorie krutosti ve světě vůbec. Představa hada, který je ve tvaru a pohybu jazyka přítomen, uvádí na scénu i vzpomínku na trest za prvotní hřích — vyhnání z ráje, trest za opovážlivost lidské touhy po vědění. Obrazy jazyků pekelných — chamtivá nestvůrnost naturalistického obrazu plného extravagantně děsivé ošklivosti, ta fantaskní alegorie jakoby byla varováním světu před tím, že se síly zla a násilí mohou kdykoliv vrátit na scénu lidského života a vtisknout jí svou pekelnou tvář. Tyto motivy nepřekvapí u malířky, jejíž imaginace navazuje na tradici naturalisticky viděných dávnověkých oblud a bestií. Právě tuto linii považovala Xénia Hoffmeisterová již od počátku svého díla za sobě vlastní, právě v souladu s ní rozvinula dramatický patos své expresivní malby. Ovšem s tím, že člověku celkem přirozená démonizace zla má u ní zcela logické zázemí v přírodě. A právě tento všudypřítomný element přírody je východiskem k moudré duchovní transcendenci.\nKritický smysl obrazových, sochařských i scénických podobenství, jako jsou právě Zlé jazyky, vyplývá z jiskření mezi svéráznou osobní mytologií — živenou iracionálními instinkty podvědomí — a osudovými věštbami obecného dosahu. Tvorby symbolů se vedle rozmanitých motivů přírody nyní ve stále větší míře účastní i podoba člověka. Člověka vydaného na milost a nemilost silám, které tu byly od pradávna jako součást přírody, silám, které člověk zkrotil jen napůl, které se znovu a znovu hlásí o slovo, jako pasti, které člověk sám sobě připravil. Křik bizarní imaginace Xénie Hoffmeisterové je přitom stále hluboce ukotven v realitách přírodních i lidských. Ty ve své úhrnnosti představují základ všeho bytí, určují člověka v často absurdně vyznívajícím rozpětí mezi krásou a ošklivostí, nadějí a skepsí, živo-tem a smrtí.\nDo současného proudu obnovujícího se realismu vnáší Xénia Hoffmeisterová řadu nezaměnitelných osobitých podnětů. Je to především schopnost rozvinout koncepčně náročnou scénu fantazijní alegorie, nejednou figurální výjev mísící vrývavý realismus s agresivní autonomií fantaskna. To vše oživeno dynamikou obra-zové scény i prostředí, v malbách umocněno příznačnou syrovostí barvy a velkorysou volností štětcového rukopisu. Dílo Xénie Hoffmeisterové je zakotveno v podvědomí mytologického reflexu bytí a účinně pracuje s evokacemi historických symbolických pří-běhů, dává však zaznít i zcela čerstvým groteskně-bizarním symbolickým novotvarům.\nBytostným živlem podivuhodných obrazů, plastik, kreseb a grafických listů Xénie Hoffmeisterové je symbolika fantazijních představ. Tomu slouží dramaticky expresivní, smyslově naléhavé, vřelým pocitem života určené pojetí a utváření díla. Je to tvorba mnohotvárná, překvapivá. Každé dílo přináší něco nového; horizont symbolických vizí se stále rozšiřuje o nové významy. K dosažení vyššího stupně fascinace obrazem je třeba vládnout tím, čím Xénia Hoffmeisterová skutečně vládne — bohatě odstíněným rejstříkem malířských prostředků na pomezí imprese a exprese, pádnou, ale humorem odlehčenou modelační vůlí, schopností kresby rychle dospět k vyjádření jádra myšlenky nebo trpělivě setrvat u drobnokresby příznačných rysů nazírané reality. Nade vším je vůle směrovat fantazijní metaforu k hlubšímu symbolickému významu. Na tomto díle je zvláštní schopnost spojovat velké a malé, patos humanistického symbolu s žánrem humorného, často ironizujícího vyprávění. Právě prostřednictvím drobných příběhů se mnohdy lépe dostáváme k pochopení některých základních pravd života. Stačil třeba pohled do zeleninové zahrádky a život se nám otevřel v celém souboru podstatných skutečností, významů i záhad. Právě realismus vztahu obrazu k životu je zde úvodem do tajemné říše fantazie. Bystrý realismus představuje zorný úhel kritiky, která i platnost přeludů fantazie měří mírou obecných životních zkušeností. Fantazijní fabulace až pohádkového typu je nějakým zvláštním, objevným způsobem podřízena širší a hlubší životní praxi: obraz reaguje na hrozby osudu, těší se z radostí prostého dění každodennosti.\nMalířská i sochařská tvorba Xénie Hoffmeisterové vykazuje kromě silné složky vizuálně receptivní a dramaticky výrazové i složitější vnitřní stavbu mýtotvornou. Odpovídá tím účinně na ochuzující pragmatismus současné civilizace, podobně jako některé příbuzné proudy figurální malby ve světě i u nás, od poloviny šedesátých let až do současnosti. Malířka navazuje na významnou domácí linii české figurální grotesky, ale přidává k ní vlastní kvality pohádkového vyprávění. Obraz se znovu jeví jako tajemství, které máme pochopit a odkrýt snad stejně tak, jako se i autorka svými obrazy dotýká citlivého nervu nejvlastnějších niterných tajemství v sobě samé, zároveň ale i kolektivního vědomí člověka. Volí přitom poutavou směs ikonografických motivů. Zčásti navazujících na archetypální představy kulturních dějin, zčásti nalézaných a vykládaných malířkou po svém, jakoby mimovolně, náhodně, přitom ale vždy v rámci touhy dobrat se hlubinných pravd. I humorně žánrový námět, jako je třeba společenství krtků, bude se jevit jako symbol otevírající nám vstup do tajemství, tajemství podzemních labyrintů. Naznačuje se zde touha člověka proniknout do tajemství země. V groteskně alegorické figuře krtka se nám zjevuje tajemný průvodce duší, který duše vede skrze temnoty podzemních chodeb, a snad je zároveň tím i osvobozuje z posedlostí i strastí každodenních krizí života. Temnoty země se v poloze hry proměňují v nezbytný předpoklad jakékoliv budoucí cesty ke světlu a duchovnímu prozření.\nDvě spolu rozmlouvající ryby, kostry s živými hlavami, jakoby až s existenciálním sarkasmem ironizovaly symbolický význam ryby — symbolu zmrtvýchvstání a nesmrtelnosti. Xénia Hoffmeisterová ve svých fantazijních obrazech dovede myslet v protikladech, antitezích, které se však kdesi v úběžníku svých významů doplňují — jako radost a bolest, život a smrt, vážnost a směšnost, heroismus i marnost oběti. Jakoby to vše bylo vyjádřeno motivem trní, které podobně jako Kristova koruna vyjadřuje — zde snad s jistou ironií — motiv vyššího, možná ale jen pomyslného vítězství ducha nad osudem, který ovšem zůstává stále krutý a nemilosrdný. Téma Nahého v trní je novým symbolem tradičního prožívání a výkladu údělu člověka. V řadě obrazů si Xénia Hoffmeisterová otevírá před sebou cestu do náročného světa symbolických figurálních kompozic. V nich mísí vážné a velké s prostým až nevážným, hluboký humanistický patos a rozverným anarchismem někdy až pekelně bizarní fantazie. Objevné sebereflexe formou nespoutaného ženského prožívání světa se jeví jako nová dimenze lidské intelektuální orientace, i když v této chvíli na nebezpečném pozadí celkového rozvratu stabilních hodnot. Své slovo zde bez obav mohou říci i více či méně skryté erotické motivace cílových významů mnohého díla. V každém případě uvítáme, že myšlenkový svět obrazů Xénie Hoffmeisterové čerpá z hlubších vrstev kulturního i biologického vědomí i podvědomí člověka jako dějinné bytosti. A to pak je jedna z jistot, za které tomuto dílu vděčíme. Je až s podivem, že se to vše děje v obrazových příměrech často záměrně hovorného, nevázaného vyprávění fantazie o radostech i strastech životní pouti člověka ve světě. Ale právě šíře životem vyplněného prostoru fantazie, hloubka jejího zakotvení v životě, je to, co uměleckému vyznání Xénie Hoffmeisterové propůjčuje ve světě současného uměleckého hledání mimořádnou důvěry-hodnost.\nOtištěno v knize „Xénia Hoffmeisterová – Monografie“ (2008), Kalich, ISBN 978-80-7017-078-6\nText vyšel v katalogu k výstavě Xénie Hoffmeisterové "Co je za čím", která se konala na podzim roku 2018 v Chrudimské Besedě.\n„Na pryčnách v terezínské pevnosti jsou dodnes do dřeva vyryté nápisy od lidí, kteří nechápali, proč se z nich stala lovná zvěř. Ty záznamy jsou tak silné a autentické, že se můžete jen po špičkách vytratit. I ta světlá, střídmá architektura prostoru dnešní galerie, který postavili Němci během Druhé světové války, je tak nabitá negativní energií, že žádné příznivé vize nepřipouští. Je tu usazená bolest, která nikdy neodezněla.“ Xénia Hoffmeisterová se genius loci Terezína nesnažila obejít ani mu čelit pozitivním poselstvím. K bezdůvodnému optimismu ostatně netíhla nikdy. I když v jejím díle bývá často přítomný humor, je vždy jaksi načernalý. Ať už se jedná o malbu, objekty či scénografii nebo práci pro film, prostupuje její tvorbu melancholie. Prorůstají ji apokalyptické vize, které navzdory půvabné zdobnosti provedení a zdánlivě lehkonohé hravosti nápadů – anebo možná dokonce v jakési dekadentní souhře s nimi – v projektu Stíny kulminují.\nVíce než výstavu v klasickém slova smyslu, kde by prezentovala určitý výsek ze své tvorby, vytvořila Hoffmeisterová pro Terezín site specific instalaci. Její výtvarné myšlení i vyjadřování je divadelní, proto zde vytvořila scénu o třech dějstvích, která na historii místa reaguje symbolickým příběhem.\nV centrálním prostoru galerie se jako ve svatyni rozprostírá koberec. Je složený ze stovky drátěných lebek, které Xénia Hoffmeisterová vyplétala po večerech déle než půl roku. Jsou na první pohled jednotné jako dekorativní prvky v ornamentu, jako rohož, která vyšla ze sériové výroby. Přesto je každá z nich malinko jiná, má svoje drobné deformace a odchylky – tak jako lidské lebky v hromadném hrobě. Pro Hoffmeisterovou byla vždy typická tíseň z přeplnění. V terezínském cyklu děs z mnohosti, v níž se tragédie jedince stává statistikou, eskaluje.\n„Nejde jen o ty, kteří v koncentračních táborech zahynuli – oni nepřivedli na svět další generaci, a tito nenarození lidé tu dnes chybí. Z tisíců zemřelých v Terezíně by to už byly statisíce. Myslím, že by náš současný svět vypadal jinak, kdyby přirozený vývoj nebyl násilně přerušen. Je to nářek za nenarozenými dětmi,“ říká.\nS motivem lebky autorka polemizuje i ve druhém dějství. Po bočních stěnách výstavního prostoru rozvěsila lebky stejného tvaru, vytvořené nicméně z různých materiálů, které určují jejich charakter. První z nich vznikla z patron, ze zlatě a stříbrně se lesknoucích nábojnic elegantního tvaru, jež ve svém zmnožení působí jako jakýsi apartní relikviář. Další jsou seskládány z dřívek nebo kamínků, spleteny z drátků či nití, stlučeny z hřebíků nebo vyrobeny ze závlačkového řetězu. I když jsou všechny tvarovány podle stejného mustru, některá má jemné a jiná zase hrubé rysy, jedna působí zranitelně, zatímco druhá razantně, některá je zdobivá, jiná majestátní a další elegantní. Vespolek vypadají jako galerie rodinných portrétů v měšťanském salónu. Postupně osvětlovány rotujícím reflektorem, podobným, jaký za nocí hlídal v lágrech, se jedna po druhé noří ze tmy a náhle tak vyrůstají ze stěny ve vší své dramatické plastičnosti. Hoffmeisterová tu lebce navrací její vážnost. Ze symbolu redukovaného během posledních desetiletí na grafický znak, který se hodí stejně dobře na suvenýry i na spodní prádlo, je opět nesmiřitelné memento mori.\nVe třetím, finálním plánu nechává autorka za zvuků hudby rozpohybovat pět točen, na nichž jsou seskupeny podivuhodné objekty. Surreálné preparáty konzervované ve skleněných baňkách i fragmenty každodennosti jsou opět v pravidelných intervalech ozařovány světlometem. Jak se světlo posouvá, jejich stíny se prolínají, vrství, míhají se, bobtnají do monstrózních rozměrů a zase se rozplývají, jako pozvolna se vynořující a blednoucí vzpomínky. Sklo baněk vytváří na pozadí stěny efekt mihotající se vodní hladiny. Vyvolává tak dojem plynutí času, který nám dovoluje zapomínat. Jak ale zpětný pohled na koberec z lebek nemilosrdně připomíná, pro jednotlivce může být zapomnění sice smířlivé, pro společnost je to plíživá hrozba. Ve snovém prostoru by divák pro samé okouzlení z hravosti a fantazie měl tendenci zapomenout, že ty představy, touhy, sny a vzpomínky už nikomu nepatří. Zůstaly jen vrypy na pryčnách. „Mám potřebu sama za sebe odvyprávět svůj vlastní pocit viny jako jedinec, který je zároveň součástí velkého celku,“ dodává Xénia Hoffmeisterová.\nText k výstavě "Xénia Hoffmeisterová - Stíny" v Památníku Terezín v létě roku 2016.\nNěmecký filosof a psychiatr Karl Jaspers byl přesvědčený, že náboženskost patří neodmyslitelně k údělu člověka. Ať již vědomě či nevědomě, lidské bytosti se spoléhají na entity a principy, které je přesahují a garantují pravdivost a smysluplnost světa, ve kterém žijí. Formálně tu s námi, smrtelníky, jsou božstva nepřetržitě. Co se v běhu dějin zbožnosti mění především, jsme my sami. S námi se proměňují k našemu obrazu paradoxně i božstva, kterým jsme ochotni svěřovat vládu nad námi samými. Jestliže si vzpomeneme na slavné Nietzscheho konstatování, že Bůh je mrtev, je možné na něj odpovědět parafrází starého zvolání: „Bůh je mrtev, ať žije Bůh!“.\nJe jen málo míst, kde by se cyklus maleb Xénie Hoffmeisterové ukazoval s větší zřetelností, než právě zde, v synagoze v Hranicích. Sakrální prostor, jejž stará božstva opustila společně s lidmi, kteří se zde k nim modlili. Ačkoliv osazení stěn synagogy výjevy z neutěšeného světa nových bohů se realizuje až s touto výstavou, jistým způsobem sem vstoupil jejich stín již v minulosti, v době, kdy vrcholila největší katastrofa moderních dějin evropské kultury.\nSpatřuje-li Xénia Hoffmeisterová v (ne)řádu dneška dílo nových božstev, jsou to božstva k člověku veskrze nepřátelská. Je-li ovšem platné tvrzení, že za tváře bohů je spoluzodpovědný člověk sám, ukazuje se dnešní (a včerejší) svět v autorčiných obrazech jako velká scéna sebedestruktivního blouznění, jehož počátek se nachází zasunutý někde v nekonkretizované minulosti selhávání lidského myšlení. Místa, kde se zrodila přítomnost, ale nejsou autorčiným předmětem zájmu. Tím je, stejně jako v její dosavadní tvorbě, přítomný, živý a žitý fenomén, ve kterém se sice minulost ze své přirozenosti ozývá, ale už jen jako pozadí vlastních následků.\nTři základní typy tematických námětů, které se objevují v autorčiných malbách tohoto cyklu, jsou výpravné krajiny, božské figury a „architektura“. Fantastické krajiny, ve kterých Xénia Hoffmeisterová rozehrává složité, mnohovrstevnaté příběhy, jsou v jistém smyslu z představených obrazů těmi nejpopisnějšími. Jejich „popisnost“ lze ilustrovat připodobněním k situaci z „Labyrintu světa a ráje Srdce“ J. A. Komenského, kdy se poutník-hrdina vymaňuje z brýlí mámení. Skutečnost, kterou poutník následně uzří, svojí strukturou a základními ději odráží svět mámení, převádí se ale (s řadou symbolických a imaginativních zkratek) do morálního negativu, který osvětluje podstatu děje. Takové pátravé rozhlédnutí se kolem sebe stojí v pozadí i těchto výpravných scén, přičemž zvrácenost světa bez brýlí se neukazuje pouze ve smyslu mravním, ale i existenciálním. Samota a osamocení, odcizení, bloudění, šílenství a všeobjímající úzkost na diváka doléhají z každého koutu těchto „odkrytých“ krajin. Ty se zároveň ukazují jako výjevy ekologické katastrofy, způsobené rozpínavostí technické civilizace, oné pýchy moderního člověka, na jejíž negativní důsledky stále není kvůli brýlím mámení brán patřičný zřetel.\nV mase šedých figur, oněch zástupců nových božstev, jejichž prázdné, leč upřené výrazy neurčitě hledí na diváky, se dobře ukazuje ona zvláštní propletenost lidského a božského. Ač dle základních formálních znaků postavy reprezentují člověka, jejich zasněná mrtvolnost a jistá „nedokončenost“ z nich činí pouhou nápodobu. Tato lidská nápodoba nicméně disponuje znaky moci, autoritativně stavěné šedé figury ovládají tajemné žezlo a hledí vše zřícím okem. Polotovary lidí lidem vládnou. Je pozoruhodné srovnat nesouměřitelnost klidu a autority těchto figur se zoufalými afekty bezhlavě se potácejících postav lidí z autorčiných krajin. A přesto mají tolik společného, právě jako člověk a božstva, jež jsou si navzájem obrazem. Historicky se s tímto zároveň dá konstatovat, že zbožštění člověka samého a jeho současná proměna v tyrana lidí zapadá do obrazu „ateistických“ božstev z doby po smrti Boha, kterou zaznamenal Nietzsche.\nArchitekturou mám nakonec na mysli prostorné síně, které se rodí z objemných výtrusnic a které vyrůstají do zvláštního organického klenboví. Evokující posvátné prostory, jejich dominantou je především do nekonečna se rozprostírající, napjaté prázdno. Charakter prostoru je nicméně určen jeho orámováním, výtrusnice mu dávají organický, plodivý, až erotický náboj, a přesto jako diváci vnímáme, že v tomto výjevu se skrývá cosi chorobného a nepřirozeného, co je založeno jako nemoc a jako nemoc se i šíří. Jestliže krajiny přinášejí ze světa nových božstev literární popis jeho scenérie a božské figury reprezentují jeho ústřední postavy, „architektura“ vystihuje jeho základní dynamiku – zchorobnění přirozeného.\nSkutečnost, že Xénia Hoffmeisterová vsouvá do vztahu člověka k člověku, případně člověka k přírodě, nová božstva jako metaforický mezičlánek, je nesmírně důležitým pozorováním, které v posledku ukazuje na osudovou tragiku lidského údělu, kdy je člověk zároveň viníkem i obětí své doby a svého vlastního života.\nText k výstavě „Xénia Hoffmeisterová: Nová Božstva“ v galerii Synagoga v Hranicích na Moravě v datech od 16. listopadu do 30. prosince 2016.\n"Svět je ve své podstatě zcela imaginární, ale na druhé straně je hluboce příbuzný světu skutečnému." Isaac Bashevis Singer\nPotřeba provokovat, vyvolávat alespoň malé skandální situace, odehrávající se v nepoměrně malém prostředí (prostoru) plochy plátna, je bytostně spjata s její třaskavou ženskou osobností, připravenou neustále k odpalu. I když původní profesí scénografka, je Xénia Hoffmeisterová především výtvarnice, autorka absurdních příběhů, zachycujících nevšední okamžiky dnešní reality. Její obrazové, kresebné i prostorové realizace jsou aplikacemi jejích osobních zážitků respektive postřehů. Současné výtvarné umění je široký pojem; zdá se mně, že „akčním“ umělcem je téměř každý. Žijeme v podivné době, kdy třeba psychologové vystupují jako populární osobnosti v televizi a hvězdy show byznysu nám sdělují moudrosti hodné antických filosofů. Žánry se nějak promíchaly, kdo ví, kde začíná kresba (malba) a pokračuje rukopis… Proč by tedy malíři, grafici, sochaři, jedním slovem výtvarníci, nemohli „psát“ (malovat) také zajímavé a neotřelé příběhy? Xénia Hoffmeisterová je vyhraněná osobnost imaginativního založení, inspirující se trvalým prožíváním skutečnosti na ostré hraně jejího rozumově logického i iracionálního vnímání, pro niž prvek tajemna zůstává věčně živou a omlazující vodou. Toto tvrzení nevyplývá jen z pohledu na poslední tři roky její tvorby, ale tento primární rys „uhranutí zázračnem“ a „uštknutí tajemnem“ proniká a vine se celou její dosavadní tvorbou, plynule se rozvíjející a formující od konce osmdesátých let.\nV díle Xénie Hoffmeisterové se výrazové hranice většinou pohybují mezi sarkasmem a ironií. Zhruba v posledních čtyřech letech zde objevíme okruhy, které zdánlivě přijímají „hru“ současné společnosti. Symbol, metafora, alegorie jsou stále k dispozici, připravené k individuálním penetracím příslušných, v dobových kontextech zakódovaných interpretačních možností. Autorka je využívá k obraně proti spontánně subjektivním výrokům dnešní, do jisté míry alibistické postmoderny, k rekursům na vlastní „já“. Dialektická součinnost protikladných sil dezintegrace a reintegrace, svobody a automatismu, materialismu a esoterismu, prostupují vývojovou závitnicí, jejíž pevný okruh dává této formě svébytnou originalitu. „Umírněnost není opakem vzpoury. Vzpoura sama o sobě je umírněnost, požaduje jí, hájí jí, vytváří během celé historie a jejích věčných nepokojů. Již sám původ této hodnoty je pro nás zárukou, že může být zničena jen částečně. Umírněnost zrození ze vzpoury může žít jen vzpourou. V tom tkví věčný konflikt, neustále vyvolávaný a ovládaný inteligencí. Nevítězí ani nad nemožností, ani nad bezednými hlubinami. Nalézá v nich svou rovnováhu. Ať činíme cokoli, nezřízenost vždy bude sídlit v lidském srdci, tam, kde se nachází osamělost. My všichni nosíme v sobě místo svého vyhnanství, své viny a zpustošení. Avšak naším úkolem není ukazovat jí světu, nýbrž přemáhat jí v sobě i v jiných“. Forma, respektive obsahová stránka této citace, vyvolává ve vztahu k dílu Xénie Hoffmeisterové, řadu otázek, ale je zde i obsaženo určité penzum odpovědí. Nejprve tedy ty otázky. Může být vývoj autorky, závažnost jejích počinů, vymezených určitou časovou hranicí (v tomto případě nás svébytně zajímají zhruba poslední čtyři roky), určován jen motivy subjektivní zvůle? Je veden snahou rozbouřit klidnou hladinu a překračovat hranice (meze) konvenčního nazírání? Můžeme uvažovat o experimentu tam, kde jde o skutečné tvoření, zápas o postižení vjemu a transformaci zážitků? Je možné hovořit o „laboratorní“ práci a výzkumu, kde jde o čin, o jehož kvalitě rozhoduje vždy míra estetické hodnoty, obsažená v emotivnosti malířského projevu? Nedochází zde náhodou ke směšování dvou zcela odlišných oblastí, které je možné v běžné mluvě srovnávat, ale které nám podstatu příliš neosvětlí? Takové vidění přináší geneze těchto uměleckých děl, kde určujícím momentem je motiv náhodnosti, jednostranně zdůrazňující intuitivnost tvůrčího procesu. A není to nakonec vinou agresivity současných poměrů ve společnosti, které nás omezují a zbavují možností klást otázky a hledat na ně správné odpovědi?\nTo, z čeho se rodí impuls k dílu, je v různých dobách a u různých umělců striktně osobní. Někteří autoři směřují k tomu, co je na předmětu, respektive ději, substanciální, k podobám v jejich vztazích a silách. Jiní hledají konstrukci předmětu nebo na druhé straně jsou přitahováni tím, co je charakteristické, individuální, jedinečné. A těch typů bychom našli ještě mnoho. V předchozím odstavci jsem nastínil některé okruhy otázek, které se přímo dotýkají tvorby, respektive současné tvorby Xénie Hoffmeisterové. Najít na ně odpovědi ale není zase tak jednoduché, jak by se mohlo na první pohled zdát. Umělecké dílo může na jedné straně uspokojovat naše touhy, ale na straně druhé nenápadné „trhliny“ v jeho významové a vizuální struktuře v nás současně vyvolávají nové touhy, k jejichž naplnění je nutné hledat stále další a další objekty. „Nedovedeme se vlastně vzdát ničeho,“ tvrdí Freud, „(protože) vyměňujeme jedno za druhé; to, co se zdá být zřeknutím, je ve skutečnosti vytvořením náhražky, surogátu.“ Z hlediska tvorby Xénie Hoffmeisterové je tato „neúplnost“ konstituována napětím mezi traumaty a slastmi, které v člověku vyvolává zpředmětněná minulost. Autorčiny „požírači barev“, přepravky na vejce, tuby s barvami, relikviáře, pánve, plyšové myši, slepičí nebo rybí hlavy, štóly, proutěné košíky, boty, žárovky, křesla, z jejichž polstrování se vynořují pružiny společně se zvířecími postavami, plastové láhve, plži, mravenci, lidské figury, ptáci, lebky, jsou veskrze předmětné formy, které míjíme bez valného zájmu, bez povšimnutí. Do této „divočiny“ tvarů a hmot, do této džungle na okraji a za okrajem civilizace vstupuje Xénia Hoffmeisterová. Tyto předměty, bytosti živočišné říše neodkazují nikam mimo sebe a nad sebe k záměru, řádu smyslu. Teď tu jsou, existují. Jejich tvary, utváření, barevnost vystupují z nepozorovatelnosti a zapomenutí. My se s nimi sice denně setkáváme, ale vlastně je nevnímáme. Tak jako kdysi Kurt Schwiters sbíral papírové smetí z ulice, transformuje Xénia Hoffmeisterová tyto, přeneseně řečeno, „sesbírané“ artefakty do svých obrazů nebo prostorových realizací. A ony se dostávají do nového magnetického pole. Seskupují a umísťují se do onoho „nerozumného“ a „nesmyslného“ díla, jímž je obraz. Reagují na autorčiny skryté pokyny. Barevná polychromie z nich na první pohled dělá skutečné fetiše; Hoffmeisterová nám je ale „nenabízí“, respektive neprezentuje tak přímočarým a vemlouvavým způsobem. Nejprve je tu „zasažení“ a pak následuje dlouhý proces; tvary narůstají, proměňují se od jednoho obrazu k druhému, přijímají do sebe nové prvky, které pocházejí z jiných zážitků, je zde částečná aplikace motivů z minulosti. Z těchto prvků se na ploše plátna nebo v prostorových realizacích (objekty, asambláže) stávají nedotknutelné, nedosažitelné a svým způsobem také autoritativní subjekty, které třeba nastavují zrcadlo našim frustracím. Je zde evokován proud vzpomínek a asociací, jejichž zřetězení rodí netušené obrazy života. Xénia Hoffmeisterová se stává zároveň básníkem a filosofem. Nikdy však není básníkem laciných rýmů. Jsou to neobvyklé metafory, na které nakládá svůj explozivně poetický náklad. Je básníkem nemocných, opuštěných věcí nebo tvorů z živočišné říše, kteří jsou jakoby ztraceni v prostoru neskutečna a vyvolávají neklid. Kompozice se stávají dějištěm nečekaných a neuvěřitelných konfliktů a jsou přesto zároveň svědky podivných sugestivních vztahů. A filosofem je v neustálé meditaci o příčinách a pravdě jevů a jejich vzájemných vztahů, přičemž hledá za vnější, vyzkoušenou a doporučovanou pravdou svou novou pravdu uměleckou.\nDalším ze základních znaků těchto artefaktů je vztah mezi prostorovým odstupem a časovým ekvivalentem. Pod pojmem časovost si můžeme v tomto případě představit očekávání, strach, úzkost, předtuchu, vzpomínku, určitou podobu nostalgie. Autorka uplatňuje osobitou metaforiku, která je jednak holistická a jednak fragmentární, zdánlivě nekompletní. Poznáváme zvláštní druh antropomorfismu, směřující ke konglomeraci subjektivně pojednaných fyziognomií „zvláštních“ bytostí živočišného původu nebo předmětných relikvií, zdánlivě vytržených ze svého „přirozeného“ prostředí. V konečné komplexní podobě jsou oba tyto faktory schopny dosáhnout pozoruhodných efektů „přítomnosti“. A oba mají tendenci umísťovat a zároveň i izolovat objekt a osoby v „situacích“, jakými jsou uzavřené místnosti, tovární haly, podzemní garáže, prostředí ateliéru apod. Tato afinita směřuje k divadelnímu akcentu. Jde o materializaci archetypálního děje, respektive vjemové situace, která v sobě obsahuje nejen vlastní minulost, ale také anticipuje budoucí život a růst. Vychází ale ze současnosti, z okamžitých vjemů a podnětů, které přináší sám život. Lze hovořit o určité tvorbě v cyklech, kdy jednotlivé artefakty nejsou v kompatibilitě celku anonymními výjevy. Někdy tu je zachycen zlomek příběhu, jindy pocitová asociace. Jednotlivé segmenty se vymykají jakékoliv uměřenosti, vystupují v objemu hmoty agresivně ven, zaplňují náš konkrétní prostor a čas, vytěsňují nás z něj. Řada obrazů určitého volného cyklu asociuje dojem programově zamýšlené neukončenosti. S úporností sobě vlastní se Xénia Hoffmeisterová vrací stále k stejným výmluvným pozicím, k analogickým kompozicím a situačním vzorcům; jako by ve zdánlivé neukončenosti přece jen hledala definitivu. A pak – autorka nalézá hodnotu v něčem, čemu už všichni hodnotu upřeli, význam v něčem, co je pro všechny bezvýznamné, dokonce krásu tam, kde všichni shledávají jen rozpad, zkázu a nicotu.\nTvorbu Xénie Hoffmeisterové je možné v tomto časovém úseku (2008–2012) rozdělit do několika okruhů obsahových a z hlediska použitých materiálových struktur významových a výrazových. I když se tento text pohybuje spíše v rovině teorie, obecnosti a globálnosti, nelze se vyhnout určité specifikaci, respektive „nepozastavit“ se u jejich základního vymezení a určení. Jedním z okruhů je zvláštní, osobitě zpracovaná forma „zátiší“. Snové jako protiklad reality, zvláštní a symbolické jako protipól viděné skutečnosti, jsou základními činiteli těchto veskrze obrazových realizací. Dramatické tvarové shluky akceptují optický odraz (nebo obraz?) reality, autenticky tlumočí její prožívání. V plné míře se uplatňuje groteskně laděná imaginace, kde se z amorfních, barevně rozjasněných struktur rodí podivné bytosti, navazující někdy na tradiční symboliku minulosti. Zde jsou ale konfigurované do zcela nových podob, vyznačujících se bohatě rytmizovanou, dynamicky barokní formou a brutálně expresivní, téměř až karikaturně zaostřenou fyziognomií.\nV těchto obrazech je obsaženo víc než jen vizuální zážitek. Xénia Hoffmeisterová sestupuje do bezprostřednější roviny zkušeností; neguje vlastně naše povrchní představy o skutečnosti. Obsahové polohy se nepohybují po obvyklých drahách; jsou jako bumerang, který se po krátkém letu vrací zpět na hlavu diváka. Nakonec všichni se často v životě pohybujeme jako loutky, přesně, s dokonale fungujícím mechanismem a zcela podle přání toho, kdo tahá za pomyslné drátky. Stačí však přetnout vodící dráhy a celá společnost je náhle na zemi, a teď teprve začíná pozvolna chápat celou relativitu věcí a dějů. Stačí konfrontace s prostou pravdou a tento otřes vyvolá smích. I když jak u koho. V předmluvě ke knize kreseb André Francoise S naježenými brky mě zaujal odstavec, snažící se podat definici humoru: „Chválíme humor, tuto poezii směšného a hluboký pohled na svět a lidi z jejich směšné stránky. Humor je i to, když ušlechtilý duch, který poznal dobré i zlé v člověku, se otevřeně i poctivě snaží zobrazit život a lidi v jejich slabých lidsky křehkých a směšných okamžicích. Dobrota srdce i láska k bližnímu, jimiž je při tomto počínání veden, jej činí shovívavým a dovoluje vidět pády a pošetilosti jako projevy slabosti a nikoli zla.“ Autorka spojila ironii s trochou nostalgické touhy, vše převázané jemným závojem skoro černého humoru pana Grocka. Je to vtipné a upřímné. „Snad nic, snad něco skoro jako umění…“ cituje Jiří Kolář Mallarméa. Obsahy zakleté do autointerpretační reflexe, sanatorium věcí, které zdánlivě vypadly ze hry. K tomuto výrazu náleží vysoká míra hloubky a bohatství ducha, aby to, co se pouze zdá subjektivním, bylo zdůrazněno jako skutečně výrazné. Aby z nahodilosti, z pouhých nápadů bylo vyneseno to, co tvoří vlastní identickou substanci. Tak nějak se dá stručně popsat „příběh“, odehrávající se na pozadí obrazů Xénie Hoffmeisterové. Sama sobě povoluje během tvůrčího procesu to, co vypadá jako nezaujaté, lehké a nenápadné potulování ve světě věcí a živých bytostí, jehož nenápadnost vytváří paradoxně dojem větší ideové hloubky. A protože to jsou jednotlivosti, které v zdánlivém chaosu a nepořádku tryskají na povrch, je vnitřní souvislost položena tím hlouběji, aby v jednotlivostech jako takových nechala zářit jejich komunikační význam. Jednotlivé motivy jsou podřízeny striktnosti skladby, ale často z ní také vystupují. Dnešní pojetí výtvarné řeči přesáhlo většinu omezení, daných starými romantickými výklady originality. Co z toho zůstává podstatné, je účel, jemuž slouží tyto inovující metody výtvarné mluvy. V případě Hoffmeisterové autenticky vyrůstá z reality (chtělo by se dodat, že dnešní), ze známého prostředí. Ze života spoutaného statistikami a formuláři, ovládaného režimy série a programace, řádem litery, cifry a nezbytného razítka, ze skutečnosti, která se stala novou, svébytnou „nadrealitou“.\nObrazy, respektive všechny výtvarné artefakty Xénie Hoffmeisterové, nás „vykolejují“ ze zaběhnuté stereotypní rutiny. Neakceptují platný řád a směřují naše myšlenky, pohybující se ve vyježděných kolejích, na koleje nepravé, a způsobí tak srážku. Náraz je natolik intenzivní, že ani nepotřebujeme žádný slovní výklad. Někdo může namítnout, že obrazy Xénie Hoffmeisterové jsou zatíženy dvojznačností. Řekl bych, že tento pohled je zkreslený. Jde o proslulý a nekončící spor o námět. Pro jedny je nezbytností, pro druhé pouhou záminkou. Je však nezbytné se k tomuto problému v této situaci vůbec vracet? Mezi normálně myslícími lidmi se dnes nenajde nikdo, kdo by nepovažoval námět za vedlejší; kdo by chtěl posuzovat umělecké dílo podle toho, co představuje, vystavil by se posměchu nebo by budil útrpnost. Příjemce bez uměleckého vzdělání se skutečně spokojuje s tím, že si z poselství díla vybírá prvky, ve kterých může identifikovat předměty nebo skupinu předmětů. Jde tu o pouhé „rozpoznávání“. Dílo je považováno za poselství, které umělec zašifroval a o němž je divák přesvědčen, že se mu jej podaří dešifrovat díky němé úmluvě mezi vysílatelem a příjemcem. To je ale špatně, protože umělecké dílo se nemůže redukovat na komunikaci, která probíhá na této úrovni. Umění (všeobecně) není předmětem pouhého dešifrování. A ani jím být nemůže. Není tedy ani zašifrovaným poselstvím. Umělecké poselství se vymyká normalizaci, která je podmíněna běžným vysláním, přenosem a příjmem. Obnovuje se od jednoho konce sdělení ke druhému a pro každé další sdělení je znovu vynalézáno; obnovující akt porušuje zavedené a s osobitou invencí je doplňuje.\nKompoziční struktura těchto výtvarných artefaktů se navenek jeví složitější, než ve skutečnosti je. Stále více se uplatňují znaky a atributy spojené naplno s fyzickou existencí člověka (v mnoha případech samotné autorky). Vzniká osobitá „mytologie“ – zesvětštělá a zevšednělá, zbavená vnějšího patosu. Xénia Hoffmeisterová vytváří podivné kompozice (souvztažnost lidských osudů se transformuje do života zvířecích bytostí, banálních předmětů, útržků dějů a naopak), které se současně stávají symbolikou lidských situací i momentálním rozhýbáním archetypálních tvarů. V mystických postavách tvorů, které zaplňují plochu autorčiných obrazů, tvorů, kteří spolu zápasí, ochraňují se, podpírají, míjejí, dotýkají, milují, nenávidí (např. Medkan, 2010; Invaze, 2010; Návštěvníci, 2011), je vyjádřeno podobenství lidského dramatu vnitřního sváru i vázanosti k druhým. Je to zvláštní a osobitá mytologie současnosti. Základní situace by však mohla s sebou přinášet i podstatu existenciální komplikace, protože člověk je tu zároveň poután a omezován spolubytím s ostatními. Xénia Hoffmeisterová se jí v některých realizacích nepochybně dotýká. Nicméně aby smysl a obsah nebyl v rozporu s nedějinným časem a neurčitým prostorem, musí tísnivou situaci nějak překonat (překročit). Zatímco například v obrazech Skrýše (2011) nebo Návštěvníci (2011) se pohybuje v existenciální rovině sváru a účasti, ve volných cyklech Mytí pánve (2012) či Vetřelci (2011) se realita stává ústředním předobrazem, substrátem pomíjejícnosti času a materiálních hodnot. Jsme tu konfrontováni s množstvím různorodých životních forem, koncepcí vidění a způsobů orientace, takže si uvědomujeme legitimní charakter a nepopiratelnost této plurality. Osobní a osobitá mytologie, ztvárněná a uvedená v život autorkou, se v sousedství reálných předmětů a situací ocitá v jiné, vyhrocenější pozici. Jde o formu kolize mezi dvěma hazardně odtrženými aspekty psychosociální struktury člověka, mezi jeho instinkty vytěsňovanými mimo vědomí a jeho čím dál větší závislostí na mechanickém a manipulativním řádu skutečnosti, v níž žije.\nHodně obrazů vzniká v autorčině druhém zázemí (kromě Prahy), v jihočeské vesnici Lhenice-Vodice u Prachatic. Většinou v prostředí venkovské chalupy začíná „od nuly“. Je tam, z hlediska počtu uměleckých artefaktů, „vybydlený“ prostor, protože díla, která zde vznikla za předchozího pobytu, jsou transportována zpět do pražského prostředí. Takže důležitý je první obraz, od kterého se odvíjí následné realizace, vytvářející ve svém konečném výsledku podobu volného cyklu. Tento pracovní postup Xénie Hoffmeisterové ve mně evokoval vzpomínku na myšlenku Abrahama Molese, že umění začalo jako hra, vyvíjelo se jako povolání, kvetlo jako kult – vrací se opět ke hře. Ale je tato hra jen hrou na hru? Hoffmeisterové artefakty zanechávají stopu. A jako každá stopa, má i tato charakter znaku; strukturovaného do dvojité roviny obrazu a jeho vyjádření. Ať už je tu obsahem cokoli, „stopa“ sama o sobě je jen nositelem, který přenáší zprávu dál. Jednotlivé obrazy nebo kresby jsou fiktivními příběhy, s otevřeným začátkem a koncem. „Přes všechnu námahu, kterou vynakládali, a přes všechnu ochotu, kterou jim K. projevoval, bylo jeho držení napořád velmi nucené a nevěrohodné. Jeden z pánů proto požádal druhého, aby na chvilku mu přenechal uložit K-a v poloze, jež ani nebyla nejlepší v polohách dosud získaných. Pak rozepjal jeden pán šosatý kabát a vyňal z pochvy, jež visela na pásu napjatém kolem vesty, dlouhý tenký řeznický nůž broušený po obou stranách, povznesl jej a zkoumal ostří na světle.“\nCo z toho všeho vyplývá? Participující divák se může podílet na jednotlivých konkrétních podobách výtvarných realizací, na základním vyznění však změní málo. Padá tu do stejné pasti jako autorka. Ta věří, že poskytuje možnost volby. Neuvědomuje si ale, že nemůže poskytnout něco, co jí moc reality nedovolí, co sama nemá. Neboť ať se jakkoli věnovala své formě, ať jakkoli směřovala k autonomizaci obrazu jako takového, podnět, z kterého vyšla, s sebou přinesl obsahové sedimenty, které se staly formou a určily významové vyznění. Adorno to popisuje jako identifikaci s pohromou („- ani fotografie pohromy, ani falešná spása“). Ve své mnohotvárnosti má umění Xénie Hoffmeisterové mnohem více významů a odrazů, než chtěla a zamýšlela sama autorka. A než si také sama přiznává. Mnohovrstevnost její výtvarné produkce vylučuje jednoznačný výklad. Tato mnohoznačnost neodmyslitelně patří k těmto obrazům, kresbách, objektům nebo asamblážím. Kdybych chtěl za každou cenu izolovat dominující významy nebo kvality, zpronevěřil bych se smyslu autorčiny práce, neboť ona sama preferuje právě tuto „kvalitu mnohosti“.\nNázorně lze tuto variabilitu aplikovat na podobě – znaku „králíka“, který se v poslední době začíná stále v díle Xénie Hoffmeisterové objevovat častěji. Králík se pro ni stal jedním z nosných motivů, znakem její soukromé mytologie, kde se rituálnost spojuje s hravostí. Tato forma mytologie ale není návratem k mytologiím různých kultur, jako tomu bylo u Zorky Ságlové, kde se řád lidského a přírodního přímo spojuje s odkazy k rituálnosti. Xénia Hoffmeisterová vrací „králíka“ do naší současné kultury, do našeho prostředí. Jeho různorodá podoba je určitou metaforou koloběhu života. Ale i zde narazíme na nejednoznačnost výkladu, respektive na jeho téměř nekonečnou řadu variabilních možností. Autorka zde vlastně vytváří paradox opaku. Výsledné realizace přesahují pouhé permutace.\nKdyž bych se na tomto místě pokusil o jisté shrnutí toho, co již bylo o tvorbě Xénie Hoffmeisterové napsáno, musel bych k již několika přívlastkům přiřadit adjektivum „exkluzivní“ (od latinského „ex-cludo“: nevpustit někoho někam, vzdalovati někoho od něčeho, zameziti někomu něco). A také výraz „zahlcení“, který v těchto souvislostech ukazuje na dva momenty. Především na téměř celé využití plochy, nárokující si divákovo maximálně soustředěné vnímání díla. Vnímání, jehož výsledkem je objevování centrálních motivů a symbolů a postupné vyjevování si bezpočtu „podružností“, detailů, znaků.\nDruhým momentem, ke kterému míří ono „zahlcení“, je množství jednotlivých symbolů, šifer a znaků a mnohost různých kulturně-sociálních a sociologických kontextů. Na divákovo vnímání tak útočí nejen ono viditelné, ale rodí se i pokušení dešifrovat, vykládat, hledat smysl každého jednotlivého detailu. A současně snaha uchopit celek díla, zahlédnout horizont jeho poselství. Není to vždy snadný úkol. Z vlastní zkušenosti vím, že autorka je „schopna“ dodat ke každému artefaktu obsahovou pointu (co bylo podnětem, jak jej zpracovala apod.). Ale ona není přítomna ve výstavní síni, aby návštěvníka „provedla“ expozicí. Tak se vlastně oklikou vracím k adjektivu „exkluzivní“, označujícímu to, že je někomu něčím zamezen vstup někam, že někdo je někam od něčeho vzdalován. Slovo „exkluzivní“ ale můžeme také vnímat (chápat) jako – „určeno pro vyvolené“, tedy jen pro ty, kdo si to mohou dovolit, v našem případě pro ty, kdo umí rozumět. Ale kdo je v případě tvorby Xénie Hoffmeisterové tím vyvoleným? Vyvolení jsme my všichni tím, že se staneme diváky. Zároveň jsme však vtahováni do hry na exkluzivitu a erudici: pokoušíme se naši touhu rozpoznat a vyložit každý symbol a znak, interpretovat je a zachytit alespoň na chvíli smysl všech jednotlivostí i celkový smysl obrazu naplnit. Není to ale možné. Náš cíl nám uniká a znovu se proměňuje, ukazuje se nám v podobě ironie, říká nám své „ano“, ve kterém zřejmě slyšíme hlasité „ne“, přikláníme-li se k představě, že autorka si z nás dělá legraci a výklad není vlastně možný, že se hraje pouze z možností určenosti smyslu a že tedy není možné naši touhu naplnit, anebo se ironie objevuje, přikláníme-li se k možnosti, že vše, co se v obraze odehrává, může být vysloveno, odůvodněno. Tato na dvě strany zaměřená ironie si pohrává s kontrasty a nespěchá přiklonit se na tu či onu stranu. Účelem tak není rozhodnout se, ale dospět k harmonii. Tvorba Xénie Hoffmeisterové k této harmonii směřuje. Směřuje k ní jak úspěšnou snahou obsáhnout, převzít a ukázat potenciál vztahů, tak i pokušením dát tomuto bohatství vztahů osobní perspektivu a zároveň směřuje k harmonii účastnou epickou ironií, která je „ironií srdce“ (Thomas Mann).\nDostal jsem se tak poněkud komplikovanou cestou k dalšímu okruhu tvorby Xénie Hoffmeisterové. Tou jsou trojrozměrné realizace, objekty, které se v plošné podobě vyskytují i na jejích plátnech nebo tzv. relikviáře, což jsou svým způsobem asambláže obsahující předměty nejrůznějšího charakteru, instalované nejčastěji pod skleněným poklopem. Interesantnost těchto děl spočívá ve specifičnosti materiálu, z něhož jsou realizovány. A jsou o to specifičtější, jsou-li použity (ty materiály) v nezměněné podobě. Existuje objektivita vůči nepoddajné identitě materiálu. Tato „nepoddajná materiálová identita“ je prezentována jako tvarová celistvost.\nBudu konkrétní. Seříznutý vršek plastového barelu je identitou lidské tváře – masky (Maska, 2012). Je to ale „maska“ zdánlivá, protože vlastní identita je obsažena v neměnném charakteru použitého materiálu. To samé můžeme aplikovat na vyřazených motocyklových nádržích, vytvářejících například korpusy lidské hlavy (Hlava, 2008) nebo podob živočichů (Kachna, 2001). Zároveň ale tyto materiálové struktury konfrontují pozorovatele-diváka se vší doslovností tvarové objektivity, v jeho absenci čehokoli mimo sebe sama. Xénii Hoffmeisterovou zaujímá tajemnost a nevyzpytatelnost těchto obyčejných věcí (předmětů). Něco zjevného na skutečnosti věci už ale není z hlediska obsahové formy zajímavé. Jde o vizualitu, která směřuje k výrazové podstatě. Vrátil bych se v této souvislosti k vizuálnímu znaku „králíka“, vytvořenému z různorodých materiálových struktur. Materiálová složka je tu jedním z hlavních určujících elementů. Tyto subtilní objekty mají velkorysost formy, působí obecným dojmem substance, velkorysosti, jsou klidné a uklidňující. To jsou kvality přesahující čistou utilitárnost. Vytrvale nás znovu a znovu evokují. Nemůžeme tuto formu shlédnout za sekundu, nepřestáváme je číst. Je něco absurdního na této skutečnosti, že se vlastně stejným způsobem můžeme vracet na začátek procesu. Připodobnil bych tento aspekt k autorčiným realizacím, respektive nekonečným variacím „bot“, sdružených do cyklu Botičky. „Pestře barevné dámské lodičky, zobrazované většinou v páru, předstírají pop-artovou konzumní prázdnotu stejně zdařile jako některá Warholova díla. Samozřejmě jen do té doby, než odhalíme jejich mnohovrstevnatou symboliku a konkrétní ,psychologii‘ a než nás emocionálně poznamenají.“ Člověk nemá pocit, že by tento proces byl u konce: je nevyčerpatelný. Ne však kvůli jakékoliv plnosti – nevyčerpatelnost je vlastní umění – ale protože zde není nic, co by bylo možné vyčerpat. Nekonečnost, schopnost pokračovat bez konce anebo dokonce nutnost pokračovat bez konce, má ústřední význam jak pro pojem zájmu, tak pro pojem objektovosti.\nAle vraťme se k původnímu okruhu zájmu, tedy k objektům, materiálovým reliéfům, nalezeným předmětným formám a jejich konfiguracím, konkrétně k „relikviářům“. Někomu mohou připomínat neodadaistickou realizaci, ale od tohoto trendu se odlišují důrazem na výtvarnou a materiálovou poezii. Řeč struktur je zde dokonce výraznější, než je tomu v surrealismu. Dochází k většímu „zestručnění“, eliminování zobrazovacího procesu. Objektivně fungující variační princip ustoupil subjektivní potřebě sdělení. Původně extrovertní postoje se zvnitřňují, Xénia Hoffmeisterová se s nimi (s předmětnými formami) téměř fyzicky ztotožňuje. Navíc se vzdává přímé reprodukce, tedy zpodobování a připomínání jevů ležících mimo vlastní subjekt, což je obsaženo v obrazech a kresbách. Ujímá se úkolu produkovat, to znamená vytvářet novou skutečnost, zpředmětnit myšlenku hmotnou formou za pomoci elementů, které často nesou otisk jejího přímého vlivu. Ve skutečnosti je nevytváří, ale shromažďuje je a pracuje s nimi. Například ve svém dětství našla lidskou lebku, kterou deponovala jako kuriozitu (z hlediska dětského pohledu na svět). Tento artefakt se dochoval až do dneška. Za dobu své „posmrtné existence“ byl několikrát restaurován, slepován. Ztratil tak svou původní podobu. Je to tedy v tomto případě symbol? V řečtině znamená tento výraz upomínající střep. Hostitel dá svému hostu střep zvaný tessera hospitalis. To znamená, že rozlomí střep, ponechá jednu půlku u sebe a druhou dá hostu, aby až za třicet nebo padesát let hostův potomek opět zavítá do domu, bylo možné se navzájem poznat tak, že střepy dají dohromady celek. „Lebka“, pro nás mrtvá věc, je pro Xénii Hoffmeisterovou věc, která má svou relativní soběstačnost. Je umístěna do prostoru výtvarného díla a její (pro nás ostatní) zbytečnost je sama tím, co zakládá její novou významovost. Tyto artefakty se většinou nedovolávají vnímatelovy zkušenosti, neoperuje se zde s principem znovupoznávání, ale nabízí se cosi původního, co jen zprostředkovaně připomíná věci známé a již jednou spatřené, dokonce i v jiných souvislostech a významech použité.\nMnohé artefakty nám také přinášejí evokaci příběhů, neskrývají svou věcnost – například Vůně z pánvičky, Čůrající chlapeček, Laboratorní myši apod. I přes svoji jednoduchost mají tyto objekty neobyčejně komplikovanou vizuální sémantickou strukturu. Každá z nich je otevřeným dílem, které umožňuje celou řadu obsahových výkladů. Na první pohled banální předměty jsou autorkou „řazeny“ buď na ploše, nebo jako trojrozměrné „relikvie“, působící nezaměnitelným tvarovým rytmem. Místo iluze věcí je nám nabízena iluze způsobu dění. Použité komponenty z motocyklu (Hlava, 2008; Kachna, 2101) nebo části kovových konstrukcí (Dráček, 2010); Skokan na lyžích, 2010) neprezentují nějaké apokalyptické vize (jako tomu bylo například v některých objektech Jeana Tinguelyho), ale jsou projevem důvěřivého vztahu ke světu a lidem. Tato přímá souvislost, vztahující se k osobě diváka, je jedním z konstantních rysů těchto artefaktů. Jakkoliv mohou některé prvky působit technicistně, ve své podstatě jsou pravým opakem racionálního přístupu. Je to výsledek spontánní estetické hry, kde je sjednocován disparátní „sochařský“ materiál. A přes všechnu preciznost a tvarovou dokonalost nám jsou tyto exponáty blízké; vysílají k nám své signály, komunikují s námi. Jsou to díla šitá na lidskou míru. Vždyť konec konců – mírou všech věcí je člověk. S překvapením si uvědomujeme, že odpovídají-li formálně nekonvenční díla a významově autentická díla Xénie Hoffmeisterové této prastaré devíze, stávají se zároveň logickou součástí tradice: tradice chápané ovšem nikoli jako bezrizikové napodobování prověřených hodnot, ale pojímané jako neúplatné hledání výrazu, který je v souladu s vlastní vůlí, pocity a představami.\nAutorka je vykonavatelkou autoformace těchto kompozic, které ve svých tvarech rostou, kypí, nabývají, přelévají se. Hoffmeisterové asambláže a objekty jsou neustálé tvarové metamorfózy (ono se toto tvrzení ale dá přenést i na její obrazy a kresby). Zabraňuje-li člověku a jeho výtvoru ve vstupu do přírody jeho rozum, pak Xénia Hoffmeisterová bojuje proti rozumu. V těchto jednoduchých (na první pohled) sestavách nacházíme krásu, pro kterou dnešní člověk již ztratil smysl. Slovo „krása“ tak zde dostává opět živý smysl. Každé století se krása měnila. Ona nezapadla pod troskami věků, ale v přeludech. Jaký je obraz krásy, která vytryskla z pramene původního obrazu? Je to nahá tělesnost Řeků, je to zahalení, divadlo renesance, je to touha gotiky po odhmotnění, je to krychle a koule, je to láska a harmonie, o níž Empedokles říká: „Zde se nerozprostírají z jednoho hřbetu dvě paže, ani tu nejsou nohy nebo rychlá kolena nebo pohlavní údy, ale byl to sfairos, ze všech stran si podobný.“ Člověk, zvláště v dnešní době, ztratil smysl pro krásu. Stal se neskutečným. Na místě pyramid, chrámů, domů dává vznikat podvodu, pouhému zdání uměleckého díla. Tyto práce nejsou určitým uměleckým programem, ale „pouhým“ výsledkem. Neopakovatelná instinktivní schopnost jim dala přesné poměry a proporce. Xénia Hoffmeisterová nevytváří koncepce, ale realizuje svou senzibilitu a s výtvarným instinktem se pohybuje ve sférách, které jsou jí vlastní.\nCharakter těchto artefaktů – relikviářů nás staví ještě před jeden zvláštní problém, který vyplývá z jejich postavení mezi ostatními druhy uměleckých děl. Již svou fyzickou podobou přesahují dosavadní druhy výtvarných děl. Nejsou ani sochou, ani reliéfem, ani závěsným obrazem; nebo jsou tím vším dohromady. Jejich nezařaditelnost způsobuje potíže v zaběhaném systému určení a prezentace umění. A vyvolává to řadu otázek. Jsou vhodněji umístěna v soukromí, v bytě nebo ve veřejné galerijní sbírce? Nebo mají ještě jiné možnosti? Tyto „objekty“ v sobě skrývají jistý ikonický charakter; ryze profánní dílo se vlastně „sakralizuje“. Naznačují, že poslání umění je vyšší než být zákuskem po dobrém obědě či nezávaznou a pominutelnou zábavou. Každé umělecké dílo, a u těchto artefaktů to platí obzvláště, má své konstitutivní podmínky, které umožňují jeho plnou existenci a které nejsou jen v něm samotném, ale i mimo něj.\nPřipomněl bych, že mnohé základní vizuální elementy, o kterých byla v předchozím textu řeč, se objevují jak v malbě, tak i v prostorových realizacích. Instalace i obrazové formy Xénie Hoffmeisterové, jejichž nosným tématem je „hnízdo“, se pohybují v dimenzích času, prostoru a člověka. Pojem času je zde uchopen konceptuálně, je přímo propojen s realizací konceptu recyklace konkrétních elementů nebo revitalizace něčeho, co už proběhlo. Autorka nepoužívá pouze jediný výtvarný prostředek; i v tom se identifikuje s postmoderním konceptem. Akrylová malba na jedné straně a spletené dráty na straně druhé; vizuální výsledek je identický. I zde se zřetelně rýsují tři roviny – reálná, fantazijní a symbolická. Strukturace povrchu „drátěných hnízd“ vyvolává přímé asociace se strukturami ploch obrazových. Xénia Hoffmeisterová pro nás odkrývá paralelní smysl pro lapidární stylizaci a svébytný rukopis. Skutečný a výtvarný svět splývají v jeden, realita je sublimována v abstraktní prvek, piktogram či znak, který mnohdy rezignuje na svůj původní význam. Nejde o změnu nebo posun významové složky, ale o její odstranění v tom smyslu, v němž se znaky oddělují od svých denotátů a samostatně vstupují do nových situací. V „hnízdech“ se prezentuje rytmus, jako stav pravidelně se obnovujícího bytí, imaginace ve vztahu k nekonečnu, způsob bytí ve vztahu k nicotě.\nNapětí, kontrast, spočívající ve srážce dramatického motivu a jeho výtvarného travestování, je v díle Xénie Hoffmeisterové silně apelativní. Vylučuje rovinu čisté tragiky, nostalgie, odmítá patos mezních situací; tím se více přibližuje skutečnosti, která v sobě slučuje různé žánry nebo stavy. Hořká komedie je zřejmě vhodnější k tomu, aby nás upozorňovala na nebezpečí snadné zmanipulovatelnosti člověka. Protože na rozdíl od nesmlouvavosti tragédie je zde učiněn pokus o nástin řešení, objevení východiska v sebereflexi, v kritickém vyrovnání, v němž východiskem je metodická (cílená) nevážnost vůči sobě. Umění Xénie Hoffmeisterové tak představuje velké dilema pro všechny, kdo mají na tomto poli nějaký zájem. Ve shodě s Lyotardem vycházím v této studii z neredukovatelné plurality navzájem prostoupených výtvarných kreací. Systematické sebevyjadřování není vybudováno jen na prezentacionální spontaneitě jako absolutním momentu, ale stejnou měrou i na momentu intelektuálně meditativním. Akt je přerušován, čas se projevuje náhlými skoky i náhlými zastaveními. Přetržitost i nepřetržitost v tomto kontextu nalezly svůj výraz a uzavřely se do věčnosti lidské existence, do jejího neustále obnovovaného přežívání.\nNa závěr bych se ještě v krátkosti zastavil u skupiny realizací (obrazy), které jsou autorkou situovány do tematického okruhu „vetřelců“. Kompozice jsou složeny z fragmentů syrových předmětných prvků, jako jsou například použité plastové láhve. V obrazové formě ztrácí tato materiálová struktura svou funkční identitu. Xénia Hoffmeisterová vlastně rekonstruuje, respektive fixuje konvenční podobu materiálu (v konkrétním případě plastové láhve nebo víčka od plechovek s kávou) a přenáší je na plochu plátna. Důležitý je sám moment přenosu; to, co bylo součástí určitého prostředí, je z něho vytrženo, ozvláštněno zařazením do nového kontextu a také v rámci tohoto kontextu i jinak vnímáno. Autorka tak interpretuje svět v mnoha rovinách, nazíraných z mnoha úhlů, variacemi, odkrývajícími různorodé aspekty reality. Nejde o nic skromného nebo veřejného, politického nebo poetického, krásného nebo ošklivého, všedního nebo absurdního, nahého nebo symbolického, ale o to, kde se soukromé a veřejné, politické a poetické, krásné a ošklivé, všední a absurdní, nahé a symbolické, kde se krása a smrt, dějiny a příroda, fantazie a skutečnost, sen a vzpomínka nedají od sebe oddělit. Výsledný efekt pak ve své komplexnosti evokuje přízračný svět manýristických anamorfóz, a to tím, jak se zde mísí fragmenty, respektive tvary reálných předmětů a prostorů s novým, pouze smyslově postižitelným tvarem a prostorem. Celek se rozpojuje. Reálné prvky tvořící uzlové body kompozice se stávají individuálními symboly rozmanitých realit.\nUmění Xenie Hoffmeisterové je neobyčejně zábavné a vtipné. Její „groteska“ se vždy míjela s hravým, odvázaným humorem nebo frapující krutostí. Z jejích kompozic vyvěrá jakási bytostná úzkost a vážnost, s níž se ptá po lidské skutečnosti. Neméně je však z tohoto aktuálního stádia Hoffmeisterové tvorby patrné, že tato výtvarnice chce dál a znovu malovat „integrální“ obraz, dál a znovu objevovat a ověřovat možnosti jeho realizace, které u ní vždy spojovala spontánní akci s racionální stavbou v bezděčné symbolizaci prostupování hmotné a duchovní stránky člověka, dál a znovu prožívat v obraze své stvoření, dál a znovu se dávat malbou překvapovat a jí se těšit. Bez ostychu operuje s něčím, co tradiční racionální myšlení odmítá, totiž s náhlým vhledem, který jako by vznikl v záchvatu psychedelického rauše. Dojdeme k závěrům učiněným zničehonic a lehce, náhlým uzřením složitosti i jednoduchosti otázek a odpovědí. Něco takového může „snadno“ vyjádřit právě umělec. Vědec ani filosof takto postupovat nemohou, autorka ovšem ano, zvláště když na jejích obrazech ožívají neživé předměty nebo se objevují fantaskní bytosti .\nPsát o tvorbě Xénie Hoffmeisterové je na jedné straně lákavé, na straně druhé nesmírně těžké. Když zpětně pročítám tyto úvahy, zmocňuje se mě pocit, jako by byly o něčem jiném, než jsem původně zamýšlel. Snad může být malou útěchou fakt, že tento text vznikl ve styku s konkrétním dílem a pomůže snad někomu pozorněji vnímat, pochopit nutnost úcty k tajemství a složitosti díla, což může být zpětně cestou pochopení a úcty k sobě samému. A tak jsem zvolil formu jakési psané koláže. Zda bylo toto „kompoziční“ schéma správné, nechám na čtenáři a autorce samotné.\nOtištěno v knize „Xénia Hoffmeisterová – Příběhy hravé a dravé“ (2013), Kalich, ISBN 978-80-7017-188-2\nRealita z hlubin\nV každém člověku je skryto dítě, to znamená výtvarný pud... Toto dítě chce, aby mu bylo dovoleno spoluhrát, spolutvořit také v umění a nechce být pouhým obdivujícím divákem. Neboť toto „dítě v člověku“ je nesmrtelným tvůrcem v lidské duši.\nMorgensternova transkripce Nietzscheova citátu není jen připomenutím základní tvůrčí vlastnosti Xénie Hoffmeisterové, její doslova posedlostí tvorbou a poznáváním skrze výtvarné umění, ale také připomenutím absurdních a groteskních souvislostí, které se jí od počátku umělecké dráhy staly přirozeným způsobem vyjadřování – a podobně jako u Christiana Morgensterna také „duševním rájem oddychu“. O to víc můžeme žasnout, že dílo této tvůrčí intenzity, které je v českém výtvarném kontextu nepřehlédnutelné již téměř dvě desetiletí, se dosud „vzpírá“ zásadnějšímu uznání u odborné i laické veřejnosti. Xénia Hoffmeisterová začíná s volnou tvorbou (v oblasti malby, grafiky, keramiky a svérázných „objets trouvés“ – nalezených objektů) až v roce 1989. Předtím pracuje jako scénografka a kostýmní návrhářka v kamenných divadlech v Českých Budějovicích, Ústí nad Labem a Praze. Účelová divadelní profese jí však připadá příliš zužující, a proto svět divadla po pěti letech vyměňuje za „kulisy“ skutečného světa. Neobyčejnou řemeslnou zručnost a erudici, kterou záhy ve své práci uplatňuje, si osvojuje již za studií v Bratislavě na SUPŠ u profesora Rudolfa Fily a později u profesora Oldřicha Smutného na pražské Divadelní fakultě AMU, u kterého studuje malbu.\nPřitom ale Xénia Hoffmeisterová nikdy nepříslušela k žádné umělecké skupině či názorovému proudu. Její spříznění například s Michaelem Rittsteinem, Borisem Jirků či Jiřím Sozanským se projevuje spíše v obdivu k jejich energii a intenzitě práce, než v hledání opory ve společně sdíleném názoru na principy výtvarné tvorby. Přestože neustále vstřebává obrovské množství tvůrčích impulsů, v podstatě jimi zůstává „nezasažena“. Občasným „krizím“ nevzdoruje vytvářením nových forem, ale ještě výraznějším zintenzivněním svého výtvarného zaměření. Po roce 1989, kdy se pod vlivem všeobecně sdíleného optimismu a nadšení v českém výtvarném kontextu tehdejší ostří grotesknosti a absurdity zaoblilo, zklidnilo a projasnilo, Xénia se orientuje na svá niterná „beckettovská“ témata – pocity odcizení, marnosti a nemožnosti vzájemného porozumění. (Hledačky, 1991; Zalezlíci, 1992; Požírači ptáků, 1992; Budoucnost, 1992; Hrad z písku,1993 aj.) “Necítím žádné spříznění, spíše osamělost,“ charakterizuje sama sebe. Zřejmě proto se Xénia vždy vyjadřuje přímočaře a nepodlehá vábení takových pasti, jakými jsou ztráta „intenzity citu a síly výpovědi“, jak se to stalo skoro celému současnému konceptuálnímu „světu“. Někdy k tomu však u ní dochází i za cenu přílišných emocí a projevů vášnivosti.\nUž první významnější práce Xénie Hoffmeisterové se vyznačují výraznou, absurdně literární narativností, která se někdy vědomě, někdy přímo „prorocky“ dotýká hlubokých, až archetypálních témat evropské civilizace. Její obraz Věž (1989) je aktuálním připomenutím starozákonního příběhu o lidské pýše a stavbě města Bábel, zatímco postavy z obrazů Nahý v trní (1998) nebo Hastrmánci (1999) jako by vystoupily přímo z posledního Beckettova románu Jak to je.\nJejí nonsensové „filmové příběhy“ se nám však nesnaží sugerovat módně zneužívané směřování současného světa do záhuby ani apokalyptický chaos, způsobený především sebestřednými antropocentrickými aktvitami. V podání této umělkyně není svět sám o sobě malstrőmem zla a utrpení. Na to je příliš křehký, vzácný a krásný. Xénia si totiž života a člověka v něm i bez okázale předkládaných konfesí hluboce váží. Její obrazové „příběhy“ jsou především odvážným osobním svědectvím o cestě (tam a zase zpátky) do dvojznačné povahy světa a do ambivalence života a smrti (Zátiší s lebkou, 2010). Tato cesta je opakovaně podnikána právě kvůli záchraně našich snů, ohrožených současnou civilizací. V neposlední řadě souvisí narativnost Xéniiných obrazů s jejím vnímáním času a paměti. Vždyť „pamatovat si znamená tvořit“. Z některých pláten je zřetelné, že ji děsí parazitické spojení času s naší tělesností. Zejména jeho nehorázná, věčně lepkavá laskavost ulpívání, pomíjivosti a rozpadu (Na vlnách času, 1999). Děsí ji jeho cyklení, vrstvení (Časová roláda, 1992), prolínání. Asi proto mechanismus z emotivně působivého obrazu Čas (1989) připomíná více bizarní vraždící stroj z Kafkovy povídky V kárném táboře než neškodný hodinový strojek. Proto se z některých obrazů vynořují podivné nehistorické mořské bytosti, záhadné ulity, divoké rostliny a semena roztroušená ve fantaskních krajinách a astrálních pláních. Nejde o náhodu: vždyť i slovo pláň je odvozeno z řeckého plané – bloudit.\nNa těchto obrazech Xénie Hoffmeisterové je velice obtížné rozeznat, zda se zobrazované téma vztahuje k přítomnosti, budoucnosti nebo minulosti. Čas je vnímán jako nekonečná spirála či gnóstický uroboros stvořený z chlupatých ocasů blíže nespecifikovaných zvířat. Lineární čas je zkomprimován do jediného bodu, do jakési bezčasé škvíry (Otvor, 2002), která nás sice může osvobodit od palčivé tělesnosti (Neuhasitelná žízeň, 2000), ale také zbavit prožitku krásy. V těchto krajinách nezaslechnete zpěv ptáků, nespatříte padající sníh ani odlesk osvobozujícího slunce. Všude je pouze totalitní nehybnost zásvětí a jakási postevoluční estetika bizarních biologických mechanismů. Vše tu bytuje v chladné monochromní modři a odcizující hnědi.\nTo, co představoval pro Jakuba Demla Tasov, pro Alfréda Kubína Šumava, pro Bohuslava Reynka Petrkov,znamenají pro Xénii Hoffmeisterovou Lhenice-Vodice u Prachatic. V nenápadné, ale stále ještě idylické jihočeské krajině nalezla Xénia svůj „domov“ a tím vstoupila do její práce rovnováha, přirozenost a ze všeho nejvíce důvěrně vnitřní ukotvení. Po příjezdu do Lhenic-Vodic se jako by v jejím duševním displeji rozzářila báseň Alberta Caeira: „Natáhnu se do trávy a zapomenu na všechno, co mě učili.“ Letní senoseč, rozhazování posečené trávy a její podvečerní skládání do kupek se pro ni stává výraznou, doslova transpersonální zkušeností. Rozpomínání na létem prozářený čas pak v pražském ateliéru inspiruje cykly Traviny (2005–2007), Sen v seně (2006) či frekventované motivy ptačích hnízd. Ze všech těchto děl vane nostalgie dětství, vášeň léta a bezpečí domova, a to i v ontologickém smyslu. V tématech hnízd a travin se Xénii podařilo jakoby dotknout přirozenosti „vlastního srdce“. Jak jinak by mohly vzniknout obrazy s rilkovskými názvy Duše růže (1999) nebo Růže sena (2007)?\nParalelně s intimně abstraktními obrazy trav vytváří Xénia dětsky hravé objekty, asambláže a objektové skříňky z náhodně nalezených věcí. Tyto objekty nevznikají z přetlaku imaginace podvědomí, jak tomu bývalo u surrealismu, ani jako extravagantní východisko z prožitých sociálních otřesů, jako v případě dadaismu. Přesto se mi dadaistické zvolání „c’est mon dada“ (to jest má záliba) pro tyto práce jeví jako velmi přiléhavé. Objekty, povstávající výhradně z reality, mají charakter trojrozměrných „fotografií“, pocházejících z autorčiných objevitelských výprav do lesů i na rozličná vetešnictví a na bleší trhy. Některé působí jako úlovky šíleného houbaře, jiné zase jako produkty zvláštního druhu samočinného zoologického kinematografu. V každém případě se součástí každého objektu stává zajímavý příběh. Ačkoli jednotlivé „nálezy“ bývají vrženy tvůrčím gestem do nových souvislostí, přesto neztrácejí svoji původní kontinuitu ani paměť. Nakonec ani „příběhy“ filmů nevytvářejí jednotlivá exponovaná políčka, ale teprve naše vědomí. A navíc vše „podivné je přece krásné“.\nZcela zvláštní místo zaujímá v kontextu tvorby Xénie Hoffmeisterové cyklus Botičky (2007). Na první pohled by se zdálo, že Xénia si po létech závažného existenciálního tázání jako by jednoduše chtěla udělat „radost“ a dopřála si zasloužený terapeutický „shopping“. Pestře barevné dámské lodičky, zobrazované většinou v páru, předstírají pop-artovou konzumní prázdnotu stejně zdařile jako některá Warholova díla. Samozřejmě jen do té doby, než odhalíme jejich mnohovrstevnatou symboliku a konkrétní „psychologii“ a než nás emocionálně poznamenají. Sami se však musíme rozhodnout, zda jsou vystavené střevíčky výzvou k vykročení do nekonfliktního světa konzumu a povrchní zábavy, anebo zda byly odloženy před vstupem na posvátnou půdu a my pak můžeme očekávat tajemný hlas z hořícího keře a posléze i vyzvání k cestě Pro autorčino poslední tvůrčí období je charakteristické jisté smíření, spočinutí, změna barenosti a hravost. Některé autorčiny umělecké vize, například o pádu „pyšné věže“, kterou synové lidští v Evropě budovali, se již vyplnily. Proměnila se i absurdní atmosféra obrazů. Šerosvitné bloudění beckettovských hrdinů nahradila poťouchle ironická atmosféra „budoáru“ Ionescovy Plešaté zpěvačky (např. cyklus Sympozium Helfenberg, 2007; Vybaleno, 2010). Tyto převážně malby jsou uvolněné, hravě expresivní, plné rozličných věcí, kterým noc propůjčuje novou identitu, nabitou energií a napětím, podobně jako se to děje v animovaném filmu Na půdě Jiřího Barty. Mikrotenové sáčky se „recyklují“ v zajíce, pet lahve se mění na vetřelce, vysavač vysává v nočním ateliéru barvy, zlodějka straka sestavuje z ukradených předmětů fascinující objekty. Věci se bez záměru proměňují a vytvářejí zcela nový, svébytný svět. Přitom občas dochází k jakémusi dvojímu zrcadlení. Obraz reflektuje sen, skrze který se zrcadlí právě probíhající tvůrčí aktivity a běžný denní život umělkyně.V groteskně lyrických vizuálních příbězích tak ožívají dávná herakleitovská a zhuangovská témata o povaze reality. V mnohých z nás mohou tyto otázky vyvolávat neklid. Jenže právě zneklidnění bez důvodu je nejvíce zneklidňující. Xénia Hoffmeisterová se ve své výtvarné práci „tvrdošíjně“ drží tradičních postupů a technik. Patří k tomu typu umělců, u nichž inspirace vzchází z práce, nikoli z konceptu. Přes všechny vnější „ochranné valy“zůstává její tvorba niterně křehká a až tekutě nezakotvená. To však v jejím případě není znakem povrchnosti, nýbrž důsledkem tvůrčí volnosti a vnitřní odvahy znovu a znovu se vrhat vstříc absurditám doby a všem našim vnitřním nejistotám. Jsou tu přítomny veškeré pochybnosti o současném světě, všechna tíseň a krutost, kterou s sebou lidská civilizace nese, přesto ale není svět Xéniinou uměleckou výpovědí zpochybněn. Je si vědoma, že pro „poušť světa“ neexistuje žádná vnější úleva – a že skutečně svobodný člověk povstává z hlubin, ve kterých stále ještě žije jako dítě i jako nesmrtelný tvůrce. V době, kdy je „objektivita“ evropské civilizace ohrožena a plíživě rozkládána, to není málo. „Dětsky“ opravdová a intenzivní tvůrčí práce je totiž v současné chvíli pravděpodobně to jediné, co můžeme použít ke své tolik hledané a tolik očekávané transcendenci.\nSkelná Huť, 7. března 2012\nOtištěno v knize „Xénia Hoffmeisterová - Požírači barev“ (2012), galerie Klatovy/Klenová, ISBN 978-80-87013-40-3


Kuličková dráha MAXI + lokomotiva s popiskem - Trihorse.cz\nDomů / KULIČKOVÉ DRÁHY / Kuličková dráha MAXI + lokomotiva s popiskem\nKuličková dráha MAXI + lokomotiva s popiskem\nSpeciální nabídka: Kuličková dráha MAXI v sadě s lokomotivou s individuálním popiskem. Sada za výhodnější cenu :)\nKuličková dráha i lokomotiva jsou vyrobené z velmi kvalitního bukového dřeva.\nKuličkovou dráhu dodáváme sestavenou. V balení s dráhou je i příslušenství: 4 kuličky, jezdítko kašpárek a jezdítko kytka.\nIdeální hračka pro děti ve věku 1–6 let. Česká výroba.\nDodání: 1-3 pracovní dny v ČR; 2-4 pracovní dny do SK\n1 678 Kč –9 % 1 529 Kč\n1 678 Kč –9 %\nSpeciální nabídka: dřevěná kuličková dráha MAXI + lokomotiva s popiskem\nLokomotiva z přírodního dřeva s osobním popiskem je spolu s kuličkovou dráhou Maxi oblíbeným dárkem k narozeninám. Překvapení pro malé oslavence :)\nNaši české hračky milují rodiče i děti v Německu, Francii, Británii, Španělsku, Itálii i v USA. V Německu je to dokonce TOP hračka, kterou děti dostávají k 1. narozeninám.\nTato hračka krásně jezdí na malé i velké kuličkové dráze naší výroby\nDřevěná kolečka lokomotivy jsou pohyblivá, takže s ní můžete jezdit i mimo kuličkovou dráhu\nDřevěná kytka je doplňujícím jezdítkem ke kuličkové dráze MAXI i JUMBO. Je vyrobena z kvalitního bukového dřeva a má krásně červený střed. Dřevěná hračka pro děti od 1...


Vypíchl jste jednu věc, která Vám vadí. To se podle mě nerovná větě "celý text je špatně". Text jen upozorňuje, že mimořádná aktivita pana Stomea ve věcech Kliniky MŮŽE mít také jiné postranní účely, než stavění se za práva starousedlíků. Schválně říkám MŮŽE, protože to tak samozřejmě být nemusí. Nepřijde mi ale spravedlivé osočovat Kliniku že se snaží bránit ve chvíli, kdy na ní někdo místo toho, aby do budovy přišel a o věcech se napřímo pobavil, podává stížnosti, iniciuje petice a posílá stavební úřad. Ad Klinika a politika- ano, jistě. Klinika je politický projekt, více viz sekce "K čemu se hlásíme" na jejich webu: "POLITIKA. Chápeme naše aktivity jako politické a politiku jako přímou součást našich životů. V době, kdy lidé propadají skepsi a apatii vůči politice jako takové, chápeme politizaci zdola jako nástroj lidí do utváření podoby a chodu společnosti." Jestli Vám to připadá nebezpečné, mně to naopak přijde jako nanejvýš prospěšné.


60cm 100% lidské vlasy pro metodu keratin 0,5g/pramen – platina \ncesta: Vlasy k prodloužení keratinem 60cm 0,5g/pramen\n60cm 100% lidské vlasy pro metodu keratin 0,5g/pramen – platina\nBěžná cena: 1 360 CZK\nSleva: 31.58 % (Původně 1 460 CZK\t)\nProdlužte si vlasy jednou z nejoblíbenějších metod - keratinem!\n100% lidské vlasy evropského typu k prodloužení keratinem.\nStruktura vlasů je rovná, vlasy jsou hebké na dotek a lesklé na pohled.\nMetoda: prodlužování keratinem\nVáha sady: 25g (1 pramen 0,5g)\nOdstín: č. 60\nObsah balení: 50 pramenů k prodlužování vlasů\nK aplikaci pramenů k Vašim vlastním vlasům je potřeba využití tepla, díky kterému se keratin roztaví, pramen k prodloužení se přiloží k vlastním vlasům, jednoduchým pohybem prstů se vytvoří z keratinu tenký nenápadný spoj, který během pár vteřin zatvrdne. K prodloužení a zahuštění vlasů je vhodné použít 150-200 pramenů.\nJestliže si zvolíte odstín, který se přesně neshoduje s Vaším, nezoufejte. Vlasy nejsou v jednom tónu, vždy se barva skládá z mnoha barevných podtónů, které spolu tvoří celek. Stačí tedy vybrat co nejpodobnější odstín vlasů, jenž se pak smísí s vlastními a vytvoří se tak přirozený melír.\nPokud si ale chcete být jistá s výběrem odstínu, nabízíme službu profesionální rady, kdy stačí na náš e-mail info@clip-in-vlasy.eu poslat fotku Vašich vlasů a my Vám doporučíme vhodnou barvu.


Plzeňská ČSAD se nadhodnotila, kraji musí vrátit přes sto milionů — ČT24 — Česká televize\nAutobusový dopravce ČSAD Plzeň bude muset kraji vrátit 123 milionů korun, které neoprávněně inkasoval na zajištění dopravní obsluhy v regionu. Dopravce a hejtmanství se na splátce dluhu dohodly po zevrubném ročním auditu, který si kraj zadal pro podezření na nezvykle vysoké provozní náklady neodpovídající trhu.\nReportáž: ČSAD Plzeň musí kraji vrátit přes sto milionů\nFirma ČSAD autobusy Plzeň patří do skupiny Z-group podnikatele Zdeňka Zemka a rok trvající kontrolu zahájil Plzeňský kraj loni v lednu. Podle hejtmana Josefa Bernarda (ČSSD) už první indikace ukazovaly, že ceny, které dopravce za provozování krajských spojů vykazuje, jsou „hodně vysoké“ – a neodpovídají realitě trhu.\nKraj rozporoval především cenu nafty a nových autobusů, nájmy i náhradní díly, ale také některé spoje, které hejtmanství neobjednalo. Kontroloři shromáždili přes 200 smluv, pracovali s účetnictvím dopravce, se třemi miliony transakcí, provedli stovky ekonomických a právních analýz a nechali si zpracovat i znalecké posudky.\nZ generálního auditu nakonec vyplynulo, že ČSAD v letech 2013 až 2015 ceny ve smlouvách s krajem navýšil o 122,8 milionu. „Cena nafty byla příliš vysoká oproti průměru dosahovaném na trhu. Pokud jde o nájmy nebo opravy náhradních dílů, nákupy autobusů, byly auditem sníženy náklady a nepromítlo se to do vyúčtování Plzeňského kraje,“ říká k prohřeškům dopravce krajský náměstek pro dopravu Pavel Čížek (STAN).\nČSAD Plzeň: Soudní spor bychom neustáli\nDopravce dluh uznal a zavázal se ho splatit ve čtyřiatřiceti splátkách během následujících tří let. „Došlo k podepsání dohody mezi Plzeňským krajem a ČSAD. Nadále chceme zajišťovat krajskou veřejnou autobusovou dopravu vysoké kvality jako dosud,“ uvedl mluvčí společnosti Miroslav Slaný.\nPodle mluvčího chtěl dopravce najít smírné řešení a mít s krajem korektní vztahy. „Budeme muset hodně šetřit na nákladech a revidovat všechny obchodní vztahy s našimi dodavateli, ale přežijeme to,“ dodal Slaný.\nPravidelnost splácení stomilionového dluhu podnik ve smlouvě s krajem zaručil dvěma způsoby. „Jištění je buď bankovní záruka, anebo nám dopravce slíbil, že nám bude ručit svým objektem v Plzni Doubravce, který má hodnotu padesát až osmdesát milionů korun,“ přiblížil hejtman Bernard.\nHejtmanství také pro následující dva roky nastavilo pro autobusového dopravce maximální výši cen, kterou je schopné zaplatit – částku zastropovalo na úrovni roku 2015. Dopravcem zaplacené penále a úspora vyplývající ze stanovení horní hranice plateb na roky 2017 až 2019 přinesou podle hejtmana daňovým poplatníkům úsporu více než 270 milionů.\nPeníze chce kraj využít na rozvoj dopravy, která má být efektivnější, levnější a bude využívat moderní vozy.


O nás, Parfémy pro muže\nSpolečnost Galeona, se zařadila k ostatním internetovým parfumeriím, které nabízejí parfémy, parfémové a toaletní vody a další doplňky.\nJejí předností je nabídka velkého sortimentu zboží, jak současných tak nových značek parfémů, které se standardně na náš trh nedodávají.\nCílem společnosti je nabídnout přehledný a zjednodušený nákup tohoto typu zboží na internetu. Internetový obchod přináší některé inovativní prvky v oblasti nákupu přes internet, které jsou blíže popsány v rubrice ,,Jak nakupovat".\nV rubrikách naleznete reklamační řád a obchodní podmínky, které si pečlivě prostudujte.\nObchodní podmínky jsou vytvořeny v souladu s právním řádem České republiky. Reklamace vyřizujeme okamžitě a snažíme se ,aby vše proběhlo bez problémů, stejně jako nákupy na našich stránkách.\nPokud budete mít jakékoliv dotazy, prosím kontaktuje nás na této e-mailové adrese:\nVýhody, které náš internetový obchod nabízí.\nParfémy a ostatní doplňky, které jinde nenaleznete\nVelmi široký výběr současných i nových produktů\nPravé parfémy / Pure Perfume\nZjednodušené vyhledávání zboží s doplňujícími prvky posledních navštívených produktů, novinek a doporučení\nPravidelně aktualizované ceny\nMožnost velkoobchodní nabídky pro podnikatele\nBonusové programy a slevy\nVysvětlení pojmu Galeona\nGaleona byla obchodní plachetnice, která se používala v 16. až 18. století. Konstrukčně vycházela z karaky.\nNázev je odvozen buď od výrazného zobce na přídi (kloun, galion), který se v řečtině nazývá 'galeos', nebo od arabského názvu 'chalion', což značí 'velká loď'. Trup lodi měl ladnější tvary než předcházející karaky, příď i záď dostaly ostřejší formy. Na zádi trupu se začíná objevovat tzv. zrcadlo, které odstranilo jedno z nejvíce nebezpečných míst lodní konstrukce karak, kde docházelo k nejtěžší poškozením lodního trupu (tzv. lekáži). Na přídí se objevuje výrazný kloun (galion), který byl pro galeonu charakteristický. Na zádi se začíná objevovat balkón, který částečně přechází na oba lodní boky.\nGaleona byla až 40-70 metrů dlouhá a její šířka dosahovala 1/3 délky. Byla velkým a těžkým plavidlem s vysokými boky a velkou nosností.\nV 16. a 17. bylo na španělských galeonách převáženo zlato z Nového světa a další vzácné zboží mezi které se počítaly i parfémy. To bylo velikým lákadlem pro evropské bukanýry a piráty. Obrovské a neobratné galeony musely být doprovázeny menšími loděmi, např. fregatamy, šalupamy či galéramy. Až v 18.století začala být nahrazována většími a později i parními loděmi.