Crrr. Rozezvonil se budík, Ludvík Sunař vysoukal hlavu zpod peřiny a podíval se na něj vyčítavě. Bylo čtvrt na sedm, doba, kdy normálně vstává, aby se stačil umýt a nasnídat, než se vydá na stadion. Dneska ale byla sobota, nikam nemusel a za rozespalého mžourání očima se marně snažil přijít na to, kdo mu natáhl budík i na sobotu. Chvíli se ještě snažil usnout, ale byla to zbytečná námaha.\nVenku bylo už dávno světlo a nový, skoro podzimní den se chystal předvést všechnu svou rafinovanost. Ludvík sáhl po knížce, ležící u postele. Nejdříve si v ní četl, jenže se nějak nemohl soustředit na smysl jednotlivých slov či vět, a tak v ní raději jen listoval a hledal obrázky.\nBrzy vstal, převlékl se a šel do kuchyně. Byt byl tichý, rodiče i bratr se sestrou ještě spali. Uvelebil se v židli, pustil si rádio a včerejší rohlík s máslem zapíjel mlékem. V posledních několika týdnech nějak přibral, musel držet dietu.\n-Etické normy jsou vlastně totožné u všech kultur, rozdíl je jenom v jejich zdůvodňování..., slyšel z rádia, ale moc ho to nezajímalo. Od té doby, co ukončil gymnázium a začal se profesionálně věnovat sportu, ho filozofie příliš neoslovovala. Rozhlas se rozezněl známou melodií, Ludvík si k ní pobrukoval slova, bylo mu celkem fajn.\n-Á, náš pán vstal nějak brzo, né? dal o sobě vědět otec, právě vstoupivší na půdu kuchyně.\n-Někdo, kdo mě má asi moc rád, mi natáhnul budík i na dnešek, tudíž jsem zaujal pohotově místo u stolu, pronesl s patosem Ludvík.\n-Když už vás ráno vyhnalo z postele v hodinu tak brzkou, navrhuji vám všechno si vynahradit procházkou na čerstvém podzimním vzduchu. Míním tím cestu za nákupy, přistoupil otec na Ludvíkovu hru.\n-Ne, toho po mne nemůžete žádat! opáčil Ludvík s úsměvem.\n-I mohu, peníze jsou zde, položil na stůl stovku, -a taška nákupní pak na věšáku v předsíni. Čas letí, dodal otec.\n-To je snad zlej sen, takhle brzo ráno nakupovat..., úpěl Ludvík.\n-I není. Jen jdi, prodavačky na tě již čekají, uzavřel rozhovor otec a vypnul rádio.\nZa Sunařem zapadly venkovní dveře. Šel do samoobsluhy na rohu ulice, zpíval si Let it be a do rytmu šustil igelitovou taškou. Myslel na to, jaká to asi musela být doba, ta beatlemánie, úžasně dlouhý vlasy, lennonky, kopretiny v klopě kabátu... Zkrátka paráda, říkal si vduchu.\nRanním sídlištěm projížděla modrá dodávka s nápisem Čerstvé mléko, profičela těsně kolem něj a z kaluže mu chrstla vodu na kalhoty.\n-Ty! zařval. -Debil, dodal polohlasem, protože několik metrů od něj stála starší paní a kapesníkem si čistila kabelku. Projíždějící Čerstvé mléko postříkalo i ji.\nOtevřel dveře samoobsluhy, vycházela z ní ale právě nějaká neznámá dívka, duchapřítomně jí vstoupil do cesty, přirazil dveře a s úslužnou poklonou jí neumožnil vyjít ven. Usmála se na něj. To je dobré znamení, říkal si pro sebe Ludvík. Ale stejně už ji asi nikdy neuvidím...\nKonečně se dostal do obchodu, pomalu procházel regály a košík se mu postupně zaplňoval potravinami, které měl, alespoň podle sepsaného seznamu, nakoupit. Pak si jen ze zájmu prohlížel všemožné zahraniční výrobky, bral je do rukou, díval se na ceny... Bylo to docela zábavné. Až do chvíle, kdy se k němu přitočila jedna mladá prodavačka a vybídla ho, aby s ní šel do kanceláře. Nevěděl sice, proč to má udělat, ale šel.\n-Máme určité podezření, že ve vaší tašce nebo bundě se může nalézat nějaké nezaplacené zboží z našeho obchodu, řekla mu ta žena. Vykulil na ni oči.\n-No to snad nemyslíte vážně, jediný nezaplacený zboží mám tady v košíku, rozkřikl se Ludvík.\n-Uklidněte se, netvrdím samozřejmě, že jste něco ukradl, ale, jak jsem již řekla, máme určité podezření, proto je ve vašem zájmu, abyste mi ukázal vaši tašku, případně i obsah kapes ve vaší bundě, prohlásila ledově klidná babizna.\nLudvík se necítil nejlíp, tohle se mu ještě nestalo.\n-Klidně, klidně se podivejte do tašky, a klidně i do kapes! a demonstrativně je obrátil naruby. Na zem spadl kapesník, dvě jízdenky na autobus a množství drobných papírů.\n-Já se tedy podívám, hlesla stará rašple a sáhla po Ludvíkově igelitce.\nV Ludvíkovi všechno vřelo. Raději se ale uklidňoval a říkal si: Nech ji, ať si baba zapátrá. Ta mezitím prohledala tašku. Je prostě raplá, říkal si pro sebe Ludvík a rozhlížel se po regálech. Byly plné.\n-Tak ještě tu bundu! zavelela babizna a už ji Ludvíkovi svlékala. Ten se nestačil divit. To by bylo něco pro toho idiota Ňouchala, říkal si, ten by z toho udělal určitě nějakou trapnou scénku, nebo by jí to aspoň pořádně znepříjemnil!\nBabizna mezitím vytahovala věci z kapes. Klíče, brýle, dveře, Ludvík se ani nestačil divit, co měl v kapsách. Teď vytáhla dokonce i hrnek s lžičkou a kousek citrónu. Zklamaně se rozhlédla a pak houkla na Ludvíka:\n-Dovolte, prosím vás, co to má znamenat, děláte ze mě idiota, nebo co?\n-Co si to dovoluješ, spratku?! vyjekla baba a vrazila Ludvíkovi facku. To už se ani Ludvík neudržel a praštil babiznu tak, že jí vypadl z ruky hrnek i s lžičkou. Ludvík babu chytl, zkroutil jí ruku za zády a povalil na zem. Baba spadla bezvládně na lžičku, která se rozkutálela po zemi a příšerně řinčela. Ludvík byl zděšením bez sebe, zakrýval si uši rukama, chtěl zmizet, ale nemohl se vymotat mezi regály a lidé na něj koukali jako na blázna, lžíce stále řinčela a rachotila, až.......až Ludvík vykřikl hrůzou a posadil se na své posteli. Chvíli zděšeně zíral před sebe a budík mezitím dozvonil.\nKdyž se vzpamatoval, sešel dolů na snídani. Bylo půl desáté a všichni už byli po jídle. Vzal si dva tvarohové koláče, sladké kakao a usadil se s tím u rádia.\n-Vítej, synu! dloubl ho do zátylku otec, který se právě vrátil z noční. -Stihl jsem místo tebe i nakoupit, zahlaholil vesele a přitočil se k mámě. Ta ho ale jen odstrčila a dělala si svou práci.\n-Co je, máme tady snad dneska bobříka mlčení? rozesmál se otec upřímně, ale rozpačitě. Máma se jen přehrabovala v koši na prádlo.\n-Kdy se chodí domů? podívala se na něj vyčítavě. Ludvík raději vstal a šel k sobě nahoru. Tohle nemusel slyšet.\n-Vidíš, i tomu klukovi je za tebe trapně, slyšel ještě za dveřmi.\nŠel do svého pokoje a raději si pustil co nejvíc nahlas gramec. Zepelíni zrovna zpívali Forever Tonight. Ludvík jen tak ležel na posteli a říkal si: To je aspoň muzika, ne nějaká drnkačka, ale pořádnej bigbít. Obdivoval tuhle kapelu, zvlášť jejich bicmena. To je nářez, myslel si, běžte do prdele s Gottem!\nTak strávil čas do té doby, než dohrála deska. Pak se oblékl a vyrazil na trénink.\nRadek Tumlíř v té době už pilně posiloval. Byl by vlastně stejně nejraději, kdyby mohli do Uppsaly všichni tři. Nikdo by nemusel nikomu nic závidět, a třeba by se pak konečně ukázalo, kdo na to vlastně má.\nPřidal si závažíčka na obě činky. Na levou ruku se ještě trochu bál, ale pak si řekl, že když bude srab, tak to nikdy nepřekoná. Přece se pořád nebude vymlouvat na ten svůj loket! A přidal si ještě.\nVe dveřích se objevil Nabrousil. To znamenalo pro Radka jediné. Trenér měl opět dobrou náladu! Vesele k Radkovi přiskotačil, kývl hlavou na pozdrav a usmál se.\n-Nazdar! Vypadá to, že se s tím konečně pohne! Volala mi ta z rádia, že k nám přijedou příští týden natáčet z televize, z nějakého krajového týdeníku, a třeba to bude i ve zprávách. Můžem jim tam říct, co jako bychom ještě potřebovali, a třeba se ještě najde někdo, kdo by se o nás zajímal. Jo, v tom rádiu to bude v pátek!\nTrenér byl rozzářený a Radek si řekl, že ho nechá při tom. O možnosti návštěvy televize totiž mluvili s Naďou první, vlastně to společně vymysleli.\n-Jo, a abych nezapomněl, pokračoval Nabrousil, -jednal jsem s BARIXem a chtějí vědět, jak si stojíte. Chtějí se na vás podívat. Co kdybychom to spojili nějak s tou televizí a něco tady udělali? Já nevím přesně jak, ale vás by možná něco napadlo, přemýšlejte o tom. Tak zatím se měj. A makejte, už se nám to trochu rozjíždí! S těmito slovy trenér odchvátal.\nRadek zvedl činky poprvé. Uf, oddychl si. To zas bude den! Zvedl je ještě patnáctkrát. Měl dost. Odvalil se z posilovacího stolu na campingovou židli. Co takhle něco si přečíst?\nTeď mě napadá, co kdybych si něco přečetl..., řekl si Radek Tumlíř a sáhl po dnešních novinách. Nalistoval si sportovní stránku a několik minut němě zíral na fotografie sportovců roku.\nKdybych tam taky jednou mohl být, jako ten nejlepší z nejlepších, to by bylo něco, uvažoval. A nebo, kdyby aspoň naše družstvo bylo jednou v celostátních novinách!\nPak si přečetl článek Kde se sportu daří nejlíp. Psali tam, že nejlepší podmínky pro rozvoj poloprofesionálního sportu jsou v menších městech a větších vesnicích, údajně se tam mohou věnovat talentům více, než ve velkých družstvech velkých měst...\n-Nikdo ale neřekne, že pár měsíců tady nebylo ani na čem jezdit, že posilovna je zastaralá, že stadion už dávno nevyhovuje! rozkřikl se nahlas. -Tohle mě vždycky dokáže namíchnout, dodával polohlasem, -každej tak jako ňáko básní vo tom sportě, ale dyž k věci donde, prachy nésó nykdě. Každý enem hubu medem vypatlanu a rukú nehýbně!\nTohle ho dokázalo opravdu rozčílit, raději ty noviny zavřel a dal se znovu do vzpírání. Otevřeným oknem vál do místnosti vánek s vůní podzimních plodů, vánek nasátý vůní hrušek a ořechů. Blamžík se Sunařem venku šlapali do pedálů, a on, Tumlíř, musel být v posilovně!\nLežel teď nehybně na posilovacím stole, pomalu si zvykal na pach vlastního potu, když vtom ho z poklidu nehybnosti vyrušilo opakované zaklepání a následný vstup Jany do místnosti.\nZ chodby s ní do posilovny vtrhlo i ostré světlo, zezadu jí prozařovalo vlasy. Vypadala krásná, modré oči v sobě měly nádherný lesk. Rozhlédla se, jestli v místnosti není ještě někdo, přistoupila k Radkovi a se slovy “Nesu ti dopis...”, mu podala bílou obálku bez jakéhokoli nápisu. Radek na ni vyvalil oči.\n-Díky, chtěl se ještě něco zeptat, ale Jana už odcházela. -Od koho? zavolal ještě. Odpověď nedostal. Dveře opět vklouzly do futra a Radek si připadal jako sirotek v bezvládně těžkém vzduchu místnosti.\nJana. Loni dokončila střední zdravotnickou školu a nastoupila na místo pomocné sestry v oddělení pro zdravotní péči o sportovce. Tumlíř ji v průběhu let semtam vídal cestou ze školy, poprvé spolu promluvili na autobusové zastávce. Radek jel zrovna za babičkou do Litic a ona do Ústí nad Orlicí kvůli nějakému kursu. Prohodili pár slov, usmáli se na sebe a pak se zase několik měsíců neviděli.\nAž minulý měsíc, když Tumlíř zrovna vycházel z trenérovy kanceláře, rozezlený, protože chvíli předtím mu Nabrousil vynadal, dneska si už ani nevzpomíná proč, procházela Jana v doprovodu dvou dalších sester vykachličkovanou chodbou a setkat se zkrátka museli. Jejich pohledy se do sebe zabořily a od té chvíli cítil Tumlíř jemné šimrání v břiše vždycky, když si na ni vzpomněl. Každé nové setkání ten pocit začínající jakoby zamilovanosti jen víc a víc posilovalo.\nNervózními a třesoucími se prsty roztrhl obálku, vytáhl složený papír a dal se do čtení. Oči se posunovaly přes těch pár řádků několikrát po sobě, Radek tomu, co se tam psalo, nechtěl věřit. Pak zaklonil hlavu a několik okamžiků se díval na bílý strop posilovny, uklidnilo ho to. Dopis položil na stůl a šel si do šatny pro kapesník. Průvan, jenž způsobil otevřením dveří, přesunul dopis z jedné strany stolu na druhou a na pohybujícím se papíře bylo ke čtení:\nMilý Radku! Nedokážu to vyslovit a nedokážu to ani napsat, ale chci, abys to věděl. I když se ti třeba zdá, že to nemůže být pravda. Ale pravda to je, alespoň podle toho, co k tobě cítím. Miluji tě a ptám se: Existuje nějaký cit ke mně v Tobě?\tRenata\nRadek se vrátil, usedl na židli a bezradně spustil ruce, díval se do prázdna a nemyslel vlastně na nic. Tu se velice blízko na chodbě ozval hlasitý smích několika lidí. Radek se vymrštil ze židle, vrhl se k dopisu a v poslední chvíli, když už se otvíraly dveře, jej strčil do kapsy u trenýrek.\nVe dveřích stál Sunař s Blamžíkem.\n-Čau! křikli oba naráz k Tumlířovi. Neznatelně odpověděl. Sunař šel směrem k oknu, když si náhle všiml na zemi ležící obálky. Shýbl se pro ni, podíval se dovnitř a zjistiv, že je prázdná, zeptal se:\n-Hele, Radku, co tady dělá ta prázdná obálka? Nechci vypadat jako nějakej blbec, ale mám tušení, že ta obálka asi moc dlouho prázdná není, viď? Byl v ní nějaký dopis pro tebe, co? Uhodl jsem?\n-Co já vím, odvětil Radek. -Dopis nebo pohled nebo koresponďák, vždyť je to jedno. A co je vlastně tobě do toho? Radek se zamračil. Sám dost dobře nevěděl, co má ten dopis znamenat, a už se měl hned někomu svěřovat.\nNajednou ho ale podezíravě napadlo, jestli v tom náhodou nemají prsty jeho dva kolegové, jestli si z něj třeba nedělají legraci. Vždyť přece před tím, než vstoupili do posilovny, slyšel, jak se smáli. Radek Tumlíř byl už od malička hodně podezíravý a často toho někdo využil k tomu, aby si z něj vystřelil. Takže v této chvíli byl už skálopevně přesvědčen, že se stal obětí žertu. Proto se rozhodl klukům radost aspoň trochu překazit a suverénně pronesl:\n-No, píše mi nějaká kočka, jako že mě miluje, nebo co, že je teda jako do mě blbá, no, a jako že, jako že se ptá, co já na to.\n-To ti teda opravdu věříme, Rade, ušklíbli se Sunař s Blamžíkem. -To bychom to psaní moc rádi viděli, protože stejně kecáš.\nRadek si začal uvědomovat, že se možná spletl a že si z něj hoši možná nevystřelili. Měl velkou chuť se jim pochlubit, ale vzápětí se prozřetelně dovtípil, že to všechno mohou jen tak hrát, aby ho vyprovokovali, z čehož by pak měli ještě větší srandu.\n-No, víte, takové věci se neukazujou. To přece po mně nemůžete chtít. Já bych to po vás taky nechtěl. Jen snad, kdybych o tom něco věděl... Hele, hoši, neznáte nějakou Renatu? Blamžík se podíval nechápavě na Sunaře a Sunař stejně, ne-li nechápavěji, na Blamžíka.\n-Já teda ne.\n-No, já taky žádnou neznám.\nRadek se uklidnil. Jak Ludvík, tak Honza vypadají, že žádnou Renatu neznají, a i kdyby si to vymysleli, tak by se určitě netvářili tak blbě nechápavě.\nZatímco Radek začínal mít jasno alespoň v tom, že dopis bude nejspíše pravý, Honza s Ludvíkem začali být zvědaví, protože pochopili, že se Radek asi jen tak zbytečně nechvástá.\nVeškeré, i když jen naznačené, nepřátelsví a soupeření jako by najednou zmizelo, snad proto, že každý z hochů doufal, že díky spojenectví se mu podaří získat více informací.\n-Hele, Rade, a kdo ti to teda píše, jak se ta holka jmenuje, zeptal se Blamžík.\n-Nějaká Renata, já osobně žádnou neznám, vy taky ne? odpověděl Tumlíř, protože byl celkem rád, že se kluci o jeho dopis zajímají. Měl pocit, že by aspoň trochu mohl v jejich očích stoupnout, že prostě není žádný slapšák.\n-A vy si píšete? nepochopitelně se zeptal Sunař, který si asi nebyl dost dobře vědom toho, co právě pronesl.\n-Jak bychom si asi mohli psát? Vždyť já ji vůbec neznám a tohle je první dopis, co jsem od ní dostal, namítl trochu podrážděně Tumlíř.\n-A kdys ten dopis dostal? Teďka? snažil se napravit si reputaci Sunař.\n-No, ona mi to donesla Jana. No, asi se budou znát, nebo by se aspoň měly znát, protože jinak by to už fakt bylo nějaký divný. Ona mi k tomu Jana vlastně nic neřekla. To byla chyba. Nejspíš bych ji měl sehnat, protože jinak se asi nic o Renatě víc dozvědět nemůžu, že? Kluci, nepotkali jste náhodou Janu, když jste šli cestou do posilovny?\n-No vlastně máš recht, Sherlocku, odpověděl na Radkovu otázku Honza. -Potkal jsem ji těsně před tím, než jsme se málem hlavami srazili tady s Ludvou na rohu chodby. Bylo to fakt těsné! Kdybys Sunaře viděl! Letěl jak splašený, takže jsem měl co dělat, abych mu uhnul. Já jsem to pak nevydržel a dostal jsem záchvat. Kdybys to viděl... ch, ch!\n-To je sice pěkný, ale mě zajímá ta Jana. Nevíš, kam šla? přibrzdil Blamžíka Radek.\n-No, ona se tak nějak divně šinula kolem zdi. No asi na WC, nebo prostě tím směrem, až překvapeně zamyšleně odpověděl Honza.\nPootevřenými dveřmi do posilovny fouknul slabý větřík a jako by Radkovi něco důležitého pošeptal. Radek se jemně usmál, začalo mu to být jasné.\n-Tak hoši, já už valím, zahalekal, trochu po sobě uklidil, zapsal se do deníku zase na další cvičení a vyšel ven. Rozhlédl se a pomalu se vydal podél zdi, už věděl kam. Prošel brankou nově natřeného plotu a zastavil se až u velkého červeného kříže na zdi. Za ní se skrývala ordinace lékaře sportovní jednoty, podporované BARIXem. Všichni, až na vrátného, tam byli z BARIXu. Lékař byl u družstva asi teprve půl roku, ale to Radka tolik nezajímalo. Před nedávnem se totiž doslechl, že na středisku přibyla nová sestřička, která je tam na praxi ze zdravky, a že prý je moc hezká. Pro náš příběh bude nejlepší, když to bude Renata.\nRadek teď opatrně nahlédl do okna ordinace, ale přes bílé sklo nebylo skoro nic vidět. Jen semtam problesknul puklinami v nátěru bílý plášť doktora z BARIXu. Radek čekal, jestli třeba nezahlédne uniformu sestřičky, ale nic. Opřel se zády o stěnu a chvíli nemyslel. Jen se nechal ovívat svěžím vánkem. Ten ho hladil po tváři, a i teď, jako už mnohokrát, mu vnuknul inspiraci. Radkovi zazářili oči, potutelně se usmál a přiblížil se ke vchodu.\n-No kampak, kampak, mladej, zahlaholil vrátný.\n-Jenom do ordinace. Něco mě asi bolí, pane Dvorský. Vrátný přivřel oči proti slunci.\n-Jo, to jseš ty, tak běž, co dělá tatík, jak se má?\nRadek přešlápl na místě:\n-Ani nevím. Děda pokýval hlavou:\n-No jo, jednou budem všichni marodi a sejdem se tady.\nUkázal na dveře čekárny.\n-Hm, zamručel zdvořile Radek. Děda se rozesmál:\n-No jo, no jo. Nejdřív tady a pak tam! Teď ukázal prstem směrem do oblohy. Radek se podíval nahoru a viděl, že se začíná zatahovat. -Tak běž, zasmál se vrátný, -a pozdravuj doma.\nKývnul ještě rukou a Radek se vydal ke dveřím. Před stisknutím kliky ještě trochu zaváhal, ale pak směle vstoupil. V čekárně nebyl nikdo.\nRadek se posadil a spíš jen automaticky sáhl po osvětových letáčcích, kterých si většinou nikdo nevšímal. Prohlížel si je a poočku sledoval dveře ordinace.\nNajednou sebou škubl, protože se nečekaně otevřely dveře, kterýma přišel. Vstoupila do nich Katka, jeho bývalá spolužačka, krásná holka s dlouhými blonďatými vlasy spletenými do cůpků. Byla to dcera doktora z BARIXu.\n-Čau, uchichtla se na Radka. -Je táta uvnitř, nevíš? usmála se a otočila se na patě. Dokázala přesně ty věci, které ničí kluky a kvůli kterým dělají ty nejbláznivější blázniviny.\n-Nevím, čau, řekl Radek. -Co ty tady, zeptal se hloupě.\n-No vidíš, ne? Jdu za tátou, tobě to dneska pálí, Radečku! Zase se zasmála a přisedla si. -Můžu, že jo? podívala se na něj bezelstně.\nV tuto chvíli Radek ještě netušil, že se brzy ocitne ne mezi dvěma, ale hned mezi třemi dívkami.\nKatka se mezitím jen tak formálně rozhlédla po stěnách a hned vypálila:\n-Ale co ty tady děláš? Jseš marod, nebo zase něco simuluješ? Radek chvíli nevěděl, co má říct, tak se zasmál, zakroutil hlavou a řekl:\n-Ále, jdu si jen pro nějaký potvrzení.\n-Aha, řekla jakoby zasvěceně. Poťouchle se usmála: -Radeček si určitě jde nechat potvrdit, že je krásnej, a že na něj ženský letěj, co? Radek se cítil trochu v rozpacích.\n-To určitě, odvětil, ale jeho hlas nebyl přesvědčivý.\n-No ne, už tě nebudu trápit, řekla Katka. Vstala, začala se procházet čekárnou a prohlížet si obrázky na stěnách.\nRadek ji pozoroval. Byla to opravdu kočka. Taky vždycky věděla, co si obléct, aby její půvaby vynikly. Nebyla to ale jen nějaká fajnová kráska, co láme srdce nesmělým hochům a pak je opouští v jejich trápení. Byla to vážně fajn holka, a to všechno, co vypadalo jako povýšené chování, byl jenom takový nátěr. To byl Radkův názor. Dobře ji znal, ale přesto v něm stále vzbuzovala smíšené pocity. Stejně jako většina kluků ze třídy, snad až na Ňouchala, se ani on nevyhnul tomu, aby se do ní zamiloval. Ale všechno časem přešlo a z Katky a kluků se prostě stali dobří kamarádi.\nJe však možné být přítelem ženy? Nemá v sobě jakýkoli pohled, jakákoli věta mezi chlapcem a dívkou, ještě nějaký podtext? Není komunikace mezi dvěma pohlavími založena právě a jenom na nejzákladnějším lidském pudu? Může Tumlíř někdy zapomenout, že ji miloval? Vždyť přeci ve všem, co dělá a co se týká Katky, to zůstává, přetrvává to, i když skrytě. Ani on sám si to nedokáže plně uvědomit. Tím hůř pro něj! Snad kdyby ona sama...\n-Joj! ozval se zvuk, kterého se obáváme. Něco, co si člověk dovolí jen v ústraní. Katka sebou trhla a zčervenala. Tohle se jí už dlouho nestalo. Horlivě přemýšlela, co udělat, jestli se omluvit, nebo raději mlčet. Radek si uvědomil, co se stalo a hlubokým hlasem řekl:\nDoufal, že si tak Katka bude myslet, že to udělal někdo třetí v čekárně. Trochu se styděl, neboť si nebyl zcela jistý, jestli se toho faux pas náhodou nedopustil on. Katce připadalo úžasné, že se Tumlíř zachoval tak galantně. Chtěla se na něj usmát, ale ještě nebyl čas se otočit.\n-Podívej se, jestli tam ještě někoho máme, řekl doktor z BARIXu sestřičce. Sklouzla očima na hodinky, bylo patnáct hodin, za půl hodiny měla končit. Stiskla kliku a ten pohyb připomínal zmáčknutí spouště fotoaparátu. Něco skončilo. Ale nové políčko filmu je před námi. Jde jen o to, jestli z něj něco bude, a nebo zůstane jen přeexponovaný negativ.\nSestřička tiskla kliku stále víc, ale dveře nešly otevřít.\n-Ty, to snad někdo zamknul, řekla pro sebe, ale ještě chvíli se marně snažila. Lékař z BARIXu to pozoroval od stolu a uvažoval, jestli by nebylo lepší, kdyby na zdravotních školách studovalo víc chlapců. -Ono to nějak nejde, nějak ty dveře nejdou otevřít, řekla nakonec a zatvářila se odevzdaně.\nRadek a Katka v čekárně pozorovali třepotající se kliku a neříkali nic.\n-Tak se na to podíváme, prohlásil doktor a zmáčkl kliku, která pamatovala snad ještě doktora Mařínka, jenž kdysi léčil jeho dědu. Nic se nezměnilo, dveře nepovolily, lékař jimi cloumal a pod vousy si tiše brumlal nadávky.\n-Co když to někdo zamknul zvenčí...? snažila se sestřička najít racionální vysvětlení nastalé situace, i když moc dobře věděla, že dveře mezi čekárnou a ordinací zámky nikdy nemají. Doktor se jejím tvrzením nechal na chvíli zmást, ale brzy mu došlo, že tohle ten pravý důvod nebude. Zakřičel směrem do čekárny:\n-Haló, je tam někdo?\nOzval se Radek Tumlíř:\nSestřička se lehce zachvěla.\n-Zkus, prosím tě, oddělat to, co je přede dveřma, zaznělo zpoza černě polstrované hmoty.\n-Jenomže tady nic neni, nic tam neni! zapojila se Katka.\n-Vás je tam víc? zeptal se lékař.\n-Jsme tady dva. Já, Tumlíř, a vaše dcera.\n-Katko, ty jseš tam? divil se MUDr. Balina. -Opravdu tam za těma dveřma nic není?\nKatka šla schválně až ke dveřím, ale nenašla tam nic. Oznámila to otci.\n-Jsme svědky velké záhady, prohlásil pateticky a vrátil se ke stolu.\n-Prosím vás, nepracuje u vás nějaká Renata? Potřeboval bych s ní nutně mluvit, pane doktore, ujal se slova Radek.\n-Co ti brání?\n-To jsem já, vydechla tiše sestřička Renata, všechno už jí bylo jedno.\n-To tys mi psala ten dopis? zeptal se Radek. Renata se křečovitě chytla kliky a hlesla, přes ty vrstvy molitanu sotva slyšitelné:\nRadek pohnul koutkem úst a podobně jako Renata stiskl chladný kov kliky. Tichá chvíle ticha. Renata pohnula klikou a dveře se otevřely.\nJejich pohledy se spojily. MUDr. Balina se trochu divil, ale nedal na sobě nic znát. Katka si všimla pohledů těch dvou, přitočila se k Tumlířovi a sladce zahlaholila:\n-Radečku, Radečku, je podzim...\nNečekala žádnou reakci a přešla rovnou do rozhovoru s otcem. Týkal se nějakých školních záležitostí.\n-Jak jsi na tom s časem? zeptal se Radek, aniž by věnoval Katce sebemenší pozornost. Renata, pořád ještě s rukou na klice:\n-Už budu končit, počkej, prosím tě, chvíli. Musím ještě uklidit ordinaci.\n-Samozřejmě, dostal ze sebe Radek a provázel očima zavírající se dveře.\nJe to láska na první pohled? ptal se sám sebe. Jestli to existuje, tak je to tady a právě teď. Takovou holku bych si nedokázal ani vymyslet, strašně mě přitahuje a navíc to je rusovláska! Ne že bych byl nějak fixovanej na barvu vlasů, ale rusovlásky mě prostě zajímají daleko víc, než všechny ty směšný blondýny, brunety a kdovíco ještě.\nTumlíř cítil, že se v něm něco děje, je to přesně ten pocit, který už dlouho neměl. Na základce se zamiloval jednou, do Katky, ale to vlastně nebyla žádná pořádná zamilovanost. Pak ještě dvakrát na gymplu, ale pokaždé tak hloupě a mizerně.\nUž dávno rezignoval na to, že někdy potká dívku, kterou by miloval a ona milovala jeho, ale ve skrytu duše pořád doufal, věřil. Ale tahle naděje byla čím dál slabší. A teď mu najednou někdo řekne, že ho miluje. Tomu se nedalo odolat za žádnou cenu, cítil mimořádnou příležitost, ale zároveň v něm s každou setinou sekundy sílilo podezření, že klame sám sebe, když si namlouvá, že ji miluje. Vůbec se neznají. Je krásná, přitažlivá, říká, že ho miluje. Ale k lásce tady pořád něco chybí. On si není zdaleka jistý, vlastně tomu už nevěří ani trochu, že ji miluje. Ale jak vlastně může ona klidně napsat, že ho miluje, jak si může být tak jistá citem? Co když je to jen chvilková záležitost, droboučký pocit, ne větší než špendlíková hlavička. Vždyť se vlastně dneska vidí prvně, ona ho mohla jen párkrát zahlédnout, nikdy spolu nemluvili. Jak může napsat někomu, koho nezná ani dost málo, že ho miluje? Takhle se to přeci nedá dělat! Věděl, že musí ven.\nVyběhl ze dveří, hnal se dlouhou chodbou, div že nesrazil postarší uklízečku, rozlitá voda z kbelíku se rychle šířila po šedočerných kachličkách. Radek se nedokázal ani omluvit. Vystřelil z venkovních dveří a běžel ke stadiónu, v té chvíli se myslet nedalo. Vrátný se za ním díval a zabručel:\n-No jo, tam taky musíme...\nV posledním momentu Radek změnil směr. Neproběhl brankou, ale podél už značně omšelého plotu dorazil až na samotný konec sportovního areálu. Nedbale si sednul na dřevěnou lavičku a zavřel oči. Zhluboka se nadechl a snažil se chvíli nedýchat. Jako by chtěl alespoň na chvíli zadržet všechno, co v něm vřelo.\nByl silně rozrušen. Před očima se mu míhaly obrázky posledních několika minut. Dopis, Renata, posilovna, Honzův smích, vlčák, Renata, pan Dvorský, Katka, Renata, Renata... Její obrázek se mu ukazoval nejčastěji. A když po chvíli otevřel oči, měl pocit, že Renata stojí docela blízko něj. Jako by se svými vlasy dotýkala jeho ramen, celkem zřetelně cítil vůni heřmánkového šampónu...\n-Ne, ne, to je blbost, všechno je to určitě jen divný sen, říkal si polohlasem, i když mu cosi uvnitř jasně napovídalo, že vůbec nesní, naopak, je vzhůru, a všechno, co se událo, je realita. Hmm, co je však realita? Není přece všechno relativní, i ta realita, není život jen sen?\nRadkův sen se rozplynul. Začal se rozhlížet kolem sebe. Známé věci jaksi nepoznával, připadaly mu jiné, zvláštní. Všiml si i věcí, které ho již několik roků takřka denně obklopovaly, ale doposud mu zůstávaly skryté. Jakto, že si neuvědomil, že staré lípy mají v sobě cosi z mohutnosti středověkých hradů a tvrzí? Jejich stín ochraňuje v probíhajícím poledni hnízda ptáků, kteří se již pomalu chystají k odletu. Za pár dní už bude slunce zářit mnohem méně a celé ptačí rodinky potáhnou na jih, za teplem.\nPomalu žloutnoucí listy mu připadaly hned jako vějíře, hned jako tisíce oken mrakodrapů. New York, Chicago, Paříž, to musí být krása! Spousta lidí, nikdo nikoho nezná, anonymita, ta romantika! pomyslel si.\nAle co to má společného se mnou a s Renatou? rozzlobil se náhle na své podvědomí.\nJá fakt asi blbnu. Jedna hezká holka mi napíše, že mě miluje a já jsem hned úplně mimo. Jsem normální? Je to normální? Já opravdu nevím. Ptal se a odpovídal sám sobě.\nOno fakt nic na světě nemá smysl, snad jen některé věci..., na chvíli..., ale i tak nemají smysl! Dobře, mám pocit, že jsem zamilovaný, a to až po uši. Ale má to smysl? Má smysl chodit s nějakou holkou? Potřebuju vlastně nějakou holku? K čemu? No vlastně... Ale to přece nemůže být podstatou nějakého vztahu! A pokud má být tělesný vztah základem lásky, tak potom snad láska ani neexistuje. Pak je to jenom trapný zastírací slovo, rozhořčil se. Jeho mozek pracoval na plné obrátky, myšlenka střídala myšlenku.\nNe, to bych asi přehnal. Láska přeci musí být, chci věřit, že je! Proč by se mi měla vyhnout? Určitě existuje, určitě... Hmm, ale on ten dopis ani ty naše vzájemné pohledy v čekárně stejně nemusejí skoro nic znamenat. Asi to zbytečně moc rozpitvávám. To nemá cenu. Však ono se to samo nějak vyvrbí, postesknul si a vzápětí se podíval na hodinky.\nBylo skoro půl čtvrté. Sobotní zaměstnání už všem na stadióně skončilo. I Renata určitě odešla domů. Radka se nedočkala. Nepřišel. Nečekal. Jako by ani neexistoval.\nPřed šestou bylo u kulturáku plno. I uvnitř už čekaly skupinky mladých, až se začnou prodávat lístky.\nBylo tam hodně známých, pár náhodných příchozích, kteří se prostě přišli v sobotu večer pobavit, byl tam i Honza s Lenkou, dokonce i redaktorka Naďa Houdková. Ňouchal ji tam sám pozval. Byl rád, když prostě mohl bavit co nejvíc lidí a předpokládal, že by Naďa mohla mít pro tyhle věci smysl. A když se s ní o tom bavil, zjistil, že je to opravdu spřízněná duše, dělala taky do divadla, měla prostě ráda “úlety”.\nHonza zrovna něco vykládal Lence a Ňouchal se objevil u dveří do sálu a nesl něco velkého, zabaleného do prostěradla nebo nějaké látky. Měl plné ruce, sotva to nesl, a když otevíral dveře, málem mu to upadlo na zem. Jenom se praštil do kolena a sykl:\nRozhlídnul se a konečně se proboural do dveří. Lenka se tomu zasmála, a když se obrátila na Honzu, byla nádherná.\n-To on je pořád takovej?\nHonza si povytáhl kalhoty.\n-No, on je takovej..., no prostě srandista.\n-To bylo taky dobrý, to bylo schválně?\nHonzu někdo strčil do zad, ohlédl se.\n-Ne, já myslím že ne. To zas, myslím, bylo normální. I když já nevím. U něho člověk nikdy neví. On klidně může teďka něco províst a nikdo nebude vědět, co se vlastně děje. On by byl určitě třeba schopnej nechat nás tady hodinu tvrdnout a jít domů. Lenka se podivila:\n-To by fakt udělal?\n-No já nevím, ale třeba jo. Hele, lístky ještě neprodali, tak co? Tak by vlastně nikoho nepodvedli. Ale ne, to by snad neudělal. Říkal mi totiž, že to bude něco... já už nevím, nějaká sranda, no. Lenka se na něj mile podívala.\n-A to on to všechno vymýšlí a dělá sám?\n-No to ne, je jich hodně. Ale on to tak nějak vede. To jsou kámoši ze základky. Oni to dělají dohromady. A jestli tam bude Pavel, tak se určitě budou hrát i nějaký písničky.\n-To jim vymýšlí kdo?\n-Ty písničky? Honza se rozhlédl, protože předsálí se rozhlučelo, začali totiž prodávat vstupenky. -Pojď! vzal Lenku za ruku a stoupli si spolu do fronty. -To si skládají taky sami. Hlavně Pavel. A ten má ještě jednoho kamaráda a ten je taky Pavel. Ten tady ale asi dneska nebude, protože studuje někde pryč. A ti dva to skládají. Ten, co tady bude, ten dělá vždycky spíš hudbu, k tomu. On hraje na kytaru a na všecko. Měli tady takovou kapelu, víš.\nŘada pomalu postupovala k okýnku. Lístky prodávala Bedova kamarádka, nebo snad i holka, to nikdo nevěděl.\n-Zdar, já vás hledám, zahučel Honzovi do zad Ludvík Sunař, který se prodral až k nim do fronty. -Můžu, jo? vsunul se před ně. Jako vždycky. -Kde máš Radeho? kývl na Honzu a letmo těkl očima na Lenku, které si teprve teď všiml. Znova se na ni podíval a usmál se. -My se asi neznáme. Představíš mi, Jene, krásnou slečnu? zazubil se znova. Blbec.\nV zákulisí byl zatím shon. Jak už to tak před představením bývá. Ňouchala bylo vidět hned tu, hned onde, měl plnou hlavu shánění a vysvětlování, kontrolování a ujišťování. Jeho kamarádi se mu teď spíš pletli pod nohy než spolupracovali.\n-Bedane! Hej, Bedo! volal na něj Tomáš Zápropravský. -Mají už je pouštět? Ňouchal se roztržitě otočil kolem své osy a zase zpět.\n-Ne, ještě ne. Nebo... já nevím. Vyskočil na židli, aby dohlédl k šatnám. -Už jste? zařval tím směrem. V odpověď se mu ozvalo jen zabučení. Beda slezl ze židle a významně zvednul obočí: -Teď si dělají prdel, ale až vylezou před lidi, budou se jim takhle klepat nohy, volové! Ještě se jakoby pro jistotu rozhlédl kolem a odpověděl Tomášovi: -Jo, už je můžou pustit. Ale ať nespěchají, radši. Tomáš přikývl a odchvátal.\n-Hele, už pouštějí! kývl Sunař směrem ke dveřím, které se právě otevřely. -Jdeme, ne? pobídl naši dvojici. Lístky už měli, a tak prošli chodbou a v sále si našli pěkné místo. Ludvík se rozhlížel všude kolem sebe, jestli neuvidí nějaké známé, občas pozvednul hlavu, občas vykřiknul, občas zamával. Lidí přibývalo, sál se zaplňoval. Ludvík se zase přitočil k Honzovi s Lenkou.\n-On Radek fakt asi nepřijde, nebo co. Jako..., mě to nevadí, ale je to divný.\n-Proč? zeptal se Blamžík. Ludvík se zasmál, ale pohledem už byl zase někde jinde, určitě okukoval nějakou holku, co sem přišla.\n-No ne, on je přece takovej vymetač, kulturní. Ne?\nLenka se podívala na hodinky, bylo několik minut po šesté. Všichni diváci už seděli na svých místech a čekali. V sále bylo ještě světlo, a tak mnozí hlučeli. Teď se začalo pomalu zhasínat a s tím se také hlediště postupně zklidňovalo, až bylo úplné ticho.\nChvíli byla tma. Pak se pohnula opona a rozezněla se hudba. Byla to taková nějaká hrozná skladba ve stylu orchestru, nebo tak něco. Pár lidí se uchechtlo.\nOpona se teď znovu pohnula, vlastně sebou cukla, jako by ji někdo nemohl otevřít. Teď se ale začala pomalu rozevírat a reflektory postupně odhalovaly scénu. Bylo tam několik umělých stromků, jako asi les, pak nafukovací loďka, lavička, spousta různých krámů a přes to všechno přetažený igelit. Na jedné straně této bizarní pokrývky “lesa” seděla figurína muže v kosmickém skafandru a druhá strana byla pocákáná něčím, co vypadalo jako krev. Bylo to maličko nechutné.\nHonza chytil Lenku za ruku. Ta se na něj usmála. Ludvík si toho všiml, kouknul se na ně, ale hned se zase otočil k jevišti. Něco se už začalo dít.\nPo prknech se připlazila oranžová pláštěnka. Všem bylo jasné, že v ní musí být Ňouchal. Vlastně hádali správně, až na to, že když to vstalo, byl to jenom jeho brácha, Milan. Milanovi ale všichni říkali Frančesko, a tak tuhle přezdívku používal i jako “umělecké jméno”. Frančesko tam teď stál v černých brýlích, zpod pláštěnky mu prosvítaly modré plavky. Vytáhl z kapsy papírek, hudba se ztišila a on přečetl něco jako úvodní zdravici. Končilo to slovy\n-...osedlat oř bujarou přec ostýchám se, budu hrát jen. Pak odešel.\nLence se to líbilo a přehodila si vesele nohu přes nohu. To už byli na pódiu oba dva Pavlové a začínali zpívat:\n-To je písnička pro všechny, kdo alespoň jednou na vlastní oči viděli, jak to fičí formulím, pronesl s náležitým patosem zpěvák a publikum se rozchechtalo. A už zněla hudba. Trsy slok se proplétal melodický refrén: “Svištění vozů, rotace kol / Jenom tu jedinou cestu si zvol!”\nPavel se při něm vždycky podíval na druhého Pavla. Dlouho se hádali, jestli to tam dát, dnešek ukázal, že pravdu měl on. Už při třetím opakování se přidávaly skupinky diváků. Slok bylo možná trochu moc (osm!), ale reakce byla výborná, smích a potlesk se opakovaly v pravidelných intervalech, vždy po sloce i refrénu. Lepší začátek si nemohli přát. Pavel se usmíval. Druhý Pavel se taky usmíval, byl rád, že Pavel měl pravdu.\nPo hudebním prologu se na scénu přivalil znovu Frančesko, tentokrát měl oblečení vycpané spoustou polštářků a novinových koulí. Pod závojem, který mu sahal od hlavy až po pás, probleskovala maska, představující Šedého Anatolije.\nLenka si přejela ukazovákem po krku, vzala Honzovu ruku a držela ji v dlaních. Bylo to příjemné, ovšem on si na druhé straně chtěl upravit košili na zádech a v téhle pozici se to nedalo uskutečnit nijak snadno. Jednu jeho ruku měla v moci Lenka a ve druhé držel deštník. Proč jsem si ho bral? blesklo mu hlavou, jako by nevěděl, že i bez něj pořád ještě přidržuje Lenčinu bundu.\nFrančesko na jevišti excentricky poskakoval a při tom deklamoval docela dlouhý text. Oba Pavlové, kteří dosud jen přihlíželi, se zapojili do představení svými rolemi. Jeden mluvil za masmédia a druhý za samotu. Oba se v rozhovoru s Frančeskem snažili vyřešit jeho případ, táhlé monology se dynamicky střídaly s rychlými slovními výměnami. Celá scéna vrcholila ve chvíli, kdy oba Pavlové místo odpovědí chrlili rychle za sebou fráze a klišé, zatímco Frančesko si odhrnul závoj, učísl neposlušné vlasy a začal s neuvěřitelným řevem běhat po pódiu, dupal a tleskal.\n-Je dobrej. Fakticky jsem rád, že se mi povedlo ukecat ho, aby s náma hrál, šeptal polohlasně Beda Ňouchal Tomáši Zápropravskému. Stáli v zákulisí a pozorně sledovali dění na jevišti.\n-Nejdřív to rozhodně odmítal, a vidíš... Nakonec to dopadlo takhle... Umí to. Tomáš se nahnul k Bedovi:\n-On hraje prvně?\nBeda se uchichtl:\n-Tos teda trefil! Ten hraje už od dvanácti let. Ale ze začátku to byla jen taková klasika. Dostal se na hotelovku do Opavy a tam teprv začal skutečně experimentovat. Dneska je v posledním ročníku, takže se bude připravovat na maturu, to toho asi moc v divadle neudělá... Ale jinak má za sebou takový věci jako V obvazovém pralese nebo Nesmrtelná hmota a pomíjivý duch dneška. Je fakt dobrej...\nHoupavý zvuk vrzajících lan v oponě Bedu přerušil.\n-Musíme na scénu..., vyslovil nepřítomně.\nFrančesko v tom momentu už ze dna hromady věcí na pódiu vyhrabal motorovou pilu, nastartoval ji a běhal kolem Pavlů. Když už se zdálo, že musí padnout opona, protože chaos a hrůza se víc stupňovat nedá, rozezněla se z reproduktorů hlasitá, temně metalová hudba.\n-Nějak jim to v tom levym repráku praská, že by problém s technikou? zašvitořil škodolibě Ludvík a podíval se na Lenku. Usmála se, ale neřekla nic, myslela si své.\nLudvík ji pohladil po rameni, odtáhla se. Honza si ničeho nevšiml. Naklonila se k němu a zašeptala:\n-Nemohli bychom si vyměnit místa, já zprava vidím hůř než zleva. Honza vůbec nechápal, co tím chce říct.\n-Ale mě vidíš normálně, doufám, pokusil se o vtip a zvedl se, aby si přesedl. Konečně si snad budu moct zastrčit do kalhot tu košili, napadlo ho, jenomže hluk, valící se z jeviště, už byl příliš intenzívní na nevnímání, byť kratičké. Oči všech diváků byly nalepeny na scéně, hudba sílila až zalíhalo v uších.\nNáhle všechno přestalo, zvuk zmizel, světla zhasla, nebylo vidět vůbec nic. Teprve po několika sekundách naprostého ticha se ozvaly první tóny kytary a kláves, všechno šlo z reproduktorů. Provázen tlumeným bzučením, objevil se v sále kužel namodralého světla. Z otvoru v zadní stěně běžel prostorem obraz promítaného filmu. Světlo dopadalo na předměty na scéně a odráželo se od nich.\nDo osvětlené výseče vstoupil Beda Ňouchal v bílém plášti z laboratorních prací, v ruce držel tenkou kovovou tyč. Promítačka mu na obličeji malovala kousky děje Chaplinovy Moderní doby:\n-Jsem Humus a touto takřka neviditelnou tyčí z velmi zřídkakdy požívané slitiny platiny a iridia provedu názornou interpunkci..., promiňte, punkci moderní doby...\n-Hele, Honzo, co myslel tou interpuncí... nebo puncí, nebo jak to nějak říkal? neodolatelně zašeptala Lenka do Honzova pravého ucha.\n-Nevím. Asi jako nějaké píchnutí do té moderní doby. Víš, možná tím chtěl něco říct... Ale to je jedno, radši poslouchej, ten jeho monolog je bezpochyby skvělej, jakoby učenej.\nLenka sice s Honzovým vysvětlením dvakrát spokojená nebyla, ale uznala, že by spíš měla poslouchat, co Beda vypráví. Třeba to později pochopím, řekla si a zamířila svůj sluch i zrak na pódium.\nZ něj se na všechny přítomné hrnly přehršle cizích slov, jimž by dozajista neporozuměl ani sečtělý intelektuál:\n-Sumepiskopální idioglosie je typickým projevem odosobnění postmoderní společnosti, výrazem populismu masmédií, která i genetickému základu dávají nový binární základ. Jako by přestaly platit nejzákladnější poučky o DNA a RNA! Co se to s námi děje? Kde to vlastně žijeme? A kde teprv umíráme?\nPódium, osvětlené dosud jen promítaným filmem, se během Bedovy řeči zalilo krvavě rudou barvou reflektorů. Bylo výrazně poznat i na publiku, že tato změna opravdu zabrala.\n-Teď se ti to fakticky povedlo, Zapy! pochválil Tomáše, sedícího u světelného pultu Frančesko, který se duševně připravoval na svůj další výstup. -Na ty lidi to zapůsobilo tak, že se snad začnou bát. Když je teď brácha ještě chvíli udrží v napětí, tak máme vyhráno! zvolal Frančesko tak, že ho Tomáš musel trochu zklidnit:\n-Hele, neblbni, neblbni, vždyť to bude slyšet!\n-A kde jako, ha ha! neznatelně zažertoval Frančesko.\n-No přeci v hledišti, ty vole! odsekl Tomáš.\nFrančeskův vtip sice pochopil, ale právě teď na něco podobného neměl náladu, musel se aspoň částečně soustředit. Jo, jim je to jedno, oni si svý v klidu odehrajou a mají v pohodě veget. Nemají skoro žádnou zodpovědnost! Když něco pokazí, tak je to čistě jejich věc. Ale běda, kdybych něco pokazil já, to by mě snad zabili, kdybych rozsvítil nějaký blbý světlo, trochu naštvaně uvažoval. Najednou prásk!!!\nSvětla na jevišti zhasla, vypnula se i promítačka, která doposud spolehlivě posunovala metry Chaplinovy alarmující grotesky. V sále to silně zašumělo. Diváci se mezi sebou začali dohadovat, co se asi mohlo stát.\nPrvní zareagoval Beda, a aniž věděl, co je příčinou tohoto selhání, pronesl s přehledem tato slova:\n-Vážené publikum, omluvte, prosím, přerušení dodávky elektrického proudu. Závada není ani v nás, ani ve vás. Závada je v té zatracené moderní době...\nV té chvíli už byli všichni aktéři představení u opony a pomáhali ji Tomášovi zatáhnout.\nDiváci v tu chvíli opravdu nevěděli, co to má všechno znamenat. Bedovo pohotové vysvětlení totiž na většinu z nich zapůsobilo tak, že to má být normální součást scénky o moderní době.\n-Co je?! zařval hulvát na celý sál.\n-Tak je to konec nebo ne? váhavě se zeptal Ludvík Honzy s Lenkou. -Já totiž nevím, jestli začít pleskat nebo ne.\n-Tohle si vyřeš sám, namítl Honza. -Mně se ta scénka moc líbila. Ale radši ještě počkám. Vždyť jsem jeho spolužák.\nSál se ale během několika málo sekund roztleskal, takže oba hoši mohli dát své nejistotě vale a spontánně započali freneticky aplaudovat. Při tom Honza několikrát šťouchl Lenku do zad. Ta jako by se probrala. Do té chvíle byla totiž představením vysloveně unešena. Najednou si uvědomila, že na nějakou dobu přestala na Honzu myslet. Provinile se na něj podívala, nastavila svou tvář a Honza ji něžně políbil.\n-Víš, já jsem moc rád, že jseš tu se mnou. Takhle to všechno dostává úplně jinou tu..., no, dimenzi. Lenka všechna jeho slova kvůli stále silnému potlesku přesně neslyšela, ale důležité pro ni bylo, že si v těchto okamžicích byla naprosto jistá jejich vzájemným vztahem.\n-Víš, Lenko, pokračoval po chvilce Honza, -ti na pódiu, to jsou všechno mí známí. A když jsem tady tak s tebou, tak mám pocit, že už mí známí tolik nejsou, ale že jim zato nějak víc rozumím, že je líp nějak chápu. Víš, oni to jsou moc dobří kluci, a přitom to nemají nijak v tom životě jednoduchý...\n-Ale, prosím tě, už mlč, přerušila ho, -To teď není vůbec důležité. Hlavní je, že se lidi baví, ne?\nNa jevišti byl zmatek.\n-Sakra! přiběhl z forbíny udýchaně Beda. -Co je, co je? křičel vztekle a běžel na Tomáše do kabiny. -Co s tím je?! Co s tím děláš, ty kreténe?! snažil se nekřičet moc.\n-No já nevím, ohradil se Zápropravský, -prostě vypli proud, nebo nějaká pojistka, někde asi něco bouchlo... Ňouchal sebou praštil na židli.\n-To je v prdeli! Odněkud zezadu přiběhl Frančesko:\n-Héj, Bedo, hej!\n-Co je? zvedl Ňouchal zoufalou hlavu. Frančesko nervózně poskakoval:\n-Co bude? Oni už pleskají. Oni si myslí, že už je konec...\nBeda se zoufalým odevzdáním přikývl, spíš mu jen spadla hlava. Díval se při tom do prázdna:\nFrančesko se bezmocně rozhlížel. V hledišti mezitím zněl stále silnější potlesk.\n-Tak co? dorážel na Ňouchala. -Co teda bude? Bude ještě Tuňák? Brácho! Nebo bude konec? Co?! strčil ho rukou do ramene, div Beda nespadl ze židle. Ten rychle vstal...\nA židle? Práskla o zem!\n-Tak si to vyřeš sám, syknul. -Když jseš tak...\nNedořekl. Náhle se všude rozsvítilo. Všichni ztichli. V hledišti slábnul potlesk, až i tam bylo skoro úplné ticho.\n-Jdi tam, strčil Beda do Frančeska. Ten se ohlédl na ostatní:\n-Hrajem teda dál?\nNikdo nic. Na Bedu se radši ani nedíval. Najednou jeden z Pavlů mávnul rukou a řekl:\n-Jasně, jedem! Dělejte! Vždyť to bude bomba. Na zakrytém jevišti zavládlo náhle obrovské nadšení. Kluci začali předělávat dekorace a Milan, zvaný Frančesko, vyšel před oponu:\n-Milí diváci..., řekl, ale zadrhl se mu hlas. V slabém hluku vrzajících židlí viděl poloprázdný sál.\nLidé, co právě stáli u dveří a už byli na odchodu se ještě otočili, co se děje. Jejich pohledy se upřely směrem k pódiu, na Milana. Ten stál a zíral. Nervózně přešlápl.\n-My jsme si..., odkašlal si a cítil, jak má sucho v ústech a v krku bušící srdce. -My jsme si teď..., nenuceně se usmál, -...speciálně pro vás připravili..., rozhlížel se po jednotlivých kamenných tvářích, -...připravili jsme si pro vás scénku Lov..., něco zapraskalo v reproduktoru, Milan tam těknul očima, -...na tuňáka. Rozhlédl se po obecenstvu.\nNěkteří, co stáli u dveří nebo ve svých řadách, si tedy ještě sedli. Většina už byla pryč. Taky Honza s Lenkou. Ludvík Sunař ještě zvědavě nakukoval skrz dveře.\nV tom děsném tichu se otevřela opona. Na pódium vyšel Ňouchal v masce tuňáka. To, co uviděl, ho dorazilo. Měl pocit, že se propadne do země a chtěl Frančeska zabít.\nMěl radši zase zalízt, když viděl, že tam už nikdo není, ale on si to klidně ohlásí! To není možný! Vždyť to teď už vůbec nikoho nezajímá. Všichni, co tady teď sedí a civí, už měli bejt dávno pryč. A spokojený!\nTomáš pustil hudbu. Bedovi nezbývalo, než začít hrát. Vylezl tedy na rampu ze tří žebříků a předváděl létající rybu. Nesoustředil se a každou chvíli poočku mrknul do publika. Byl nervózní a tyče, na kterých stál, byly úzké a podkluzovaly mu pod nohama. Byl skoro u stropu, až tam, kam mohli diváci nejdále dohlédnout.\nTeď vpadl rozhodným krokem na jeviště Pavel. Ten Pavel, který dal impuls k nadšení. Kvůli němu se teď vlastně pokračovalo. Nebo kvůli Frančeskovi, že to ohlásil? A možná taky kvůli Bedovi, který na to neříkal nic, i když většinou rozhodoval o všem on, a všichni už na to byli tak nějak zvyklí. Teď balancoval na dvou tyčích a vůbec si nebyl jistý.\nPavel, jak vešel rázně, tak při pohledu na situaci strnul a jeho pohyby se už pramálo podobaly udatnému lovci, kterého představoval. Podíval se zoufale na Bedu, ale ten se díval jinam. Podíval se tedy znovu do publika a hlesnul svůj text:\n-Proč je tu na té pláži takové ticho?\nTo je přesný, pomyslel si Beda nahoře. Diváci by se teď měli smát, protože zněla výrazná hudba. Ale nic. To dodalo vrch nejistotě všech herců. Nereagující publikum to je mor na každé představení. Všem se, i přes znějící hudbu, zdálo, že se pohybují v naprostém tichu a prázdnu. Pavel pokračoval:\n-Nemám vůbec pocit..., znovu mrknul na Bedu nahoře, -...že by ta ryba tady někde byla... jo. No to teda rozhodně.\nČekal teď na Ňouchalovu repliku o sádle v moři, ale ten měl nahoře problémy. S hrůzou si všiml, že jedna z tyčí prostě není přivázána k jištění.\nPřestal se pohybovat. Na čele mu vystoupil pot. V krku staženo. Měl pocit, že snad bude zvracet. Už nemyslel na nic, jen zíral na volně visící špagát. Dole zatím Pavel nevěděl, co dělat. Snažil se z toho dostat a blekotal:\n-To teda..., teda rozhodně. No, kdyby tady něco bylo..., znovu a znovu mrkal kradmo nahoru, ale viděl jen strnulého Ňouchala, -...tak to nebude ta ryba.\nKluci v zákulisí se popadali za hlavy. Tomáš Zápropravský věděl, že musí zasáhnout. A tak se postavil k oponě, odkud syknul na Pavla na jevišti. Ten si ho všiml a rychle zareagoval. Strhnul si šaty a zařval:\n-Páč ta ryba jsem já! A Tomáš zatáhl oponu.\nVlažný potlesk zašuměl sálem. Prastaré dekorace na stěnách ztichle pozorovaly rozpaky diváků.\n-Co to bylo?! divil se Sunař ve dveřích a nebyl sám. Proplétal se ven.\nVe vestibulu se hloučky diváků hlasitě dohadovaly, jestli ten výpadek byl záměrný, a nebo ne, a co vlastně měla znamenat ta závěrečná scénka. U šaten zahlédl svou bývalou učitelku matematiky, pozdravil ji sotva znatelným kývnutím a ona mu odpověděla právě tak. Manžel jí pomáhal do kabátu. Byl z jemné, snad králičí, kožešiny, s velkými lesklými knoflíky a blbě zelenou hedvábnou podšívkou. Až když do něj učitelka vklouzla a poodstoupila o krok, aby si před zrcadlem mohla upravit límec, spatřil Ludvík Naďu Houdkovou z rozhlasu.\nStála ve stínu tlustého mramorového sloupu a nervózní pohupování kabelkou dávalo tušit, že na někoho už delší dobu čeká. Ludvík zamířil k ní.\n-Ahoj, tak jak se ti to líbilo? pronesl s pečlivou artikulací ztlumeným hlasem zšeřelým foyeurem.\nNaďa si ho všimla teprve teď:\n-Jé, čau! předstírala nadšení, -No, nebylo to špatný, ale mám pocit, že ten závěr se moc nepovedl. Ale i tak se mi to líbilo. Viděla jsem podobný téma v Činoheráku, ale tohle bylo originálnější... I když možná trochu nedotažený...\nLudvík se na ní sice díval, ale moc neposlouchal, replika opodál stojícího muže ho totiž zaujala víc. Ten chlap měl dlouhé, mastné vlasy a viditelně zanedbaný zevnějšek. Syrovým hlasem chrlil:\n-Za hovno stálo divadlo! Solidní rekvizity, to jó, ale jinak uprděný repráky a připosraný herci, poslal bych je...\n-Tišeji, Hugo, sykla žena, které svá slova adresoval. -Ne tak nahlas!\nMuž se ohlédl napravo i nalevo, uznal, že žena má pravdu, ztlumil, takže Ludvík nedokázal rozeznat jeho řeč od ostatního hluku ve vestibulu.\n-Dělejte něco! Nemůžu dolů! křičel Ňouchal a už se ani nesnažil, aby to nebylo slyšet skrz oponu do sálu. -Dělejte, nebo slítnu!\nKluci pod žebříkovou konstrukcí zmateně pobíhali a nevěděli, co dál. Tomáš Zápropravský se marně pokoušel otevřít dveře od místnosti s rekvizitami, kde by podle všeho měly být i štafle.\n-Vždyť jsem to přeci odemykal! řval rozčíleně. Byl tím tak zaujat, že přeslechl i Frančeskovo volání:\n-Pojďte mi s tím někdo pomoct!\nFrančesko táhl žebřík.\n-Kdes to vzal? ptal se Pavel a chopil se žebříku na druhém konci. Odpovědi se nedočkal. Konečně si jich všiml i Tomáš.\nŇouchal na vrcholu pyramidy se snažil nehýbat, ale konstrukce se přesto kymácela stále víc. Strachy už nemohl ani nadávat. Ošlapaná prkna jeviště se mu míhají před očima, točí se mu hlava, má závrať. Zavírá oči a nevnímá nic z toho, co se děje pod ním.\nKluci přistavili žebřík ke stěně, takže Beda, krčící se v levé části konstrukce, na něj mohl docela snadno přelézt. Pohyby dřevěné stvůry připomínaly kyvadlo, které hrozilo každou chvíli vytrhnout se ze své dráhy.\n-Co dělá? hulákal Tomáš Zápropravský zjevně na adresu Ňouchalovy nehybnosti, neočekávaje odpověď.\n-Kurnik, co je?! Pojď dolů, ty debile! zaječel Pavel. Ňouchal si teprve teď uvědomil, že na něj někdo volá a znovuotevřenýma očima zaznamenal u stěny přítomnost žebříku. Počkal, až se konstrukce zase zhoupne k levé stěně, chytil se za horní příčku a přeskočil. Rychle sestupoval dolů, kluci žebřík přidržovali, aby nemohl sklouznout.\nBeda došlápl na zem. Během momentu se mu rozklepala kolena a rozbrečel se. Všichni se na něj soucitně dívali a rozhoupaná konstrukce nad nimi se pomalu zastavovala, aby nerušila náladu.\nLudvík se snažil dát dohromady odpověď na Nadinu otázku, co si o představení myslí on:\n-Nechci bejt moc kritickej, ale moc nový mi to nepřipadalo. Starý alternativní fígle, hra se světlem, vypjatý scény, ten závěr jenom ukázal, jak je to hrozně nedodělaný.\nNaďa se omylem kousla do jazyka, sykla a zatvářila se kysele. Ludvík si myslel, že tím chtěla vyjádřit nesouhlas s jeho názorem, a tak se horlivě snažil napravit dojem:\n-Já mám Bedu rád. Vduchu se tomu rozesmál, ale pokračoval s vážnou tváří: -On opravdu umí, viděl jsem několik jejich představení a byly skutečně výborný... No ale dneska se to trošku nepovedlo, myslim...\nŘekl to tak, jako by chtěl změnit téma rozhovoru. Naďa, zaměstnaná dosud svým bolavým jazykem, jen prohodila:\n-Taky názor. A rozhlížela se po místnosti. Bytost, na kterou čekala, se stále neobjevovala. Ludvík cítil, že by ji zbytečně otravoval, řekl, že už musí jít, a odešel.\nVenku již přítmí úplně zneprůhlednělo a zářijové hvězdy osvětlovaly chladnoucí zem. S odchlíplým rohem plakátu, na kterém se skvěl název dnešního představení, TECHNOJEM, si pohrával Svěží vánek.\nPřed kulturákem předtím již asi čtvrt hodiny postával Honza s Lenkou. Čekali na Ludvíka. Sice jej nepostrádali, ale na Honzův návrh, aby odešli okamžitě po skončení představení, Lenka odpověděla zamítavě:\n-Já teda nevím. Ale neměli bychom radši na toho Ludvíka počkat? Byl tu přece s náma, a kdybychom teď tak rychle vypadli, tak by mohl mít pocit, že na něj kašleme, jako že nám jeho společnost vadí.\nHonza se na ni podíval ne zrovna vlídně. Přece jen by s ní byl radši sám, chtěl si s ní povídat a k tomu nikoho druhého určitě nepotřeboval.\nZ okolních nevysokých stromů se na zem snášelo barevné listí. Probouzející se tmavý večer ovšem našemu páru zabraňoval vidět tu podzimní krásu, ty tisíce nenapodobitelných odstínů, jichž se stromy každoročně tak nezodpovědně zbavují. Lehký vítr dovál jeden z padlých listů až na Honzovu bundu, kterou držel v náručí a Lenka jej vzala do dlaní, prohlédla si ho a zasmála se. V Honzově tváři stále ještě viděla mírné naštvání, proto se jej snažila přivést na jiné myšlenky:\n-Koukni, ten list má úplně stejnou barvu jako tvoje oči! Tím ho ale vůbec o ničem nepřesvědčila. -Honzo, ty se na mě zlobíš kvůli tomu, že čekáme na Ludvíka? Já osobně taky na něho nejsem zrovna moc zvědavá. Ale připadlo mi, že bychom na něho mohli počkat ze slušnosti, a taky proto, aby si nemyslel, že když jseš tady se mnou, tak že pro tebe jde všecko stranou.\nLenčina upřímnost se Honzovi líbila, a tak konečně jeho ledový výraz v tváři trochu roztál. Uvědomil si, že Lenka je opravdu moc fajn holka, když dokáže myslet i na něco jiného, i když v hloubi duše by chtěla být, jak se právem domníval, jen s ním.\n-Víš, Lenko, ty jseš až moc hodná. Ono je hezký, že myslíš kromě mě i na Ludvíka, ale když chceš, a já doufám, že chceš, být se mnou, tak proč to neuděláš? Vždyť já taky vím, že bysme naňho měli počkat, ale teď je otázka, jestli Ludvík chce s námi jít. Podle toho, že vevnitř trčí už takovou dobu, mám pocit, že se třeba mohl s někým zakecat. A jak ho znám, on vlastně vůbec nestojí o to, aby nás doprovázel. Jedině, že by nám to chtěl zkazit.\nLenka se podívala do jeho očí tak, jako by nechtěla věřit tomu, co zaslechla. Vlastně vůbec nevěděla, jaké mají hoši mezi sebou vztahy, ale naivně předpokládala, že když společně chodí do oddílu, kde tráví převážnou většinu svého volného času, tak musí být dobří kámoši. Sice ji napadlo, že když jsou tak kvalitní závodníci, kteří jsou v juniorské reprezentaci, tak mezi nimi musí být nějaká rivalita, ale jinak spíš musí hodně vzájemně spolupracovat. Bez toho by najisto nebyli tak vysoko v žebříčku juniorských týmů. Proto neváhala a rovnou se na to Honzy zeptala, ten ovšem nejevil zvláštní ochotu si zrovna teď, a navíc zrovna s Lenkou povídat o všech těch problémech a neshodách, které mezi sebou mají. Pokusil se o úsměv a tiše jí odpověděl:\n-Promiň, Leni, ale mě se teď nějak nechce o tom mluvit. Snad někdy jindy, až bude o něco lepší nálada, jo? Lenka z těch málo slov docela dobře pochopila, že to asi mezi klukama nebude všechno tak růžové, jak si ještě před okamžikem představovala, ale nechtěla ho tím nijak trápit, proto sama navrhla:\n-Hm, víš co, tak radši půjdem, ne? On Ludvík dozajista najde cestu sám, co?\nNa tu větu čekám snad věčnost, pomyslel si Honza. Radostně vzal Lenku kolem ramen a oba jako na povel vyšli levou nohou směrem k domu její babičky.\nAž ven musel být slyšet křik, který proudil z jeviště. To Beda Ňouchal, ještě se slzami v očích, doslova jako šílenec pobíhal po pódiu a vztekle na všechny a na všechno nadával:\n-Vy debilové magorští, kterej z vás tam dal tak debilně tu tyčku? Já se tady na to můžu klidně..., když mám kolem sebe partu přinejmenším imbecilů, kteří zabíjejí své kámoše!\nNikdo z kluků nebyl na jeho slova schopen odpovědět. Všichni jen se sklopenýma očima postávali v rozích jeviště a snažili se o to, aby nepřišli Bedovi pod ránu. Ten totiž mimo nadávek navíc nepříčetně mlátil onou osudnou tyčí do žebříku, který mu byl záchranou, jako by mu neměl být za co vděčný.\n-To ty za to můžeš, obořil se zle na Zápropravského, jehož si prostě vybral jen proto, že bohužel stále stál u řídícího pultu, což bylo místo nejméně vzdálené od epicentra, z nějž nadále létaly blesky v podobě Bedových ostrých výrazů obličeje a kusů příček, odštěpených údery tyče od nyní již chátrajícího žebříku-zachránce.\nKdyž se Beda vyvztekal, sebral ze země svůj rybí nos z masky tuňáka a odloudal se do šatny. Tam si sednul k zrcadlu a notnou dobu civěl před sebe na všechny věci na stole. Vypatlaná líčidla.\nKluci pak chvíli ještě uklízeli v sále, ale potom se už nikomu do ničeho nechtělo a zbytek si nechali na ráno. Cestou z jeviště se stavili v šatně.\nNašli tam Bedu Ňouchala, už převlečeného a umytého, se sodovkou v ruce, tuňákem a sbalenou taškou na opěradle. Zvedl k nim oči, hořce se usmál a tiše si posteskl:\n-Já vím, já jsem idiot, sorry...\nKluci věděli, že už to všechno zase bude brzo dobrý, a tak si sbalili své saky paky, zamkli to tam všechno a Pavel řekl, co kdyby si zašli na něco lepšího, a Beda tu svou sodovku hodil přes plot někam do trávy a taky už se smál a kluci si začali zpívat, i když bylo už skoro jedenáct.\n-Tak se měj fajn, řekl tiše Honza Lence před vraty babiččina domu.\n-Ty taky. A hezky se vyspi, zasmála se na něj a vlepila mu krásnou sladkou pusu.\n-Tak zítra, mával na ni ještě Honza z dálky. Pak se otočil a odešel do tmy.\nLenka se za ním dívala, dokud úplně nezmizel, a potom ještě chvilku, usmívala se a cítila se nesmírně šťastná. Pak jen tak přejela rukou přes dřevěný trám vrat a co nejtišeji vklouzla dovnitř. Vysoko nad jejich rozloučením zářil stříbrný podzimní měsíc.\nKluci seděli teď v baru NOVÁ VLNA, úplně v levém zadním koutě. Pavlové usrkávali kolu a ostatní měli před sebou každý po sklenici bílého. Tomáš ještě cosi doobjednával přímo u pultu.\n-No né, vždyť to nemá cenu, už se s tím furt neštvěte. To je snad jedno, kdo za to může, ne? snažil se to ukončit druhý Pavel.\n-Je to fakt, přitakal mu Beda. Ale kluky rozhovor očividně bavil, vlastně jim vůbec už nešlo o nějakou pravdu, ale prostě se takhle hrozně rádi o něčem dohadovali. Frančesko gestikuloval přes stůl směrem k Pavlům:\n-No né, ale kdybych to neohlásil, tak co? Byl by to konec a co?\n-Lidi by byli spokojený, my taky..., opáčil mu první Pavel. Konečně se ke stolu vrátil i Tomáš.\n-Jo? Ale co by to bylo za spokojenost, když jsme to chtěli vlastně úplně jinak? Přisunul si židli a hmátl po cigaretách, které ležely uprostřed stolu.\n-No a? zvedl hlas Frančesko. -Myslíš, že by to nemělo cenu?\nTomáš si připálil od tuňáka, který teď seděl vedle něj.\n-Představ si, pokračoval Frančesko, -že by třeba, já nevím, nějakej malíř namaloval něco, ale nějak by to ale podělal. Prostě by s tím nemohl bejt spokojenej. Rozhlédl se kolem sebe, protože dost křičel. -Nebo takhle, jo? On by na to třeba něco vylil, nebo, dítě: Nějaký děcko by mu tam prostě přimalovalo nějakou blbost. No a teď by se to ale někomu šíleně líbilo. Ale až s tou blbostí nebo s tím flekem, chápeš, jo?\nTomáš i Pavel přikývli. Usmáli se na sebe.\n-A teď, mělo by to cenu? Frančesko udělal významnou pomlku. Beda mu odpověděl:\n-No jasně, že mělo, ty vole, to je jasný.\n-I když ten malíř s tím nesouhlasil? rýpnul si Frančesko.\n-Ale jasně, přikývl Beda.\nTeď se do toho vložil i druhý Pavel:\n-No, já bych věděl ještě o něčem takovým. Podobným. Představte si, že by, neberte to, jako že chci navozovat nějaký témata zase, ale představte si, že by někdo, já nevím, třeba klidně Zapy napsal, jenom tak z hecu, perfektní básničku do křesťanskýho časopisu. Ono by mu prd záleželo na tom, o čem by psal, prostě by to z prdele udělal, chtěl by si to vyzkoušet. A ona by ta básnička byla vážně tak dobrá, že by prostě oslovila nějaký lidi. Třeba i přesvědčila o něčem, jo? A teď, jak se na to koukat? Totiž, morálně je to vlastně divný, že jo... Zápropravský ho přerušil:\n-Proč? Né, já nevím proč?! Když to těm lidem tu radost udělalo, tak s tím jeho osobní morálka nemá co dělat.\n-No jo..., namítl Pavel, -...ale copak teda existujou různý morálky? Jako, že nad tou jeho je ještě pak nějaká další, taková... kontextová, nebo jaká? Příležitostní? Která funguje jenom z hlediska něčeho jiného?\n-Nebo někoho..., přidal se Beda. Pavel se na něj otočil, myslel si, že bude ještě nějak pokračovat, pak se znovu obrátil ke klukům. Frančesko ztišil hlas:\n-No né, to je jasný. Morálka by měla bejt jenom jedna.\n-Měla by? chytil ho za slovíčko Pavel.\n-No né, usmál se Frančesko a dopil svou sklenici. -JE jenom jedna.\nKe stolu se plavně přitočil slizoun s něčím pod velkou mísou. Bylo to asi něco, co objednal Tomáš tajně u pultu. Nadzvedl porcelánovou mísu s emblémem NOVÉ VLNY a všem okolo stolu dal přivonět. Valící se vůně a páry za několik okamžiků odhalily na tácu dvě nazlátlá těla krevet. Vypadalo to, jako by je moře rozpáleného oleje vyvrhlo na břehy z rýže, ve které se chaoticky nacházely kousky zeleniny a ovoce. Tuňák se smutně podíval na Bedu.\n-Tak to si dám líbit! neudržel se Pavel.\nVšichni se na něj zle podívali, aby nerušil. Slizoun totiž postavil tác doprostřed stolu a začal pokrm rozdělovat na talíře. Bral je z kuchyňského vozíku a zaplňoval kopečky rýže a kusy krevet. Mezitím jeho kolega přinesl ve stříbřité míse nahnědlou omáčku, na jejíž hladině plavaly snítky petržele, tou potom dodával jídlu na talířích definitivní podobu, v které je kladl před každého z chlapců. Ti už netrpělivě rozmotávali ubrousky se zabalenými příbory, jenom Pavel s tím počkal do odchodu slizounů.\nDali se do jídla. Za tu dobu, co jedli, spolu skoro nemluvili, a když už se k tomu někdo odhodlal, šlo jenom o nesmělou prosbu o sůl nebo nějaké koření.\nMalá muška se vznesla z jejich stolu až k barovému pultu a tam spadla do pití ve sklenici jednoho z osamělých postarších mužů. Každý z nich tu trávil svůj čas v marném doufání, že se tady objeví žena, kterou by po všech těch zklamáních mohli ještě milovat. Nebýt alkoholu, už by to byli dávno vzdali.\n-Skvělý, skvělý to bylo! prohlásil Beda o jídle. -Skoro jsem při tom zapomněl na to, jak se mi strachem klepaly kolena! Všichni se zasmáli, a aniž by je k tomu někdo vybídl, pozvedli sklenice k přípitku.\n-Tak na to, že jsme tady! řekl Frančesko a koly a vína mizely v hrdlech divadelníků.\nDruhý Pavel se vrátil k tématu rozhovoru:\n-Mě ještě napadla taková modifikace toho problému. Zapy napíše jenom ze srandy křesťanskou básničku. A najdou se lidi, kterejm se to líbí, je ale samozřejmě morálně sporný, jestli měl právo to udělat. A teď si představte, že by za nějakou dobu... konvertoval... Frančesko si upravil límec u košile a zasmál se:\n-Teď jsi na to kápl! Zkrátka to vůbec není problém morální, není přeci možný, aby se pohled na dílo měnil podle toho, v jakým stavu je myšlení autora.\n-Aurora..., souhlasně přikyvoval Beda a popíjel bílé víno. Byl mu protivný namodralý cigaretový dým, který se nad jejich stolem rozhostil znovu, jakmile dojedli. -Nemohli byste aspoň na chvíli přestat hulit?!\n-Ááá, náš nekuřák! zazpíval Frančesko slova z jedné písně a típl cigaretu o dno popelníku. Ostatní ho vcelku neochotně následovali. Tomáš promluvil:\n-Jenomže to není tak jednoznačný. Naše mínění o díle se sice může měnit se stavem autora, ale ten morální problém autor-dílo, ten problém pořád zůstává. Pravda je, že se to ale netýká vztahu dílo-pozorovatel. Pavel měl na jazyku totéž, takže řekl jen:\n-Přesně, přesně... Druhý Pavel dodal, aniž zvedl hlavu od výšivky na ubruse, po které přejížděl prstem:\n-Tohle se mi nezdá. Asi by bylo lepší, aby se pozorovatel o autora nezajímal, tedy aby to, co o něm ví, nemělo vliv na recepci jeho díla... Jenomže, když si to tak uvědomíte, na každýho tohle vliv má. Beda se konečně taky zapojil do hovoru:\n-Zdá se mi, že tohle nějak souvisí...\nVrznutí vstupních dveří a následovné nasměrování všech očí k nim, mu přetrhlo větu. V místnosti baru se objevila Naďa Houdková s nějakou ženou, Beda je pozdravil a ostatní u stolu je následovali. Obě zamířily k baru a něco si objednaly. Muži u pultu je sledovali. Beda se sice Nadi chtěl zeptat, co si o jejich TECHNOJEMU myslí, ale věděl moc dobře, že k tomu není vhodná příležitost, odvrátil tedy hlavu a pokračoval:\n-Mám za to, že ten fakt, že na pozorovatele má vliv i informace o autorovi díla, má svou roli i v postmoderních věcech. Tam se ale pracuje s tím, že dílo má svůj smysl teprve tehdy, když k němu známe bližší informace. Řekl bych, že je to vlastně... odvozený umění. Do hovoru se vložil Pavel:\n-To myslíš třeba ten objekt se záchodovejma mísama a velikou fotkou sešlý ženský, kterej ti připadá hrozně pitomej, a až teprve, když se dozvíš, že ta ženská je Marilyn Monroe, má to děsnou, a možná i děsivou hloubku?\n-Jo, třeba něco takovýho, řekl Beda radostně, neboť ho konečně někdo pochopil, když mluvil o umění tak nějak teoreticky.\n-Ale tohle funguje i v literatuře, upoutal na sebe pozornost Tomáš. -Je třeba úplně normální, skoro idiotská povídka, ale jako hrdinové jsou tam známí lidi... v jedný takový Paul Newman ucpe záchodovou mísu, neví co s tím, nakonec tam nalije kyselinu, která v bytě pod ním rozežere Fossovi scénář jeho filmu, a on se proto neseznámí se svou druhou ženou! Kdyby tam ty jména nebyly, nestojí to za nic, ale když tam jsou, vypadá to tak trochu hodnověrně, jakoby autenticky. Budeme platit!\nA zatímco Tomáš čekal na vyúčtování, ostatní už byli u věšáků a oblékali si bundy. Počkali na něj a společně vyšli ven. Beda pozdravil Naďu a zavřel za sebou dveře.\n-To, že umělecký dílo nemá hodnotu samo o sobě, ale dostává ji teprve s informacema, který se o něm nebo o jeho autorovi dovídáme, ovšem znamená, že je to úplně něco jinýho, než bylo umění ještě v době moderny, vlastně se to vůbec nedá srovnávat.\nDruhý Pavel lehce našlapoval a pohyboval se po samém kraji chodníku.\n-Já bych řekl, že vznikají nějaký zástupný archetypy, podivný modely, přístupný ovšem pouze týhle době, řekl. -U Othella třeba víte o co jde, páč je to literární postava a použijete-li ji v literatuře, je to úplně v pořádku. Ale když tam dáte kupříkladu Clintona, nikdo z umělecký literatury nemůže vědět, co ten chlap kdy udělal nebo jak vypadal. Počítá se se znalostma z oborů mimo literaturu. Chci vidět, co nám na to řeknou za sto let.\nČerně natřená tlama tmy pětici chlapců pohltila a oblízla se.\nA muž u pultu mušku vylovil, na prst položil a dechem osušil.


Bílí Tygøi Liberec » Historický úspìch mladých Tygrù? Vše zaèíná u vynikajících podmínek, øíká manažer tygøí mládeže Jiøí Bermann\n15.04.2018 • Dominik Jakubec\nHistorický úspìch mladých Tygrù? Vše zaèíná u vynikajících podmínek, øíká manažer tygøí mládeže Jiøí Bermann\nLiberec - Roèník 2017/18 pøinesl tygøí mládežnické akademii historický úspìch, když si junioøi zahráli finále extraligy. Osmnáctka navíc válela v základní èásti a mladší dorost postoupil na republikové extraligové finále. To vše je podle manažera tygøí mládeže Jiøího Bermanna odrazem nastavené Tygøí cesty. “Klíèem k úspìchùm jsou skvìlé podmínky, které tu v Liberci máme,” øíká Bermann.\nJunioøi Bílých Tygrù skonèili v sezonì 2017/18 støíbrní. Co tento poèin to pro celou akademii znamená?\nTento historický úspìch pro nás pro všechny znamená obrovské zadostiuèinìní. Pøitom to tato kategorie nemìla v sezonì vùbec jednoduché. Polovina týmu trénovala s Benátkami, kde je vedl jiný realizaèní tým a mìli tam trochu jiné úkoly. Stejnì tak Valda Jiruš musel zvládnout základní èást s trochu jiným kádrem, pøesto to tým i bez tìch asi deseti klukù, kteøí pravidelnì hráli v Benátkách, zvládl. Celou sezonu hrál v juniorce maximální poèet mladých klukù, mìli jsme možná nejmladší kádr v celé soutìži. Porvali se s tím skvìle. Je to dùkaz vynikající práce všech trenérù a také toho, že je naše Tygøí cesta dobøe nastavena.\nJak moc vám v play-off pomohlo, že èást týmu hrála v sezonì WSM ligu, tedy dospìlou soutìž?\nKluci, kteøí pøišli z Benátek, nám výraznì pomohli. V juniorce mìli klíèovou roli. Vìdìli jsme, že to pro nì nebude vùbec jednoduché. Když hráè hraje nahoøe a vzápìtí ho dáte do nižší kategorie, nìjakou dobu se tam trápí. To bylo chvíli vidìt i letos. Juniorský a seniorský hokej jsou pøeci jen velmi rozdílné. To, jak se s tím poprali, jen ukazuje na obrovský charakter našich trenérù i hráèù. Jirka Kudrna, hlavní kouè Benátek, po skonèení jejich sezony neøekl, že jede na dovolenou, ale namísto toho šel dìlat druhého asistenta u juniorky, protože kluky z Benátek dobøe zná. Hroznì se mi líbilo, jak spolu trenéøi spolupracovali.\nZároveò však posun hráèù z Benátek pro nìkolik dalších znamenal, že pøišli o své místo v sestavì. Bylo tìžké jim tuto situaci vysvìtlit?\nJistì, mìli to nároèné. Na druhou stranu jsem juniory celou sezonu sledoval, byl jsem s nimi i na venkovních zápasech, a vidìl jsem, jak se s tím úžasnì srovnali. Play-off všechny pohltilo. Ti, kteøí nebyli nominováni do zápasu, jeli s týmem ven, dìlali klukùm pití a podobnì. Všichni dýchali jako jeden tým. Ze své role asi nebyli nadšení, ale všichni ji pøijali a respektovali.\nØada juniorù v uplynulé sezonì také poprvé nakoukla do A-týmu, a� už šlo tøeba o Jana Jeníka, Ondøeje Chrtka nebo Michala Teplého. To je jistì pro mládežnickou akademii skvìlá vizitka?\nJsem o tom pøesvìdèen. Nìkteøí z tìch, kteøí už do A-týmu nakukovali, jako tøeba Kryštof Hrabík, k nám pøišli teprve v posledních letech. To ukazuje na cit Filipa Pešána, který je schopen do starších kategorií pøivést hráèe s obrovským potenciálem. Kdyby A-tým nemìl tak tìžkou sezonu, nejspíš by se tam objevili také další. Ale v situaci, kdy potøebujete nutnì bodovat, se vám do zápasu tìžko nasazují junioøi.\nKromì juniorù se ale daøilo i dalším kategoriím, tøeba osmnáctka obsadila v základní èásti skvìlé druhé místo…\nKluci pak v play-off pomìrnì suverénnì pøešli pøes Olomouc. Následnì narazili na Spartu. U nich byli kluci podle mì minimálnì pùl zápasu lepší, nakonec dostali gól v power-play a pak další v prodloužení po spornì odpískaném faulu. Doma už to bohužel nezvládli. Ale vypíchnout musím pøedevším to vynikající druhé místo v základní èásti. Nepamatuji si, že bychom v této kategorii byli takto vysoko. Milan Plodek pøitom prakticky nemìl tým doplnìný o hráèe z vyšších kategorií.\nKdo pøipadal v úvahu?\nŠlo o Michala Teplého, Honzu Jeníka a Honzu Šíra. Michal Teplý naskoèil asi do dvou utkání, Honza Jeník vùbec, Honza Šír také jen do dvou zápasù. Kdybychom tyhle tøi hráèe, kteøí sezonu strávili v Benátkách nebo v juniorce, v osmnáctce nasadili, tak bychom podle mì jeli na závìreèný turnaj. Když jsem sledoval ostatní týmy, ty si tam kluky do dané kategorie posouvali. Ale my jsme pøesvìdèeni, že když je hráè natolik dobrý, aby celou sezonu hrál výš a mìl tam klíèovou roli, není dùvod ho na play-off posouvat do nižší kategorie.\nPodobným zpùsobem mohla teoreticky juniorka využít nìkteré hráèe z A-týmu. O tom jste tedy neuvažovali?\nPotenciálnì jsme mohli po skonèení sezony klidnì do juniorky posunout Dominika Lakatoše, Lukáše Jaška nebo také Jakuba Husu. Ti všichni ještì mohli vìkem juniorku hrát. Nebyli jsme ale pøesvìdèeni o tom, že by to pro nì bylo dobøe. Teoreticky mohla být juniorka ještì silnìjší, ale tìm klukùm by to nic nedalo. To samé platí o osmnáctce. Kdyby tam ty tøi kluky mìli, asi by pøes Spartu pøešli. Ale my zvolili jinou cestu.\nHráli jsme tam pravidelnì tøi hráèe roèníku 2002, tedy mladší dorostence. Celkem se tam za sezonu prostøídalo asi pìt nebo šest klukù, kteøí hráli i klíèové zápasy. A pøesto osmnáctka uhrála druhé místo po základní èásti. I to opìt potvrzuje vynikající práci trenérù, kteøí tým stmelili. Vznikl vynikající kolektiv, kluci makali jeden za druhého. Celou sezonu odpracovali naplno, pøestože tam nemìli žádného rozdílového hráèe, který by dával tøi góly za zápas. O to víc tam zafungovala týmovost.\nŠestnáctka si v sezonì dokráèela pro bronz, èímž podtrhla úspìchy akademických kategorií. Pøedpokládám, že i to znamená výrazný úspìch pro tygøí mládež?\nKaždopádnì. Tým byl složen z roèníkù 2002 a 2003. Roèník 2002 svého èasu vyhrál soutìž 8. tøíd, ani o rok mladší kluci si nevedli vùbec špatnì. Tak nìjak jsme podvìdomì èekali, že tato kategorie úspìch uhraje. Už jenom to, že se dostali na mistrovství ÈR, úspìchem je. Opìt nám tam roste øada skvìlých hokejistù, kteøí budou v budoucnu vidìt. Jen byla podle mì tato kategorie ze všech nejménì psychicky vyrovnaná. Kluci dávali pøíliš najevo nervy a stres, což je tlaèilo dolù. Ale to je asi taková daò za mládí.\nProjevilo se to i na závìreèném turnaji?\nTam jsme bojovali se zranìními dùležitých hráèù. Tøeba Tomáš Kollert, vynikající bek, si pochroumal køížový vaz. Vojta Strnad hrál s nemocí, s tou bojoval také Vojta Jiruš. Když vám v nejdùležitìjších fázích sezony chybí takto dùležití hráèi, je to znát. Kdyby byli kluci v plné síle, podle mì mohli bojovat o titul.\nPøestože sezona 2017/18 konèí, kategorii do 18 let teprve èeká mistrovství svìta. A v nominaci opìt nechybí Bílí Tygøi…\nNa turnaji nebude chybìt Honza Jeník, pojede také Michal Teplý a v nominaci je i David Aubrecht. Máme tam tedy dva útoèníky a jednoho beka. S otazníkem byl do poslední chvíle Jan Žemba, který byl náhradníkem. V pùlce sezony to po zranìní vypadalo, že nebude hrát hokej. Podstoupil tøi operace, spekulovalo se, jestli vùbec bude chodit. A on nakonec bojoval o mistrovství svìta. I když nakonec na turnaj nejede jakkoli, je to neskuteèný pøíbìh.\nCelkovì se tedy mùže akademie Bílých Tygrù za sezonu 2017/18 chlubit skvìlými výsledky. Èím to je?\nVše zaèíná už u skvìlého pøístupu majitele. Nejlepší osmáci mohou hrát ligu dorostu, tedy za patnáctku. Naši nejlepší junioøi hrají WSM ligu. To všechno stojí peníze, které do toho nìkdo musí dát. Na výsledcích je ale náš progres vidìt. Hromada hráèù z jiných týmù nám závidí servis, který tu naši kluci mají. V Liberci máme vynikající podmínky, které tu jsou právì díky našemu majiteli a celému vedení klubu. A samozøejmostí je vynikající pøístup trenérù, a to nemluvím jenom o tìch akademických.\nNa trénincích míváme minimálnì tøi trenéry. K tomu máme také øadu dovednostních tréninkù. Není neobvyklé, že tøeba na trénink vhazování vezme Milan Plodek také Honzu Plodka, který ještì pøed rokem hrál extraligu. A pak je tu také dùležitý pøenos informací. Filip Pešán nás bere na meetingy A-týmu, což jinak v republice není bìžné. Urèité situace potom mùžeme hrát stejnì, jako je hraje áèko nebo jako je hrají Benátky. Kluky máme díky tomu pøipravené na posun do vyšších kategorií a potažmo až do áèka. To vše je klíèem k našemu úspìchu.\nPøesuòme se ještì k následující sezonì. V ní èekají akademické soutìže výrazné zmìny, ze tøí kategorií bude poèet zúžen na dvì. Co na to øíkáte?\nJsem pøesvìdèen, že jde o krok správným smìrem, ale poøád si myslím, že nám v první øadì chybí podsoutìže. Hráè, který si nezahraje extraligu v Liberci, by si mìl moct zahrát alespoò ligu dorostu, jako ji tøeba v minulosti hrál Michal Bulíø. A podívejte se, kde je dnes. V souèasné situaci je nahoøe extraliga a pod ní taková ligokrajská soutìž, která nemá moc valnou úroveò. Na druhou stranu si uvìdomuji, že v Èeské republice je nesmírnì malá konkurence. A nic jiného, než konkurence, ty hráèe neposune kupøedu. Když vidím, jak musíme nìkteré naše hráèe pøemlouvat, aby ze sebe vydali svùj plný potenciál… V klíèových momentech sezony jsou schopni ze sebe vydat to nejlepší, ale dlouhodobì ne, protože na sebe sami necítí tlak.\nJuniorský vìk bude touto zmìnou zkrácen o jeden rok. Co tento krok pøinese?\nPomìrnì brzy se daný hráè dozví, jestli má pøedpoklady hrát vrcholový hokej nebo jestli má radìji smìøovat svùj talent do studia. To zároveò klade velké nároky na trenéry. Ti musejí rozeznat, který z hráèù má napøíklad velké pøedpoklady, ale zatím je tøeba trochu biologicky opoždìn. Jiný mùže být biologicky akcelerovaný, v danou chvíli mùže být výborný, ale zároveò už narazil na urèitý strop a na to, aby hrál na nejvyšší úrovni, zkrátka mít nebude. Trenéøi to budou mít hroznì tìžké. Hromada hráèù bude zklamaných, to moc dobøe víme. Na druhou stranu, konkurence je to, po èem voláme. Proti sobì bude hrát více roèníkù, ale to samé mají tøeba v Kanadì.\nA tento systém výchovy se v zámoøí osvìdèil…\nLetos jsem pozornì sledovat Canadian Hockey League, což jsou tøi nejlepší juniorské ligy na svìtì. Hrají tam dva kluky roèníku 1997 na výjimku, kteøí už obvykle mívají podepsanou smlouvu s týmy NHL, a kolem nich je postaven tým i s roèníky 2001. Nedokážu si pøedstavit, co by v našem systému øekl kluk, který by mìl podepsanou smlouvu s NHL a kterého by poslali hrát proti o ètyøi roky mladším klukùm. Jistì, ti mladší kluci budou potøebovat trochu trpìlivosti, nìkteøí budou trochu více dìlat chyby. Je dùležité, jak k nim budou pøistupovat trenéøi.\nJakou cestu váš klub nyní v tomto systému nastolí?\nPùjdeme cestou mladých týmù. Naši kluci mají v Liberci obrovskou výhodu, že tu mají Benátky. Neznamená to, že mají okamžitì zajištìný postup do dospìlého hokeje, to vùbec ne. Ale pokud je náš kluk v juniorce šikovný, má tu v baráku prvoligový klub, vynikající trenéry a vynikající zázemí. Nic jim tu nechybí. A když se do Benátek kluci neprobojují, naznaèí jim to, že by mìli jít radìji studovat.\nJuniorskou soutìž bude v nové sezonì hrát 24 týmù. Není to na danou kategorii pøíliš?\nChybí nám tu podsoutìž, to je jisté. Na druhou stranu, nikdo z nás nemá køiš�álovou kouli. Nikdo zatím neví, co to udìlá. Je to 24 týmù, ale zároveò jde o jedinou vrcholnou soutìž, která je složena z více roèníkù. Budeme muset stavìt pouze ty, u nichž cítíme, že mají pøedpoklady pro vrcholový hokej. Každý hráè je v sobì vidí, každý rodiè vidí ve svém dítìti pøedpoklady. A my teï budeme muset dìlat ta rozhodnutí. V duchu si tøeba øekneme, že ten a ten hráè je sice malý, ale má pøedpoklady, zato ten další je sice starší a urostlejší a v souèasnosti hraje lépe, èímž by nám aktuálnì získal více bodù, ale nemá takový potenciál. V takové chvíli budeme nechávat hrát spíše toho mladšího, který má vìtší pøedpoklady.\nZúžení by tedy podle vás soutìži nepomohlo?\nTo teï neumím øíct. Myslím si, že by zatím zúžení soutìži nepomohlo. Kvalitu ta soutìž mít bude, ale zase si dokážu pøedstavit, že zaènou køièet roèníky 2000, že je to pro nì málo. Jsem si jist, že s trenéry budeme na každé schùzi øešit hráèe roèníku 2002, tedy ty nejmladší. Budeme probírat, kolik jich pravidelnì hraje, jak se týmu vede, jestli hrajeme o udržení, jestli to zvládají a podobnì. A když to nebudou zvládat, tak kde vlastnì budou hrát a trénovat… Vznáší to spoustu otazníkù, na které zatím nemùžeme odpovìdìt, i když už svou Tygøí cestu máme na papíøe sepsanou.\nJak se v tuto chvíli vaše Tygøí cesta projevuje?\nKaždý den mi volají dva nebo tøi hráèi, kteøí by sem chtìli. Na rozdíl od jiných let mi volají i agenti, kteøí by sem rádi své hráèe poslali. Najednou jsme nuceni mezi nimi velmi vybírat. Nedíváme se jen na to, jestli nám okamžitì pomohou, tak jsme to v Liberci nikdy nebrali. Pro nás je hlavní, co s tím hráèem bude za dva za tøi roky.\nJak to dokážete rozeznat?\nJsem hroznì rád, že tu máme Honzu Ludviga, který vždy rád øíká, že už vidìl pøes 5 000 zápasù. Vìøím, že ten tu køiš�álovou kouli trošku má. Posbíral spoustu zkušeností. Každého hráèe v akademii máme Honzou Ludvigem nìkolikrát oskautovaného. Už v prùbìhu minulé sezony jsme stavìli tým na další rok. Víme, že se nìkteøí hráèi zatím tøeba naplno neprojevili, ale že je v nich obrovský potenciál, ale také že jiní jsou v tuto chvíli vìtší než vrstevníci a dávají góly, ale už se nemají kam posunout. I díky jeho zkušenostem vìøím, že se i s tìmito zmìnami srovnáme a že budeme nadále vychovávat hráèe pro vrcholový hokej.\nSkaut Bílých Tygrù Jan Ludvig


Prodej, pozemek pro bydlení, Kyjov, 47302 m²\nZařazení: prodej pozemků pro bydlení Kyjov\nPlocha pozemku: 47302m2\nNabízíme k prodeji stavební pozemek v zajímavé lokalitě u Kyjova. Větší část( 30000m2) je určena k výstavbě, menší(17000m2) ke komerčnímu využití. Pozemek se nachází mezi Kyjovem a Bohuslavicemi. Je mírně svažitý, s krásným výhledem na Chřiby. Větší...\nProdej stavebního pozemku pro výstavbu RD/farmy v Bohuslavicích u Kyjova, pozemek Bohuslavice\nProdej stavebního pozemku s velkou zahradou 2400 m2 v Bohuslavicích u Kyjova. Vhodný na farmu. Nabízím exkluzivně k prodeji stavební pozemek o rozloze cca 2400 m2 v Bohuslavicích u Kyjova. Vhodný pro stavbu rodinného domu, případně na rodinnou farmu....\nProdej stavebního pozemku Boršov u Kyjova, stavební parcela v Boršov u Kyjova\nProdej stavebního pozemku Boršov u Kyjova, stavební parcela v Boršov u Kyjova. Nabízíme exkluzivně k prodeji stavební pozemek o rozloze 1058 m2 v Kyjově, vhodný k investici. Pozemek je v územním plánu veden jako stavební pozemek ke stavbě rodinného domu....\nProdej pozemku, 2500 m2, Dolní Lhota Nabízíme k prodeji stavební pozemky k výstavbě RD o celkové výměře 2500m2,(možno rozdělit) v Dolní Lhotě u Ostravy na ulici Kyjovická. K pozemku vede obecní asfaltová cesta. Přímo na pozemek je již hotový vjezd. Voda...\nZařazení: prodej pozemků zemědělská půda Kyjov\nV okolí obce Bohuslavice u Kyjova nabízíme k prodeji soubor pěti pozemků o celkové výměře 1 990 m2. Bohuslavice u Kyjova jsou místní částí Kyjova v okrese Hodonín v Jihomoravském kraji. V katastru nemovitostí jsou tři z uvedených pozemků evidovány jako...\nProdej, zemědělská půda, Kyjov, 2000 m²\nVe výhradním zastoupení nabízíme pozemeky o celkové ploše 2 000 m2 ve vinařské oblasti Bohuslavice u Kyjova, okres Hodonín. Na pozemku se nachází 1350 m2 vinic a 750 m2 orné půdy, možno prodávat oddělěně. Pozemek je dlouhodobě udržován. Financování Vám...\nProdej zahrady v Bohuslavicích u Kyjova, zahrada Bohuslavice u Kyjova\nZařazení: prodej pozemků zahrada Kyjov\nPlocha zahrady: 2345m2\nProdej zahrady v Bohuslavicích u Kyjova. Prodej velké zahrady o celkové výměře 2345 m2 v katastrálním území Bohuslavice u Kyjova. Část pozemku je veden jako zahrada, část jako vinice. Pozemek se nachází v klidné lokalitě, ideální místo na rekreaci a...\nProdej pozemku zóna výrobní smíšena 2450 m2 Kyjov, prodej pozemek zóna výrobní smíšena Kyjov\nZařazení: prodej pozemků Kyjov\nProdej pozemku v zóně Výrobní smíšené 2450 m2 Kyjov. Nabízím na prodej stavební pozemek 2450 m2, v ploše výrobní smíšená. Možnost výstavby s velmi dobrou dopravní dostupností - vjezd na pozemek s obou stran z obecní komunikace. Hlavní využití pozemku...


Předvánoční pohoda a betlémské světlo 2012 - Přístav Tamatea\npřidáno: 17. 5. 2014 5:19, autor: Přístav Tamatea [ aktualizováno 17. 5. 2014 5:19 ]\nPošesté jsme se sešli na akci, kterou nazýváme Vánoční pohodou. A přece to tento rok bylo jiné. Naše vodácké oddíly se rozmnožily, a tak bychom se do klubovny ve Ptení nevešli. Proto jsme se v sobotu 22.12.2012 sešli ve velké místnosti ve školícím centru ve Vrbátkách (přímo pod naší vrbáteckou klubovnou).\nSešlo se nás mnoho, jak z oddílu ve Ptení i Plumlova, tak z místních vrbáteckých oddílů i klubu dospělých a rodičů.\nZahájilo se vše ve 14 hodin ozobáváním donesených vzorečků cukroví a písničkami, aby se navodila ta správná atmosféra. Asi za hodinu dorazila (byla přivezena) nám vzácná návštěva. Tedy hned dvojitá. Dva již dříve narození skauté z Olomouce a instruktoři skautské Jesenické lesní školy (tam se skautští vedoucí učí býti správnými vůdci), skautskými jmény Sir a Čibi.\nPřivítali jsme je našimi družinovými pokřiky a oni nám to oplatili svým. Pak jsme je poctili kávou, písničkami a scénkou. Na to si vzal slovo Čibi a pověděl nám něco o tom, jak to bylo ve skautu dříve a naučil děti také jednu starou písničku vlčat.\nDalší na pořadu dne byla ukázka výroby drátěných košilí a seznámení se s nabídkou výbavy, kterou si mohou děti nakoupit za své nasbírané body.\nNějakou dobu jsme zpívali koledy, rozdali si pár dárečků, a to už se s námi museli rozloučit naši starší bratři. Popřáli nám, aby se vše v roce 2013 dařilo a odjeli k domovům.\nMy se věnovali dalšímu bodu, a to vánočním tradicím. Připomenuli jsme si jaké známe - od házení botkem, přes lodičky ze skořápek, až po lití olova. Nejvíce se dětem líbily lodičky (vodáci se v nás nezapřeli). Vydrželi je sledovat, dokud svíčky nedohořely.\nTo už večer zestárnul, děti měly volnou zábavu, hrálo se a zpívalo a když se večer měnil v noc, našel si každý svoje místečko v klubovně a svůj spacák a uložil se ke spánku.\nV neděli 23.12. jsme dopoledne měli nám milou povinnost. Roznášet po domech Betlémské světlo. Světlo, kterého rozdáváním neubývá, ale roste. Tak jako naše přátelství, které toto světlo představuje.\nBetlémské světlo jsme roznášeli dům od domu ve Vrbátkách a ve Ptení.


POS NG Archivy - NG Retail\nPilotní provoz POS NG v prodejně Tescoma\nPilotní provoz POS NG v prodejně Tescoma Pro našeho významného zákazníka Tescoma s.r.o. (www.tescoma.cz) jsme řešili potřebu modernizace pokladního systému a především zajištění jednotného POS řešení pro pobočky i na Slovensku, Maďarsku a Polsku, a to včetně fiskalizací a integrace […]\nCertifikace pro platební terminály UCB\nCertifikace pro platební terminály UCB Pro naše moderní pokladní a logistické řešení POS NG jsme získali certifikaci pro platební terminály UniCredit Bank (UCB). Prošli jsme akceptačními testy společnosti SONET s.r.o (www.sonet.cz), která je součástí nadnárodní skupiny Payten. Naše pokladní řešení […]\nPartnerství s firmou Fiskaly – fiskalizace pokladen pro německý a rakouský trh\nNově jsme uzavřeli partnerství s firmou Fiskaly (www.fiskaly.com) a jsme tak schopni poskytovat fiskalizaci pokladen pro německý a rakouský trh. Německo bylo jednou z posledních zemí v Evropě, která zavedla elektronickou evidenci tržeb a přinesla tak zásadní změny. Inovativním řešením […]\nPřípadová studie UGO trade s.r.o.\nCílem pro našeho zákazníka UGO trade s.r.o. (www.ugo.cz) bylo především zefektivnit prodejní procesy a centrálně řídit vlastní i franšízové prodejny. Pro naplnění uvedených cílů jsme implementovali naše nejmodernější pokladní a logistické řešení POS NG, které přineslo přehlednost a jednoduchost v […]


SKLH Žďár nad Sázavou » Novoměstská nemocnice se připojuje ke kampani Movember. Nabízí bezplatné vyšetření prostaty\nV listopadu si muži po celém světě nechávají narůst knír, aby podpořili výzkum a prevenci rakoviny prostaty a varlat. Listopadu se říká Movember. K akci se připojují nejen symbolickým knírem novoměstští urologové. Všem zájemcům hned tři středeční listopadová odpoledne nad rámec ordinačních hodin nabízí preventivní vyšetření prostaty a varlat.\nPreventivní vyšetření budou prováděna 13. 11., 20. 11. a 27. 11. 2019 vždy od 14 do 16 hodin na urologické ambulanci v nemocnici. „Zájemci se musí předem objednat. A alespoň den před domluveným vyšetřením musí navštívit naši urologickou ambulanci k provedení odběru krve a moči. Pánové se mohou objednávat telefonicky na čísle recepce 566 801 203,“ zve k preventivnímu vyšetření tisková mluvčí nemocnice Tamara Pecková.\n„Samotné vyšetření bude provedeno novým špičkovým ultrazvukovým přístrojem a k dispozici máme i novou moderní laboratorní diagnostiku nádorů prostaty z odběru krve. Vyšetření prostaty je vhodné u mužů starších 50 let, kteří nebyli během posledních 2 let vyšetřeni, a u mužů nad 45 let v případě, že byl jejich blízkému příbuznému diagnostikován karcinom prostaty. Vyšetření varlat není věkově limitováno,“ dodává urolog novoměstské nemocnice Jiří Janů.\nŽďárský klub již tradičně podporuje akci Movember ve spolupráci s novoměstskou nemocnicí. Hráči včetně vedení klubu si nechávají narůst knír. foto: Petr Nedvěd\nZNS - HOD 3:1 - Plameny po solidním výkonu zdolaly Drtiče


Stěhovací služby – Poker Czech\nHledáte nějakou vhodnou firmu, která by Vám pomohla s tímto úkolem? Měníte bydliště nebo potřebujete jen přemístit Vaši kancelář na druhý konec města? Ať už je to cokoliv, tak my Vám mile rádi pomůžeme. Náš tým se už těší, až Vám prokáže své služby a pomůže Vám s touto velice nepříjemnou situací, která bývá provázena stresem. My Vám ukážeme, že to jde i jinak než abyste se trápili a pořád na něco museli myslet a něco řešit. Spoustu věcí totiž zařídíme za Vás, takže na Vás zbude jen pár povinností, které jistě hravě zvládnete. Navíc nebudete na to všechno sami, takže to je také velké plus. stěhování http://www.arslan.cz/ http://www.arslan.cz/ http://www.arslan.cz/ od nás se Vám bude líbit. Zavolejte nám a domluvte si termín. Jsme si jisti, že se určitě domluvíme.\nPosted on Prosinec 4, 2017 by ,\nCategoriesed in: Nezařazené Tags: stěhování


Beeranek I. Všudypřítomný | minipivovar BEERANEK\nJste zde: Domů / Novinky / Pivovar / Beeranek I. Všudypřítomný\nBeeranek I. Všudypřítomný\n17.5.2014 /0 Komentáře/in Pivovar /by marketing\nBeeranek vám chutná. Pozitivní ohlasy na chuť našeho tradičního plzeňského ležáku nás velmi těší. Po našich stálých 11° pivech je nyní konečně v nabídce i Beeranek\n13°. Zdvojnásobení počtu ležáckých tanků nám umožnilo rozjet výrobu piva na plánované kontrukční maximum pivovaru. Bez dalších stavebních úprav nebude zatím další navyšování výroby možné.\nOsm ležáckých tanků pro nás v praxi znamená vaření piva v průměru 2x týdně. Další navyšování objemu výroby tudíž není možné nejen z důdodu nedostatku prostoru. Při současné personálním obsazení pivovaru ani není v našich silách vařit pivo častěji. Nyní nastal ten pravý čas pro zažití stereotypů procesu výroby piva za plného provozu. Na nic jiného teď ani nebude čas. Čeká nás první pivní festival, již se nemůžeme dočkat až dorazí první kelímky a sklenice s naším logem. Na další pivní speciál si rozhodně budete muset chvíli počkat. K jakému datu to asi bude? Den nezávisloti? Narozeniny Milouše Jakeše? Nebo prostě jen tak na sobotu 16. července?\nRozjezd výroby piva přinesl pro Vás konzumenty jednu zajímavou novinku. Budete si moct dát svého oblíbeného BEERANKA i mimo domovský Singer pub. Pokud si rádi dáte pivko k jídlu pak máte od tohoto týdne možnost zapít něco z grilu BEERANKEM 13° ve „veleslavné“ restauraci Paluba na Mlýnské stoce. Pokud se neradi motáte, pak si dejte BEERANKA 11° – polotmavého ke svým oblíbeným tapas ve „velešpanělské“ restauraci La Cabaña v Panské ulici.\nhttp://beeranek.cz/wp-content/uploads/2014/05/vsudypritomný.jpg 1200 900 marketing http://www.beeranek.cz/wp-content/uploads/2015/03/beeranek-web-header_top.png marketing2014-05-17 02:11:062018-05-28 23:08:07Beeranek I. Všudypřítomný\nBF jako BeerFórum\nWeb v záběhu\nProsím vložte číselnou hodnotu jako odpověď\nVelikonoce na čepu NA JEDNO poprvé


Kreténské stránky o Merkuru - 1989 Merkur 202\nMoje sbírka - 1989 Merkur 202\nNepoužitá stavebnice č.202 z roku 1989\nTuto stavebnici obdržel K1 od pana Mládka a je na to pyšen a hrd. Byla ještě zavařená v igelitu, čili zcela nepoužitá. Před námi leží stavebnice Merkur Dopravních prostředků a strojů největší velikosti 202. Je z roku 1989, čili z období sklonku své výroby.\nJeště zaigelitovaná stavebnice\nStavebnice se skládá ze tří pater součástek. Tyto součástky jsou nepoužité a stavebnice nám dává dokonalou představu, jak se dodávala na pulty prodejen.\nA tohle se vylouplo - naprosto čistá a nepoškozená krabice\nTakže 16. listopad 1989 - v předvečer sameťáku... A ta cena!\nVše nepoškozené a nepotrhané - to se hned tak nevidí\nNa sklonku výroby těchto stavebnic se dělaly krabice s odklopnou přední stěnou, aby byl velmi dobrý přístup ke všem patrům stavebnice. Na obrázku je vidět, že přístup ke všem třem patrům této stavebnice je zajištěn velmi dobře. Bohužel někteří majitelé si toto neuvědomovali a často jsem se setkal s krabicemi, které měly tuto odklopnou stěnu zalepenu, a to ještě pěkně hnusně.\nPředlohová knížka je samozřejmě zcela nová a bude dobrým základem pro seskenování.\nTakže nyní budeme mít tu čest představit vám jednotlivá patra součástek tak, jak byly sestaveny ve výrobě.\nZde samozřejmě přes zářící novotu stavebnice přijde očekávané zklamání. Pneumatiky na kolech jsou již z umělé hmoty a tedy špatně jezdící. Přemýšlel jsem, že bych kolečka č.82 (o 1000 více se začalo číslovat ve stavebnicích řady 300) nahradil kolečky s gumovými pneumatikami, ale pak už by to nebyla ta autentická nepoužitá výstavní stavebnice z roku 1989.\nKe druhému patru snad jen jedno: Ve stavebnici jsou destičky 35 a 36 s rozdílnými odstíny modré barvy. A já kretén jsem se při kompletaci stavebnic snažil, aby barvy měly odstín shodný. Je vidět, že výrobce si s tím hlavici nelámal.\nToto patro odpovídá doplňkové stavebnici 201A. Opět nám tu kazí radost umělohmotné pneumatiky na kolečkách, nyní i traktorových.\nVšimněmež si i toho, že jméno kontrolující osoby je zde jiné, než v prvním patře.\nKreteni - založeno (K8) 2001-2009, resuscitováno (K15) 2010; změněno (K1): 10.10.2021


Aktuální informace o provozu v REHALANDu - Rehaland.cz\nAktuální informace o provozu v REHALANDu\nPublikováno 30. 11. 2020 8. 11. 2021 , autor: pavel7\nPracujeme bez omezení na všech pobočkách REHALANDU. Provoz ambulancí upraven tak, aby byl v souladu s doporučením MZ ČR poskytovatelům zdravotní péče a minimalizoval možnost přenosu a šíření koronaviru mezi pacienty a zdravotnickými pracovníky. Na všech pracovištích důsledně dbáme všech hygienických pravidel včetně pravidelné desinfekce pomůcek, lehátek a přístrojů tak, abychom maximálně ochránili zdraví naše i našich pacientů a to nejenom v ambulancích, ale i v čekárnách. Tam, kde je to vzhledem k dispozicím možné (Palacká a Ženské domovy), byl provoz upraven tak, aby jednotlivé ambulance tvořili na sobě nezávislé celky. Na Právnické fakultě má každý pacient svoji samostatnou čekárnu.\nVšichni terapeuti jsou vybaveny ochrannými pomůckami v souladu a doporučeními Světové zdravotnické organizace (WHO) a Evropského centra pro kontrolu nemocí (ECDC). Používáme respirátor FFP2, chirurgickou roušku nebo respirátor FFP1, neboť naše pracoviště jsou z hlediska používání respirátorů a roušek ve zdravotnictví označena za Non-Covid zónu = prostory zdravotnického zařízení či jiných zařízení, kde nedochází k přímému kontaktu s pacientem, u kterého je podezření nebo bylo potvrzeno onemocnění Covid-19. Máme dostatek desinfekčních prostředků.\nVeškeré aktuální informace o provozu a poskytované péči v NZZ REHALAND poskytuje v době 8.00 – 17.00 Klientská linka (724 238 138). Zde se také můžete objednat na terapii a bude zodpovídat dotazy nově volajících pacientů. Pokud jste již v péči někoho z našich fyzioterapeutů žádáme vás, abyste komunikovali se svým terapeutem emailem nebo telefonicky.\nPoskytování péče fyzioterapeuty:\nzahajujeme nové FT poukazy\nposkytujeme akutní péči – Zádová pohotovost\ndokončujeme terapii pacientům docházejícím do ambulance, u kterých byla terapie již zahájena a byl stanoven RHB plán\ns pacienty, kteří do ambulance docházet nemohou i nadále zůstává terapeut v telefonním nebo emailovém spojení a vede terapii na dálku\nPoskytování péče lékaři:\nprovádí veškerá klinická vyšetření a následné indikace poukazů FT\nMUDr. Gregar – ordinuje dle ordinační doby\nMUDr. Hrdý – ordinuje dle ordinační doby\nMUDr. Zvárová (Přikrylová) – ordinuje dle ordinační doby\nSoučasná omezení vyplývající z aktuální situace:\nNa terapii budou přijati pacienti, nevykazující známky jakéhokoliv onemocnění.\nO zahájení léčby rozhoduje lékař/fyzioterapeut na základě zhodnocení aktuálního zdravotního stavu pacienta.\nProvoz vířivky a sauny na pobočce Právnická fakulta je aktuálně omezen.