thesis - Děti\nMarionettes and an original theatre play\nVYPRACOVALA: Ivana Kolářová\nVEDOUCÍ DIPLOMOVÉ PRÁCE: Mgr. Josef Lorenc\nMÍSTO, ROK: České Budějovice, 2012\nProhlašuji, že svoji diplomovou práci jsem vypracovala samostatně pouze s použitím\nProhlašuji, že v souladu s § 47b zákona č. 111/1998 Sb. v platném znění souhlasím\nse zveřejněním své diplomové práce, a to v nezkrácené podobě - v úpravě vzniklé\nvypuštěním vyznačených částí archivovaných pedagogickou fakultou elektronickou\ncestou ve veřejně přístupné části databáze STAG provozované Jihočeskou univerzitou v\nČeských Budějovicích na jejích internetových stránkách, a to se zachováním mého\nautorského práva k odevzdanému textu této kvalifikační práce. Souhlasím dále s tím,\naby toutéž elektronickou cestou byly v souladu s uvedeným ustanovením zákona č.\n111/1998 Sb. zveřejněny posudky školitele a oponentů práce i záznam o průběhu a\nvýsledku obhajoby kvalifikační práce. Rovněž souhlasím s porovnáním textu mé\nkvalifikační práce s databází kvalifikačních prací Theses.cz provozovanou Národním\nregistrem vysokoškolských kvalifikačních prací a systémem na odhalování plagiátů.\nV Českých Budějovicích dne.................\nDěkuji panu Mgr. Josefu Lorencovi za vedení diplomové práce a za poskytnutí cenných\nrad a připomínek, nejenom k diplomové práci, ale i v průběhu celého studia na Jihočeské\nuniverzitě. Dále moje díky patří mé spolužačce a přítelkyni, Markétě Kulíkové, která mi\npomohla s oděvními střihy na šaty marionet.\nTato prakticko-teoretická diplomová práce sestává z dvou marionet na drátě. Loutky jsou\ntvořeny z pálené hlíny a ostatních materiálů. K marionetám patří autorská divadelní hra,\nkterá je také součástí diplomové práce. Formální stránka marionet je inspirována\nloutkami českých lidových loutkářů a mnichovskými marionetami. V doprovodné\nteoretické části je práce zaměřena na historii a druhy loutek a jejich využití na ZUŠ. Dále\nnás práce seznámí s životem našich předních loutkářů.\nloutka, loutkové divadlo, marioneta, drama, divadelní scéna\nThis practical-theoretical thesis consists of two wire-controlled marionettes. The puppets\nare made of fired clay and other materials. The marionettes come with an original theatre\nplay, which is also a part of the thesis.\nThe form of the marionettes is inspired by the puppets of Czech folk puppeteers and\nmarionettes from Munich.\nThe accompanying theoretical part focuses on the history of puppetry, types of puppets\nand their use in art schools. The work also informs about the lives of our foremost\npuppet, puppet theater, marionette, drama, theatrical stage\nTeoretická část……………………………………………………………………. 7\nHistorie loutek…………………………………………………………………...... 7\nStarověké loutky………………………………………………………………….. 7\nStředověké loutky……………………………………………………………….. 12\nLoutky v novověku……………………………………………………………… 13\nDruhy loutek……………………………………………………………………... 20\nSpodová marioneta……………………………………………………………… 22\nProstor divadla pro spodové loutky…………………………………………….... 23\nLoutky vedené seshora…………………………………………………………... 23\nMarioneta na drátě………………………………………………………………... 23\nMarioneta na nitích……………………………………………………………….. 24\nDivadelní prostor pro loutky vedené seshora……………………………………. 25\nLoutky vedené zezadu……………………………………………………………..25\nZvláštní loutky………………………………………………………………….. 26\nMatěj Kopecký a jeho rod……………………………………………………… 27\nJosef Skupa……………………………………………………………………… 36\nVyužití na ZUŠ………………………………………………………………….. 40\nVýroba loutek na základní umělecké škole………………………………………. 40\nVhodné materiály pro výrobu loutek na ZUŠ…………………………………… 41\nLoutkové divadlo jako prostředek estetické výchovy…………………………… 42\nPříloha č. 1 – Obrázky k teoretické části……………………………………. 43\nSeznam literatury, internetových odkazů a zdroje obrázků………………... 51\nPraktická část………………………………………………………………….. 53\nText k praktické části…………………………………………………………… 53\nPříloha č. 2 – Fotodokumentace k praktické části………………………………. 55\nPříloha č. 3 - Divadelní hra – Krvavá partie…………………………………….. 64\nTeoretická část práce obsahuje historii loutek, od starověké antiky až do novověku. U\nčeských loutek je lehce nastíněna i současná divadelní scéna. Z českých představitelů\nloutkové scény jsou vybráni dva, Josef Skupa a Matěj Kopecký. Práce nám dává\nnahlédnout do života těchto významných loutkářů. U Josefa Skupy se seznámíme i s jeho\nvěrnými svěřenci, Spejblem a Hurvínkem. A u pana Matěje Kopeckého zmapujeme jeho\npotomky, protože loutkářské řemeslo se v rodině dědilo jako zlaté hodinky, a ani u rodu\nKopeckých tomu jinak nebylo. Dále se práce zaobírá nám známými druhy loutek a\nvysvětluje jejich technické parametry. Závěr teoretické práce se zabývá případným\nvyužitím výroby loutek na základní umělecké škole, vhodným výběrem materiálu a\nPraktická diplomová práce obsahuje dvě marionety (loutky na drátě, voděné seshora) a\ndivadelní hru - Krvavá partie, od Ivany Kolářové. Loutky jsou vytvořeny tak, aby co\nnejvíce odpovídaly svým charakterům. Jedná se o Srdcovou královnu, která vystupuje ve\nhře jako chamtivá a chladnokrevná hráčka pokeru. Druhou zrealizovanou loutkou je\nkrálovnin lstivý sluha a rádce Joker, který za svým podlým úsměvem schovává stejně\nprohnilou duši jako sama královna. Loutky jsou přibližně půl metru vysoké, hlavy,\nchodidla a dlaně mají vymodelované a následně vypálené z keramické hlíny. Těla jsou\nvyrobena z aluminiové folie a končetiny z měděných drátů. Marionety jsou na drátě, jak\nuž je výše zmíněno, proto nemají pohyblivé hlavy. Celé loutky jsou oblečeny do\nkostýmů, které ještě dotváří charakter postav. Vahadla loutek jsou vyrobena z bukového\n2.1 Historie loutek\nCharles Nodier* se domníval, že loutky se vyvinuly z dětské hračky, přesněji z\npanenky. Naopak Charles Magnin měl jinou teorii a nemyslel si to. Panenka je ohebná, né\n„Představa, kterou vyjadřuje loutka, je složitá: je to zejména představa pohybu\nsouvisející s představou tvaru. Panenka není podle mého názoru ani prvním, ani\nnejprostším produktem výtvarného nadání.“1\nJeho představa byla asi taková, že loutka mohla vzniknout spíše z prutu, na kterém\njako na koni jezdil malý chlapec. Tato teorie je podle Magnina určitě méně půvabná, ale\nPřisuzovat věcem větší význam, než který opravdu mají, je tradice stará jako lidstvo\nsamo. Tak proč ten kus dřeva ještě trochu neotesat a nedát mu tvar, který bude něco\n„Tento fetiš, zprvu čistý symbol, bude zvolna opracováván a vyvine se v jakousi\nmysivní sochu, v to, co Řekové nazvali xóanon. Později bude tato modla omalována,\noblečena, pokryta květy a šperky; a to ještě není vše: hieratické umění, vtisknuvši tomuto\nkůlu, z něhož učinilo boha, některé nejpovrchnější známky života, bude k tomu chtít\npřipojit charakteristický znak nejen bytí, nýbrž i síly – pohyb. Z této poslední snahy se\nzrodila pohyblivá skulptura, představující pozoruhodné, byť zanedbávané období dějin\numění, či alespoň jednu fázi umění v jeho počátku.“2\nBohužel se o tuto historickou tendenci (o loutkohru a loutky samotné) historici moc\nnezajímali. Sochařství však velice úzce souvisí s tímto oborem. Ještě než se sochaři\nsnažili vdechnout život mramoru, soupeřícím s životem skutečným, zabývali se více\nmechanikou, která propůjčila posvátným modlám určitou pohyblivost.\nMAGNIN, Charles. Dějiny loutkového divadla v Evropě. 1. 1. vyd. Praha : Akademie múzických umění,\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X.\n„Přístroje určené k tomuto účelu byly dvojího druhu. Někdy to byly vzpružiny skryté\nv sochách (a sochy byly tedy jakýmisi automaty), jindy to byly dráty či struny, které,\npřipevněny k údům, jimi pohybovaly, podobně jako naše svaly, všemi směry. Řekové\nnazvali tyto sochy se svou obvyklou případností výrazem agalmata nevrospasta, tj.\nfigurky uváděné do pohybu nitěmi, kdežto my ve Francii jsme jim dali jméno zprvu\nsouvisejícím s náboženstvím, později poněkud posměšné a zcela světské, marionnettes.“3\nNež se loutky staly především oblíbenou zábavou dětí, byly vítanými hosty v\nchrámech a klášterech. V historii dřevěných herců se setkáváme se zcela stejnými fázemi\njako u velkého divadla. Loutkové království je tak jakýmsi mikrosvětem, v němž se ve\nzkratce odrážejí dějiny celého divadla.\n*Charles Nodier- francouzský spisovatel, romantik, * 29. 4. 1780, + 27.1.184\n„Nejstarší zmínku o pohyblivých sochách, užitých při bohoslužebných obřadech,\nnalézáme podle díla otce dějepisu v Egyptě. Se zajímavými podrobnostmi o těchto druzích\nloutek se setkáváme v druhé knize Hérodotově. Dovídáme se zde, že obyvatelé slavili\nsvátek Osiridův obřady dosti podobnými dionýským, a že v nich nechyběla jakási zvláštní\nstrojová zařízení, znázorňující přírodní síly. Později Lukiános nebo neznámý autor, který\nnapsal De Syria Dea, potvrdil existenci těchto živočišných obhroublých kultů ve svatyni\n„Kallixenes napsal zajímavou zprávu o slavnosti uspořádané Ptolemaiem\nPhiladelphem na Bacchovu a Alexandrovu počest. Po několika jiných nezvyklých\npodívaných, praví autor, bylo vidět, jak přijíždí vůz o čtyřech kolech, na němž seděla\nohromná socha bohyně města Nyssy, kde byl Bacchus zvlášť zbožně uctíván. Tato\npostava, vysoká osm loktů a oblečená do žluté, zlatem protkávané tuniky a makedonského\npláště, se vztyčovala jakoby o vlastní vůli, lila z poháru mléko a opět si sedala, aniž se\nzdálo, že by se jí byl někdo dotkl.“5\nHeródotos nám také zanechal zprávu o zvyklosti, která byla rozšířena u starých\nEgypťanů. Při hostinách mezi hodovníky putovala, jeden až dva lokty vysoká, ze dřeva\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str.9\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X. str.11\nvyřezaná a omalovaná soška, představujícího mrtvého v rakvi. Neprokázalo se však, i\nkdyž se tak někteří odborníci domnívají, že by tyto sošky měly viditelný znak\nU jiných plastik však s určitostí víme, že pohyblivé byly. „Nemůže být pochyb, že\nEgypťané, stejně jako my, dávali svým dětem ke hraní rozmanité panáčky a pohyblivé\nhračky. Muzeum v Louvru má ve sbírkách malý egyptský člun, 80 cm dlouhý, s figurkami\nosmi námořníku, dva z nich stojí, jeden na přídi a druhý na zádi, zbývajících šest, jejichž\npaže se mohou pohybovat, sedí na obou bocích bárky a všichni drží oběma rukama vesla.\nTytéž sbírky zahrnují i několik hraček... Dvě z nich představují nebo se pokoušejí\npředstavovat nahé ženy. Hlavy, stejně neforemné jako ostatní tělo, představují\nnejvýraznější egyptský typ. Paže jsou v ramenou artikulovány upevněním na kolíčku. Dvě\nhračky znázorňují muže, zabývající se nejspíš manuálními pracemi. Jeden sedí na bobku,\nlevou paži u těla, pravou paži má upevněnou k rameni kolíkem; v ruce drží jakýsi\nkuchyňský nůž, jímž se mohlo provázkem pohybovat. Druhý dělník má paže pohyblivé a\nneúměrně dlouhé; oběma rukama drží nějaký polokulovitý předmět. Zatáhnutím za\nprovázek bylo možno ruce zdvihat a spouštět.“6\nNašlo se také několik velice pečlivě vypracovaných sošek. Jedna z nich je ze\nslonoviny a představuje ženu. Charles Lenormant* ji v roce 1829 koupil v Thébách. Je\ndatovaná do staré říše a byla nalezena v dětském hrobě spolu s ostatními předměty. Z\ndílů, které se zachovaly, je jasně patrné, že byla pečlivě skloubena v ramenou, v kyčlích i\nv kolenou. Je tedy na místě domnívat se, že vystupovala v Thébách při nějaké šlechtické\nslavnosti, na scéně veřejného divadla, nebo při náboženském obřadu.\n„Shrnujeme: shledali jsme v Egyptě dvojí spolehlivě zjištěné užití pohyblivých\nplastik, totiž užití při náboženských obřadech a užití jako hraček pro děti, přesněji hraček\npro děvčátka, dětských panenek a současně amuletů, určených k tomu, aby těšily děti za\nživota v kolébkách a po smrti jim byly společníky v jejich rakvích.“7\n*Charles Lenormant - francouzský archeolog, *1.6.1802, +24.11.1859\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str.15\n„Pokud jde o Daidolovy sochy, je mezi znalci starověku spor o to, zda pohyblivost,\nkterá se jim přičítá, byla skutečná, nebo zda jde v pasážích, kde jsou popisovány, jen o\nmetaforické výrazy obdivu. Je jisté, že Daidalos (nebo škola, kterou si Řecko s jeho\njménem spojilo) první oddělil od těla soch paže, až dosud splývají s tělem v jeden celek,\nže dodal sochám lidský pohled, tím, že vyznačil jasně tvar oka, před ním sotva\nnaznačovaného slabou rýhou. Tvrzení, že sochař dal svým dílům pohyb a život bylo jen\npochopitelným vyjádřením obecného obdivného úžasu nad těmito novými iluzivními\npostupy. Na druhé straně však nejzávažnější svědectví tvrdí, že daidalovská škola chtěla k\ntěmto nesmělým zdokonalením přidat ještě o stupeň více iluze a obrátila se pro\npohyblivost skutečnou na mechaniku. Kallistrates to dosvědčuje jedním odstavcem, v\nněmž někteří kritikové až příliš jednoduše spatřovali narážku na skupinu tanečníků z\nKnossu, a Aristoteles se vůbec nerozpakuje připustit (v tomto bodě v shodě s komickým\nbásníkem Phillipem), že proslulá dřevěná Venuše, přisuzována Daidalovi, se pohybovala\njistým množstvím rtuti, vlitým dovnitř.“ 8\nV Platónově době bychom nenalezli skoro žádný dům, kde by nebyla malá\npohyblivá soška boha. Také geometrie a mechanika, které měli v Řecku své kořeny,\npřispěli už k tak velké vášni Řeků po iluzívnosti samotné loutky, tedy sošky uváděné do\npohybu provázkami nebo nitěmi (nevrospasta). Tyto sošky byly nalezeny v kryptách\nvšech helénských zemí. Byly zhotovovány ze dřeva, ze zlata, ze slonoviny a především z\npálené hlíny. Výjímečně se nalezli i loutky z bronzu nebo ze stříbra. Najdeme je skoro ve\nvšech evropských muzeích.\nTěchto loutek bylo nalezeno opravdu dost. Odborníci si však nejsou jisti, zda se\nopravdu jednalo o loutky sloužící k divadelním výstupům, nebo zda se jednalo „pouze“ o\ndětské hračky. I přesto, že vědeckých důkazů se moc nedochovalo, některé texty nám\nnaznačují, že v době řeckého umění měli přístup loutky do domů bohatých Řeků a byly\ntaké oblíbenou zábavou, jíž se končily hostiny v Athénách.\n„V proslulém líčení hostiny Kalliovy, uvádí Xenofon mezi požitky, které pozorný\nhostitel připravil svým spoluhodovníkům, vystoupení jakéhosi Syrakusana, loutkáře. Je\npravda, že na žádost Sokratovu, jeho dřevění herci odpočívali a místo nich byl párem\nmladých tanečníků předváděn půvabný balet o Bacchovi a Arianě. Přítomnost tohoto\nkejklíře v elegantní společnosti však svědčí o tom, že před hodovníky méně přísného\nvkusu by tento druh podívané byl jistě dobře přijat.“9\nTato zábava však nebyla určená pouze do vyšší společnosti, i prostý řecký lid se\nnechal rád zabavit loutkami.\n„Syrakusan, s nímž jsme se setkali na hostině Kalliově, podává svědectví, že kromě\npředstavení, která pořádali u bohatých lidí, měli jeho druhové kejklíři (nevrospasté, jak\nse jim říkalo) také stálá nebo kočovná divadla, z nichž jim plynul dobrý příjem. Na otázku\njednoho z hodovníků, čeho si nejvíce cení, odpověděl tento kejklíř bez váhání: „Nejvíce\nmě těší to, že jsou na světě blázni; neboť oni mne živí tím, že se v zástupech sbíhají na\ndivadlo mých panáků.“10\nLoutkové divadlo se tedy v Řecku za dob Euripidových a Menandrových hrálo jako\ntřeba v Paříži za časů Moliéra, nebo v Anglii za dob Shakespeara. Jednu dobu bylo\ndokonce tak oblíbené, že mělo své místo i v proslulém Dionýsově divadle v Athénách.\nV Římě ve všech oborech převažovalo realistické pojetí. Proto zde loutky, které\nskutečnost spíše stylizují, než napodobují, neměli tak silné postavení jako například v\nŘecku. Najdeme samozřejmě určité zmínky ve spisech latinských mistrů, nejsou však tak\nNemůže být ale pochyb, že Římané používali pohyblivou plastiku, zejména od dob,\nkdy přišli do styku s etruskou a řeckou kulturou.\nStejně tak jako v Egyptě nebo v Řecku, byly i v Itálii nalezeny v dětských hrobech\nhračky s pohyblivými údy. Většinou jsou vyhotoveny ze slonoviny, ze dřeva nebo z\npálené hlíny. Je zajímavé, že tyto hroby jsou křesťanské, i když pohřbívat s dětmi hračky,\nbyl původně pohanský zvyk. Tyto hračky by děti obětovaly bohům, kdyby se dožily\n„Mnoho jich bylo nalezeno zvláště v hrobě Marie, dcery Stiliconovy a manželky\nHonoriovy. Tento hrob byl objeven, zcela nedotčen, r. 1544, na vatikánském hřbitově.\nBuonarotti uvádí, že viděl v Carpegnově sbírce loutky z kosti nebo slonoviny, které\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str.18\npocházely ze hřbitovů sv. Kalixta a sv. Priscilly a jejichž navzájem oddělený trup, paže a\nnohy byly spojeny mosazným drátem. Boldetti uveřejnil čtyři z těchto panenek či zlomků\npohyblivých loutek, které jsou uschovány v křesťanském muzeu ve Vatikáně. Jedna z\ntěchto figurek je úplná a pěkně vypracovaná.“11\nTo, že alespoň v císařské době byla tato zábava rozšířena, nám dosvědčují\npřirovnání a narážky na loutkovou hru u mnoha básníků a filosofů starého Říma. Perseus\n„Jsem svoboden. - Ty, svoboden a přece podroben tolika jhům! Tvrdé otroctví tě\nnesužuje; nic zvenčí nemá moc vládnout nitkami, které by tebou hýbaly.“12\nTaké římský císař Marcus Aurelius se ve svých myšlenkách několikrát obrací na\nloutky. Nabádá člověka, aby se vzepřel svým vášním a touhám, které s ním cloumají,\njako by byl uvázán na nitích. Zároveň však přikládá loutkám spíše nicotnost a neužitnost:\n„Věnovat se podívané v cirku a hrám na jevišti znamená zabývat se věcmi\nnicotnými. Mají tato představení, v nichž se lidu ukazuje buď velká řada velkých i malých\nzvířat či zápasy gladiátorů, vyšší úroveň než podívaná na kost, vrženou doprostřed\nklubka psů, nebo na drobty chleba sypané do nádrže plné ryb? Je v nich něco více než v\npohledu na mravence s námahou vlekoucí svá drobná břemena nebo na poděšené a sem a\ntam pobíhající myši nebo dokonce v podívané na loutky?“13\nVíme tedy, že v Římě moc dobře znali loutkové divadlo. Byla to ale spíše zábava\nnižší společenské vrstvy, nežli aristokratická, a proto si nezískalo takový věhlas jako v\nUž víme, že v Egyptě, Řecku i Římě se objevovaly pohyblivé automaty v\nchrámech. Stejně tomu tak bylo i v křesťanských bazilikách. Než se tam však dostanou,\nprojde si křesťanství alegorickým zobrazováním. To vzniklo v dobách pronásledování\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str. 19-20\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str. 21\nkřesťanů. K vyobrazení Krista se používaly různé symboly, jako např. Dobrý pastýř nebo\nTeprve Milánský edikt, vydaný císařem Konstantinem I. roku 313, dá křesťanům\nsvobodu a to nejenom v zobrazování svých svatých.\nPozději (v 8. stol.) se křesťané musí potýkat s obrazoborectvím, ale i to se jim\nJe však pochopitelné, že křesťané nemohli mít takovou průpravu v sochařství, jako\nměli ve starověkém Řecku nebo Egyptě.\nPro zobrazování křesťanských příběhů se více hodilo malířství, lépe působilo na\nmorální stránku člověka. Plastiky z počátku působily strnulým dojmem. To se lidé\nsamozřejmě pokoušeli změnit, aby zvýšili působivost posvátných soch. A pokoušeli se o\nto umělou pohyblivostí. Existuje mnoho legend o krucifixech nebo madonách, které\nhýbaly hlavou, nebo snad dokonce chodily. Svědectví nalezneme například v kronice\nPerabulation of Kent od Lambarde.\nOd 11. století se však začíná upouštět od výroby velkých automatů. Začali se\nnahrazovat loutkami na provázcích, protože bylo jasně vidět, co s loutkami pohybovalo.\nNěkteří tvůrci automatů byli totiž církevními hodnostáři nařknuti z magie.\n„Podobná obvinění byla v oné době často vznášena proti mnoha vzdělaným mužům,\nkteří se věnovali studiu matematiky a fyziky, počínajíc v X. století Gerbertem, pozdějším\npapežem Sylvestrem II.;… vysloužil si pověst čaroděje.“14\nVe Štrasburku je uchován kodex z konce 12. století, který je vyzdoben spoustou\nzajímavých miniatur. Jedna z nich, pod názvem Ludus monstrorum, nám představuje\nloutkové divadlo. Autorkou tohoto svazku je abatyše z Hohenburgu, Herrada z\nLandsbergu a jmenuje se Hortus deliciarum.\nLoutky měli tedy své místo i ve středověku, i když spíše plnily funkci didaktickou,\nnežli zábavnou, kterou známe dnes.\nLoutky v novověku\nPrvním spisovatelem, který v novověku věnoval loutkám větší pozornost, byl lékař\na matematik Jeroným Cardan, narozený v Pavii r. 1501. Poprvé se mechanismem loutek\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str.93\nzabývá ve svém pojednání De subtilitate, vydaném v Norimberku r. 1550 a podruhé v\njakési encyklopedii De varietate rerum, kde v 63. kapitole popisuje mechanismus loutek\npodobný mechanismu zobrazený v Hortus deliciarum.\nCharles Magnin se pokusil tento popis co nejvěrněji přeložit:\n„Viděl jsem dva Siciliány, kteří předváděli opravdové divy se dvěma loutkami, které\nnechali si spolu hrát, aby spolu vystupovaly. Loutkami procházela jediná nit z jedné\nstrany na druhou. Byly připoutány na jedné straně k dřevěné soše, která zůstávala\nnehybná, a z druhé strany k loutkářově noze, jíž loutkář pohyboval. Tato nit byla z obou\nstran napjatá. Loutky dovedli napodobit všechny druhy tance, provádějíce zcela\nneočekávané pohyby chodidel i celých nohou, paží i hlavy, vše v tak rozličných postojích,\nže nemohu, přiznávám se, pochopit podstatu tohoto tak důmyslného mechanismu, neboť\ntu nebylo několik nití střídavě napínaných a povolovaných, nýbrž jen jedna b každé loutce\na tato nit byla vždy napjata.“15\nAni Cardanův vrstevník, velký matematik Federico Commandino z Urbina,\nnarozený r. 1509, nepovažoval zálibu v loutkách za ponižující. Jeho nejschopnější žák,\ngeometr a básník, Bernardino Baldi věnoval r. 1575 jeho památce sonet, který končí\ntěmito třemi verši:\n„Ó, jak se podivuji napodobivému umění,\npři němž neobvyklým a zvláštním způsobem\nse dřevo hýbe a člověk zůstává nepohnut.“16\nNěkteří kritici se dokonce domnívají, na základě těchto veršů, že Commandino\npřinesl loutkám nějaká vylepšení. V jeho spisech však nic takového není, spíše se zde\nzabývá vodními automaty, které se v jeho době často užívaly.\nV 16. století žil v Itálii herec jménem Burattino, hrál tak dobře, že byl proslulý po\ncelé zemi. Hrál komedie dell´arte.\n„Loutky si přisvojily jeho masku a jeho jméno se stalo symbolem celé loutkové\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str.42-43\nAutor všeobecných dějin poezie, učený páter Francesco Saverio Qudrio nám v\njedné kapitole odhaluje různá Pullcinelova´ tajemství i to, jak ho loutkáři ovládají.\n„Téměř vždy vodil všechny loutky i recitoval či improvizoval hru jeden herec. Tento\nmistr Jakub – loutkář pečlivě měnil tón hlasu podle úloh rolí a užíval k tomu onoho\nsifflet-pratique, jemuž v Itálii říkali fischio nebo pivetta. Někdy se však o práci dělili dva\nlidé: jeden přednášel či improvizoval divadelní hru (la burletta), zatímco druhý se\nvěnoval jen vodění loutek.“18\nKromě představení pod širým nebem byly v Itálii také veřejná loutková divadla.\nDiváci platili vstupné a pohodlně seděli na lavicích.\nJednu dobu jsou Milánské loutky tak oblíbené i u cizinců, že je navštěvují stejně\njako dóm nebo relikviář sv. Karla. Podává o tom zprávu dopisovatel časopisu Globe 7.\n„Tělo, paže i hlava těchto malých herců se pohybují tak přiměřeně a tak dokonalé\nshodě s city vyjadřovanými slovem, že nebýt zmenšených rozměrů, byl bych se domníval,\nže jsem v ulici Richelieu. Kromě klasické tragédie Nabuchodonozor... dávali\nanakreontský balet pojatý ve stylu Gardelově. Přál bych si, aby tanečníci z Opery, tak\npyšní na své paže a nohy, viděli, jak jejich roztomilý kolegové napodobují všechny jejich\npostoje a osvojují si jejich gracii.“19\nZáliba v loutkách byla tak veliká, že se dostali do domů vysoké společnosti i\nměšťanstva. Lidé měli svá loutková divadla, která byla kopií těch velkých a několik\nloutek. Prováděli se improvizovaná představení pro návštěvy, nebo v kruhu rodinném.\nItalové, právě díky velké oblíbenosti, přivedli tento druh umělecké činnosti takřka k\nnaprosté dokonalosti a zanesli jej skoro do všech míst Evropy.\nU nás se loutkám (voděných na nitích) říká marionety. Pochází to z francouzského\nmarionnette. Tento název, jak je z něj i patrné, je odvozen od jména Marie. Tedy přesněji\nod Panny Marie. Konkrétní genealogie termínu je velice složitá a propletená, proto se o ní\njiž nebudu blíže zmiňovat.\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str.46\nStejně jako v jiných evropských zemích se i ve Francii využívali pohyblivé plastiky\na automaty v kostelích a chrámech. I když byl středověk už dávno zapomenut, dál\npůsobily na věřící svým magickým dojmem. Tyto plastiky a divadla byly ale postupně z\nchrámů vypuzeny, nevytratily se však úplně, dál byly provozovány pod širým nebem,\nhlavně na venkově a v menších městech byla historie betlémská a ukřižování předváděno\nExistují důkazy, že už na konci 15. století existovali ve Francii loutková divadla\njako taková. Loutky měly podobu komických postav lidového typu. V pozdější době ale\nzačali přebírat podoby cizích loutek, jako např.: harlekýna, Pantalona, a Polichinella.\nBylo to v dobách Jindřicha IV., kdy do Francie přicházeli italští loutkáři a usidlovali se\ntu. Historicky nejstarší doložení loutkáři byli na území Francie otec a syn Briochéové.\nRoku 1669 se Briochému staršímu dostalo takové cti, že si mohl zahrát se svými\ndřevěnými kolegy na dvoře Dauphina v Saint-Germain-en-Laye. V účetních zápisech\nstojí: „Briochéovi, loutkáři, za pobyt v Saint-Germain-en-Laye v měsíci září, říjnu a\nlistopadu 1669 za účelem pobavení dětí královské rodiny (des Enfatants de France);\nNevíme, kdy přesně přenechal Jean divadlo svému synovy Francoisovi, ale víme,\nže svým hlasem a vtipem překonal syn svého otce.\nOd poloviny 18. století se loutková představení stala módními při společenských\nAsi nás ani nepřekvapí, že také v Anglii se loutkové divadlo hrálo nejprve v\nchrámech a klášterech. Jednalo se o náboženské hry zvané Miracle Plays. Později se tyto\nhry přesunuly na tržiště. V těchto hrách se jako hlavní hrdina objevuje ďábel. Vystupoval\nspíše jako komická postava, než jako krutý posel pekla. Byl to tzv. Clown.\nSamotný vývoj loutkového divadla v Anglii jde ruku v ruce s vývojem dramatu,\nnejenom Shakespeare, ale i jeho předchůdci a následovníci se často zmiňovali o tzv.\npuppet, z lat. Puppa.\n2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X, str.82\nZa vlády královny Alžběty I., kdy nastal po prudkých převratech konečně mír, se\notevřely dveře všem uměleckým oborům. Ve velkých divadlech se hrály tragédie,\nkomedie, historické dramata i němohry.\nVšechny tyto žánry můžeme nalézt i na malém loutkovém divadle.\n„Konkurence, která později zavládla mezi skutečným a loutkovým divadlem, počala\nse jeviti, jakmile loutkoherci sáhli směle k repertoiru velkých divadel, jejž obdivuhodně\npřizpůsobili svým účelům.“21\nNejvětší osobností loutkového divadla v Anglii je bezesporu Punsch a jeho žena\nJude. Nevíme přesně, kdy se tyto původně italské loutky, v Anglii poprvé objevily.\nNěkteří se domnívají, že při nástupu rodu Oranžského na trůn, ale není to potvrzeno.\nDál zůstal na scéně i ďábel, ale postupně ho Punsch vypudil.\n„Jaký byl charakter této loutky, která stala se typickou? Lze-li věřiti Addisonovu\nSpectatoru, nenarodil se Punsch tak špatným, jak později se nám jeví. Nebyl zločincem\nani nemravou, byl pouze vtipálkem. Teprve život mezi lidmi a touha po popularitě a\nvýdělku učinila ho zločincem, nevěrným manželem a vrahem vlastního dítěte.\nUkrutnostmi a špatnostmi obdařil ho vkus doby, která žádala si je viděti scénicky\nA tak pan Punsch, dřevěný passivní hrdina, podléhá potřebám svého obecenstva a\nstal se tím, čím ho chtěli míti.“22\nAnglické loutky mají podobný vývoj jako ty v Německu nebo ve Francii. Malý\nrozdíl se tu však najde. Germánské loutky byly spíše vážného charakteru, zato ty anglické\nse v humoru, třebaže černém, doslova vyžívaly. Proto také neměly nikdy nouzi o\nV Německu skoro ve všech kostelích existovaly pohyblivé sochy, objevovaly se\nsnad ještě ve větší míře než ve Francii nebo v Anglii. Jednalo se o automaty obrovských\nrozměrů, které zpodobňovaly jednotlivé svaté nebo i celé skupiny a biblické výjevy.\nVESELÝ, Jindřich. Z historie loutek evropských. V Praze : Nákladem českého lidového knihkupectví (J.\nSpringer), 1913. 92 s., str.82\n„Bylo jich užíváno k náboženským pantomimám a dramatům, kterých ani Luther\nzcela nezavrhoval, neboť „slovo boží třeba šířiti všemi prostředky, písmem, malbou,\nsochařstvím, písněmi a nástroji hudebními“.“23\nKoncem 14. a 15. století, kdy už byla loutkohra hojněji rozšířena, se repertoár\nněmeckých divadel takřka shodoval s tím francouzským. Jsou založeny na romantismu\nlidových pověstí. Z Rakouska se do německých zemí přistěhuje Kasperl (u nás je to\nosobitá postavička, nazývaná Kašpárek). Místní divadelní scéna zůstávala oproti ostatní\nEvropě trochu pozadu, přijímali ale velký počet herců a umělců z Itálie nebo Francie, a\ntak je postupně dohonila. Stejným způsobem to probíhalo i s loutkami, právě tak jak se\nsem dostal Kasperl.\nMěstem loutek se stal Mnichov. Stalo se tak jistě zásluhou Josefa Schmida (18221912), kterému mnichovští familiérně přezdívali Papa Schmid, a který velice úspěšně\nvedl spoustu let mnichovské loutkové divadlo, i když zprvu neměli ani budovu.\n„Jeho zásluha byla, že dokázal prakticky výchovnou moc loutek v dobách, kdy bylo\nk tomu třeba odvahy, nadšení i znalosti věci proti skeptikům, pohrdajícím miniaturními\nparodisty „Komedie lidské“, byla zásluha jeho, že vypěstil v širokém publiku – v několika\ngeneracích – upřímný zájem pro loutkové divadlo, upřímnou radost z požitků, jichž\ndovede poskytnouti při omezených prostředcích.“24\nŘíká se, že se zde loutky znovuzrodily ve své umělecké podobě.\n„Znovuzrození loutek týká se gracie zjevu, tvaru, řezby, neboť loutky starého rázu\npůsobily jen grácií pohybu, jenž ovšem nyní byl ještě zdokonalen; svým zevnějškem byly\nloutky dřívější přímo ošklivé, okouzlovaly však pohybem přec, jak vystihuje Bogumil\nGoltz v „Buch der Kindheil.“25\nPan Schmid okouzloval mnoho nadšenců, kteří ho pak nakonec i předstihli v\ndivadle „Marioneten-Theater Müncher Künstler“.\nPočátky loutkového divadla u nás spadají do středověku a vyvinulo se nejspíše z\nSpringer), 1913. 92 s.. str.58\nSpringer), 1913. 92 s., str.76\nMarionety se začaly objevovat až na konci třicetileté války. A to nejdříve u\nzahraničních loutkářů, kteří běžně doplňovali svou show s marionetami živými herci.\nJohann Baptista Hilverding, Girolamo Renzi, Josef Anton Geissler a jiní patřili mezi\nprvní loutkáře na našem území. Mnozí z nich se poté specializovali pouze na loutkohru.\nV jejich repertoáru bychom nalezli hry náboženské, anglické tragédie, italské\nkomedie a německé národní hry. Těch bylo po bitvě na Bílé hoře nejvíce.\nOd druhé poloviny 18. století se v Čechách začínají objevovat i čeští loutkáři, kteří\nse potulují po české krajině a navštěvují povětšinou vesnice a menší města.\nPodle posledních důkazů, které jsou nám známi, to vypadá, že první potulný český\nloutkář u nás byl Jan Jiří Brát(1724 – 1805), následoval ho jeho syn Jan a mnozí dalších:\nMaisner, Kopecký, Fink, Dubský, Kočka a aj.\nLoutkářské řemeslo se dědilo a stávala se z toho spíše taková rodinná firma. Matěj\nKopecký, který působil v první polovině 19. století, se stal nejslavnějším z našich\nloutkářů a je také považován za zakladatele české loutkové tradice. Divadla i samotné\nloutky se nesly v barokním duchu a vyřezávali je lidoví řezbáři. Loutkáři dokázali své\nloutky náramně ovládat a každé z nich propůjčili jiný hlas podle jejího charakteru.\nPřevážně se hrály tradiční hry jiných zemí, jako byl Faust, Don Juan aj. V dobách\nnárodního obrození se ale změnil repertoár a hrály se tak převážně české vlastenecké hry,\nromantického rázu, o rytířích a padouších. Hrála se také historická dramata. Zajímavá\nhra, která byla napsána pro české loutky, je Posvícení v Hudlicích. Nevíme, kdo ji napsal,\nale víme, že patřila mezi populární hry Matěje Kopeckého.\nMezi první komické postavy na naší loutkové scéně můžeme počítat Pimprlete, až\npo něm přišel všem známý Kašpárek, jehož humor odrážel mentalitu českého publika.\nKdyž Národní Obrození vrcholilo, stávala se loutková představení stále více\nvýznamné a hrálo důležitou roli. Působilo velice emociálně. Často se tak dělo především\nna venkově, kde lidé neměli takové literární dovednosti a tohle byl krásný způsob jak jim\npředat myšlenky Národního Obrození.\nOd roku 1912 se u nás začal vydávat nejstarší časopis na světě určený loutkám,\nredaktorem byl PhDr. Jindřich Veselý. Tento časopis vychází dodnes a to šestkrát ročně.\nJindřich Veselý se také podílel na vzniku Mezinárodní loutkářské unie UNIMA (UNion\nInternationale de la Marionette), která byla založena roku 1929 a Jindřich Veselý se stal\ntaké jejím úřadujícím prezidentem.\n„Ve srovnání s ostatními evropskými zeměmi zaujímalo Československo, nazývané\nve světě "rájem loutkového divadla", výjimečné postavení svými dvěma časopisy, firmami\nvyrábějícími loutky i tištěné dekorace, specializovanými obchody s loutkami, vydávanými\ntexty loutkových her, teoretickými studiemi, amatérskými loutkářskými soubory při\nškolách, loutkářskými sjezdy, kurzy i výstavami, Skupovým profesionálním loutkovým\nProto se není čemu divit, že taková instituce vznikla právě u nás.\nHlavní osobnosti české loutkové scény:\nJan Jiří Brát, Matěj Kopecký, Jindřich Veselý, Josef Skupa, Jan Malík, Erik Kolár\nMiloš Kirschner, Josef Krofta, Petr Matásek, Petr Nikl\nLoutky ve filmu: Jiří Trnka, Jan Švankmajer\nDivadla založená po druhé světové válce:\nDivadlo, Divadlo DRAK Hradec Králové, Divadlo Lampion Divadlo Spejbla a Hurvínka,\nLoutkové divadlo Radost, Divadlo Minor, Malé\nSoudobá loutková divadla:\nBuchty a loutky, Divadlo Bratří Formanů, Divadlo Continuo, Divadlo Líseň27\n3. Druhy loutek\n3.1 Loutky vedené zespodu\nHlavní a také základní znak maňáska je lidská ruka. Ta sama o sobě svou\nfyziognomií je předurčena k hraní. I ruka bez rekvizity dokáže zahrát třeba takové stínové\ndivadlo. A ještě když si natáhne rukavici, která má místo ukazováčku hlavičku a místo\npalce a prostředníčku ruce, je iluze takřka dokonalá.\nNěkdo by mohl poznamenat, že takové divadlo je určené pouze pro děti, že\nmaňásek není ani moc loutka, ale to se zcela určitě plete. S maňáskem se dá předvést\nvelkolepá a procítěná show, možná také proto, že vodič je v bezprostředním kontaktu s\nloutkou. V 1. polovině minulého století se konstruktéři a technologové předháněli v\noživení neživé hmoty. To mělo za příčinu, že se přidávali nitě a táhla, vedení loutek se\nSrovnej s Czech puppet theatre yesterday and today. 1st ed. Prague : Theatre Institute, 2006. 67 s. ISBN\n80-7008-199-6, str. 6-65\nprodlužovalo. Tím se však také loutkář vzdaloval, nejenom od loutky, ale také od\n„Maňásek je oproti marionetě život sám. Miluje pohyby rychlé a vůbec výrazné,\nvelmi dobře snáší rekvizitu, nerad skáče a šplhá. Jeho redukce míří k živočišnosti. Tak,\njak disproporčně stylizovaný je jeho vzhled, bude stylizovaný i pohyb – omezí se a\nzároveň hyperbolizuje to, co je u něj charakteristické. Maňásek je klaun – groteskní,\ntragikomický klaun, jenž dokáže i rozplakat, přesto, že se mu většinou smějeme.“28\nMaňásek se poprvé objevil v 17. století v Quanzhou v provincii Chaoshan a jiných\nčástech jižní Číny. Hlava loutky byla vyřezaná ze dřeva, někdy měla loutka taká dlaně a\nchodidla ze dřeva, ale jinak bylo celé tělo vyrobené z látky.\nDnes se s maňáskem setkáme nejčastěji u dětských představení.\n„Všem spodovým loutkám je společná láska k vodorovnému pohybu. Hůlková\nloutka i javajka vládnou graciézností, jemností, zato rekvizity a veškerá hrubost jsou jim\ncizí, zkrátka jejich zaměření je povýtce spirituální, zejména u javajky až melodramatické,\nzatímco smyslová robustnost a hrdinská ráznost do jejich „ranku“ nespadají.“ 29\nNázev Javajka nám napovídá, kde tato, u nás tak populární, loutka vznikla. Bylo to\nna ostrově Jáva zhruba v 1. čtvrtině 20. století. V Čechách se tato loutka stala populární\npo zájezdu S. V. Obrazcova,\nkterý k nám zavítal ze Sovětského svazu.\nJavajka je loutka vedená zespodu.\n„Hlavu na kolíku drží ruka, která zároveň vytváří tělo loutky, u orientálního vzoru\nje kolík protažen až pod loutku. Ruce jsou ovládány čempurity. Ty jsou buď k dlaním jen\ntak volně přivázány nebo uloženy v úzkém vydlabání ručičky (česká javajkářská škola),\naby se dal přenášet na ruku (dlaň) loutky i rotační pohyb a dělat široká rozevlátá gesta.\nV hraní rukama a hlavou jsou stěžejní výrazové možnosti javajky. Jinak javajka po jevišti\nRICHTER, Luděk. Od předmětu k loutce, od loutky k divadlu : o vzniku a možnostech výpovědi loutky a\nloutkou. Vyd. 2. (upr.), V IPOS-ARTAMA a Společenství DDD 1. Praha : IPOS - ARTAMA, 1997. 55 s. ISBN 807068-097-0 (IPOS - ARTAMA), str.28\nnechodí, ale „bruslí“. Nohy, pokud je vůbec loutka má, jsou visící, používané ke\nzvláštním efektům a „pózám“ při hře.“30\nZnáme různé druhy vodění javajek, např. Pistolové, které umožňuje daleko\nrozmanitější pohyby hlavou. Až na Spejbla a Hurvínka (kteří ale také byli vyhotoveni v\njavajkovém provedení) ovládly javajky na dvacet let naši loutkovou scénu.\n„Hra s javajkou dosáhla u nás takové virtuozity, že se začalo mluvit o české\njavajkářské škole. Začátkem šedesátých let postupně javajky z českého loutkového\ndivadla mizí, spolu s širokými pohádkovými a baladickými plány, které jí sluší a také\nproto, že příliš nesnese odkryté vedení. Její pohybové možnosti, k nimž je předurčena, lze\nv plné míře využít, jen když je voděna nad hlavou vodiče.“31\n3.1.3 Spodová marioneta\nSpodová marioneta vznikla někde v Japonsku, bohužel se neví, kde přesně to bylo.\nInspiraci jistě čerpala z orientální javajky nebo možná v tahacím panáku. Lidská ruka již\nnehrála takovou roli jako u javajek. Úchyt loutky se posunul pod ní (pod její těžiště). To\nmohlo stěžovat rovnováhu při vodění.\nHlava na tyči se mohla pouze otáčet. Javajková „pistole“ umožnila daleko bohatší\npohyb, ale o to bylo těžší udržet loutku kolmo nad hlavou. Řada spodových marionet\nvznikla ze snahy zakrýt vodění ručiček loutky.“32\nneproveditelné. Proto musela nastoupit spodová marioneta. U ní byly ruce, někdy i nohy,\ntvořeny pružinami, které umožňovaly mnohem rozmanitější pohyb než u javajek.\n„Spodové marionety jsou často technologií hraného loutkového filmu, dají se dovést\nk naprosté „realistické“ dokonalosti. Složitost manipulace při jednotlivých záběrech\nnevadí. Na divadle se většinou cudně schovávali mezi javajkami. Raritou bylo divadlo\nRicharda Teschnera, který nezapřel výše citovanou orientální inspiraci a dovedl divadlo\nspodových marionet k salónní dokonalosti. Když si odmyslíme fyzickou náročnost\nTOMÁNEK, Alois. Podoby loutky. 5., rozš. vyd. Praha : Akademie múzických umění v Praze, Divadelní\nfakulta, 2006. 224 s. ISBN 80-7331-053-8 (brož.), str.21\nfakulta, 2006. 224 s. ISBN 80-7331-053-8 (brož.), str.25\novládání, má spodová loutka přece jen větší možnosti pohybu s ohledem na svého vodiče,\nkterý nemusí respektovat „každý krok“ loutky pohybem vlastního těla jako u javajky.“33\nSpodová marioneta má další výhodu v tom, že se dá nosit i na hlavě. To loutkoherci\nuvolňuje ruce na dokonalé ovládání loutčiných ručiček.\n3.1.4 Prostor divadla pro spodové loutky\nHlavním znakem loutkového divadla, pro loutky vedené zespodu, je to, že zde není\npodlaha. Herec je schovaný za paravanem, kde buď stojí, klečí, nebo v některých\npřípadech i leží. Podlaha pro loutky je tak obvykle určovaná hranou paravanu. Důležité je\numístit tuto hranu do výše, která bude divákovi vyhovovat. Při čemž samozřejmě záleží\nna řešení hlediště.\n„ „Úplné připoutání“ k hraně paravanu se dá odstranit jen velice přesnou\ngeometrií hlediště s „ideálním“ horizontem převážné části diváků, který je umístěn do\nroviny hrany paravanu, kde je tento ideál kompromisem mezi nadhledem, podhledem\npřípadně protišikmou (nebo schody) na jevišti (skutečnou pod vodiči, iluzivní v hladině\nvodění), s ohledem na výtvarné řešení loutek a dekorací.“34\n3.2 Loutky vedené seshora (závěsné loutky)\n3.2.1 Marioneta na drátě\nMarionety ovládly naši loutkovou scénu zhruba v druhé polovině 17. století, kdy se\nv naší krajině začali objevovat potulní loutkáři, kteří preferovali tento typ loutek. Tento\ntrend trval až do nástupu javajek, pouze již divadlo Spejbla a Hurvínka zůstalo věrné\nLoutkové divadlo se samozřejmě nevyhnulo srovnáváním s činohrou, proto bylo\nsnahou docílit toho, aby se neživý herci co nejvíce podobali pohybem těm živým.\nfakulta, 2006. 224 s. ISBN 80-7331-053-8 (brož.), str.31\nMarionety loutkových loutkářů zprvu nemohly hýbat hlavou, protože jí byl\nprotažen pevný drát. V budoucnu byl tento drát někdy nahrazen nitěmi, aby byla i hlava\npohyblivá. Ruce a nohy byly zavěšené na nitích a byly pohyblivé.\nPostupně však bylo přidáváno tolik nití, že se loutky staly v některých případech\npro svého vodiče zcela neovladatelné.\n„Nutno podotknout, že přes veškerou snahu udělat z marionety „živého“ člověka na\nnitích., se to loutkářům nikdy nepovedlo, naopak často přispěli k její ještě větší\nMarionety prožily tzv. renesanci díky již výše zmiňovanému divadlu Josefa Skupy.\nDruhá renesance je datovaná na konec 60. let minulého století. Marionety se objevují v\ninscenacích inspirovaných lidovými loutkáři, jako např. Faust nebo Posvícení v Hudlicích\n(divadlo Drak aj.)\nJak už bylo uvedeno výše, loutky potulných loutkářů měli hlavou protažený drát,\nkterý neumožňoval její pohyb. To pomohla vyřešit zádová nit a drát, který se kloubí až\nnad hlavou loutky. Lepší pohyb hlavy umožňuje také uchycení drátu v zádech loutky.\nToto provedení nalezneme hlavně u postavy Kašpárka, který tak ještě prohloubil jeho\n„Pozoruhodným řešením marionety na drátě je její indická varianta. Zde jsou i nitě\nnahrazeny pevným voděním. Pohyb na hlavu loutky, která je zavěšena na krku vodiče, je\npřenášen z jeho hlavy hlavním drátem. Pevné ovládání (tyčka, drát) některé pohyblivé\nčásti loutky (na rozdíl od táhel nebo nití) je daleko razantnější a přesnější.\nToho využívají i „sicilské marionety“. Toto italské divadlo marionet na drátě\nzvolilo pro své loutky rytířů, často se utkávajících v soubojích, podobnou technologii pro\nvedení rukou jako předcházející indická loutka.“36\n3.2.2 Marioneta na nitích\n„Technologie hlavy Kašpárka lidových loutkářů má už velice blízko k principu\nmarionety na nitích. Drát je nahrazen nitěmi, které střídavě se závěsem hlavy přebírají\nhlavní váhu loutky. Když loutka hraje hlavou – visí na zádových, rameních nebo\nkostrčových nitích, když hraje vzpřímeně, tak na nitích hlavových, případně se všechny na\nfakulta, 2006. 224 s. ISBN 80-7331-053-8 (brož.), str.37\njejí váze rovnoměrně podílejí. Jednoduchým nakláněním vahadla loutka hraje hlavou,\n„Základní typy vahadla jsou na obr. První schéma ukazuje svislé uspořádání nití\n(nohy jsou na vodorovné nejširší pohyblivé příčce, hlava na pevné o něco níže, zadní\nvoně zavěšená nese tělo loutky, ruce jsou na dvou horních trnech, hák slouží k zavěšení\nloutky mimi akci), vahadlo nezabírá příliš místa, figura je však méně stabilní než při\nrozložení nití do plochy jako u vodorovného vahadla – druhé schéma. Obě tato vahadla\nse používají pro lidské figury, pro vícenohé (zvířata) vyhovuje spíše vahadlo vodorovné.\nTo je základní princip marionety na nitích.“38\nDalším druhem loutek vedených na nitích jsou loutky varietní, kde byla snaha po\ndokonalé iluzi. Tyto úkony však vyžadovaly skoro až akrobatickou dovednost vodiče, jak\nmůžeme vidět na obrázku. 45\n3.2.3 Divadelní prostor pro loutky vedené shora\nHra s marionetami je spojena s tzv. kukátkovou scénou, která vznikla v Itálii.\nLogicky to vyplývá z nutnosti zakrýt prostor nad loutkami „sufitou“ nebo „portálem“.\nMimo nerealizovaného projektu „Univerzální divadlo“ J. Malíka a M. Kouřila,\n„kteří tuto „sufitu“ stáčejí kolem jakéhosi zavěšeného koše, ve kterém jsou loutkoherci“,\nneexistuje zřejmě jiné řešení.\nVzniká tedy kukátkový prostor, který hru s loutkou do určité míry vymezuje. Musí\nzde být ještě vybudována konstrukce pro herce, který by měl stát nebo klečet nad\npodlahou scény. Hlediště musí být skonstruováno tak, aby jeviště bylo v zorném úhlu\nNa obrázku můžeme vidět pár příkladů na vybudování divadelních prostorů pro\nloutky vedené shora. 50\n3.3 Loutka vedená zezadu\nfakulta, 2006. 224 s. ISBN 80-7331-053-8 (brož.), str.38\nDo kategorie „manekýn“ by se daly zařadit všechny loutky vedené zezadu. Tento\ntyp loutek se využívá převážně v inscenacích, kde vystupuje na podiu vedle loutky ještě\nživý herec nebo herci. Klasickým příkladem jedné takové inscenace nám může být\nvystoupení břichomluvce. Vodič má loutku před sebou, což jí zaručuje, že na sebe\nstrhává pozornost, nehledě na to, že svého vodiče částečně zakrývá.\nOblíbenost manekýna v současném loutkovém divadle spočívá v jeho snadné\nmanipulativnosti, nevyžaduje delší technickou ani řemeslnou přípravu.\n„Vnitřní technologie manekýna je nejrůznější. Od jakéhokoliv předmětu nebo jenom\npanenky (ale i loutky) držené „jen tak“ v ruce až po složité technologie vnitřního\nmechanismu „vypůjčeného“ od javajek nebo spodových marionet. Loutka může být celá\novládána tyčkami zezadu, které mají hlavní smysl v černém divadle, když udržují vodičovi\nruce v odstupu od vysvíceného prostoru pro hru loutek a předmětů. Někdy je hlavní\nvodění loutky v její hlavě. Tělo je pak pověšeno jako marioneta nebo jako loutka voděná\nhlavovým kolíkem, otvorem v zádech loutky.“39\nStínohra je známa již od starověku. Používají se u ní ploché figury, které jsou pro\ndiváka viditelné až když je vodič přitiskne na osvětlené plátno. Tato podívaná vznikla v\nČíně za dynastie Han, která existovala v letech 206 před Kristem až do 220 po Kristu. V\nEvropě se tento druh loutkového divadla začal šířit v polovině 18. století díky\nfrancouzským misionářům, kteří se vrátili z Číny. Představení byly ve Francii oblíbené\nzvláště v 19. století, kdy tato stínová show ovládla i slavný kabaret Le Chat Noir (Černá\nkočka). V současné době existuje zhruba dvacet zemí, o kterých je známo, že se tam\nstínohra pravidelně hraje. 40\n3.4 Zvláštní loutky\nfakulta, 2006. 224 s. ISBN 80-7331-053-8 (brož.), str.59\nSrovnej s http://en.wikipedia.org/wiki/Shadow_play\n„Scénické řešení inscenací nejrůznějších dramatických textů, snaha o rozšírění palety\nklasických loutkařských technologií vedla tvůrce k „vynalézání“ někdy smysluplných,\njindy jen za každou cenu originálních řešení. Vznikly tak „zvláštní“ loutky, které se jen\ntěžko zaškatulkují mezi ostatní „klasické“ typy.“41\n4. Matěj Kopecký a jeho rod\nPo české krajině se lidé s loutkami potulovali odedávna. Ale měli je spíše jako\nzálohu, když se jim třeba rozutekli živí herci. V úředním povolení z roku 1677 se\n„Komedianti jsou oprávněni hrát komedie, provozovat balety, pantomimu, divadlo s\nmarionetami, chůzi po provaze a při tom tahat zuby, prodávat balzám, medikamenty a\nJeden z prvních loutkářů, který hrál česky, byl Jan Kopecký (1744-1808?). Ten už\nzuby netrhal, ale po provaze chodil a různé jiné kejkle určitě provozoval.\nV matrice na faře v Ličanech je Jan zapsán jako „potulný kejklíř-komediant“. Tento\núdaj vznikl v den, kdy sem z nedaleké Lhoty pod Libčany přinesl ke křtu svého\nprvorozeného syna Matěje. V tu chvíli ještě netušil, že v rukách drží jednu z největších\nosobností loutkového divadla a patriarchu rodu Kopeckých. Ano, za patriarchu je\npovažován Matěj Kopecký, ale my už víme, že i jeho otec hrál loutkové divadlo. Moc se\ntoho o něm neví, protože vypadl z rodinných kronik. Generační provozování loutkařiny\nnebylo však výsadou pouze rodiny Kopeckých. Už od konce 17. století až do první\nsvětové války, se tímto oborem zabývalo hodně rodů. Například rod Berousků,\nDubských, Kiliánův, Kočkův, Lagronův a monho jiných.\nMatěj byl jistě veden svým otcem k loutkařině, ve dvaceti letech se však přižení do\njihočeských Mirotic a po vzoru tchána se stává kramářem a místním měšťanem, který si\nfakulta, 2006. 224 s. ISBN 80-7331-053-8 (brož.), str.64\nDVOŘÁK, Jan. Matěj, Máťa, Matýsek, aneb, Šestá generace rodu Kopeckých. 1. vyd. V Hradci Králové :\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 7\njen občas přivydělává marionetami. Po návratu z vojny živí svou početnou rodinu jako\ntrhovec, hodinář a dokonce cestář.\n„Jeho žádosti o loutkářskou koncesi jsou opakovaně zamítány a je vyzýván, aby\nhledal živobytí jinou dovolenou cestou obživy, ježto podobná představení jsou přísně\nzakázána, neb počet takových umělců v Čechách jest příliš veliký..“43\n„Konečně získává guberniální povolení k provozování jeho vyučeného umění loutkové hry zvané- pro celé Čechy s výjimkou Prahy a lázeňských míst.“44\nTo je mu už skoro padesát let, když se vydává na loutkářské vandrování. Nejprve\nmu pomáhají synové, ale ti si jdou posléze svou vlastní cestou a tak jako ještě\nsedmdesátiletý hraje své komedie sám. Poslední představení, v roce 1847, stačil už jenom\nvybubnovat. V úmrtní matrice čteme:\n„V Kolodějích zemřel a na tejnském hřbitově je pochován Matěj Kopecký.\nKomediant z Mirotic, vdovec a žebrák.“45\nBylo mu 72 let a byl takřka zapomenut. Kde se teda vzala legenda o slavném\nloutkáři Kopeckém, která dodnes trvá? Nejlépe to asi vystihl archivář Jan Toman:\n„Byl to především zcela jiný duch, který Kopecký vtiskl svým hrám. Jeho životní\nzkušenosti, přirozená bystrost a inteligence způsobila, že Kopecký postihl ducha doby a\nuvědomil si, čím by mohlo jeho divadlo sloužit. Pronikl až k nejodlehlejším končinám a\nprostému lidu, dosud málo uvědomělému, přinášel dobré divadlo. Už tím konal záslužnou\nKromě toho všeho asi zřejmě dobře rozuměl svému publiku, to nám dokládá\nsvědectví mladého revolucionáře J. V. Fryče, i když na sto procent se neví, jestli opravdu\nviděl legendárního Matěje Kopeckého, nebo třeba jednoho z jeho synů.\n„Bylo to v Náchodě, kde spatřil jsem ponejprv učiněnou loutkovou komedii\n„Doktora Fausta“, kterou před obecenstvem vskutku nejvděčnějším provozoval tam\nslavný Kopecký, a mohu říci, že jsem se před tím, ani potom nižádné frašce tak z plna\nsrdce nezasmál, jako za toho provždy nezapomenutelného večera z kmotra Vávry a\ndůmyslného Faknera...“ (Paměti, 1844)47\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 9\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 10\nAle ani tyto všechny zásluhy by Matějovi nepřinesly takový ohlas. O ten se nejvíce\npostaral jeho syn Václav, který byl 13 let po otcově smrti požádán nakladatel\nhumoristické literatury J. R. Vilímkem, aby zapsal všechny hry jak je „prezentýroval“\njeho otec. Václav byl v té době v tíživé finanční situaci a tak psal chatrné a pravopisně\nzmatené texty, které redakce ještě upravovala, ale i úplně přepisovala v duchu loutkových\nparodií, které byly tenkrát populární.\nPředpokládaný vydavatelský úspěch se však nekonal. Další spolutvůrce Matějovi\nlegendy je sám velký skladatel Bedřich Smetana.\n„Moji spolužáci měli mě rádi a pracovali za mě úkoly, ale za to jsem jim musel\nhned ve škole zahrát některé kousky z Kopeckého pimprláckého divadla. Vzadu za límec\nmi zasunuli tágo od biliáru a mohl jsem marionetky dobře napodobit v pohybu i hlasem,\nmohu se sám za to pochválit...“ (J. Bartoš: Lotkářská kronika, 1963)48\nVšak největší propagátor Matějovi slávy byl Mikoláš Aleš, malíř, ale také milovník\ndivadla a loutek. A protože Aleš byl oblíbený jak u pokrokových vlastenců, tak i u\nprostého lidu, připomněl romantickou postavu Kopeckého všem. Vznikl slavný portrét\nMatěje Kopeckého, který má trošku úsměvný příběh, jelikož Aleš Matěje nikdy neviděl,\nznal z dětství pouze jeho syna Václava. K. V. Rais o vzniku kresby vypravuje:\n„Když Mikoláš Aleš nakreslil Matějovu podobu, jak si pamatoval Václava, při\nodeslání obrázku přiznal, že jakživ jeho dědečka Matěje neviděl. Kopecký obratem\npoděkoval a napsal: „Ano, ano, to je náš dědeček výborně trefenej!“ Aleš se pousmál a\nsuše dodal: „Ale on ten Kopečák svýho dědečka taky nikdy neviděl!“49\nVřelé uznání loutkářských zásluh přijala i celá tehdejší kulturní veřejnost.\n„Promluviv o hrách M. Kopeckého a srovnav je s tehdejší českou literaturou\ndramatickou, jíž tyto hry byly pableskem, ukončil řečník tklivou a prostou řeč k\npohřbenému - neznámo na kterém místě hřbitova - „komediantu-žebráku“, patronu\nčeských loutkářů, provoláním slávy jeho památce. Jaká čest pro ředitele dřevěných\naktérů (dříve se opovržlivě říkalo „komediant s pimrlaty“), že jeho činnost oceňuje při\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 11\nodhalení pomníku ředitel nejpřednější české scény živých herců!“ (Národní politika,\nTím je legenda završena a celý rod Kopeckých má tím pádem do budoucna k\ndispozici znamenitou firmu.\nOd roku 1848 uvadal zájem o loutkové divadlo u dospělého publika. Ti diváci, kteří\nzůstali pimprlatům věrni, se na ně dívali s úsměvným nadhledem.\nZ přímých potomků zůstávala stylu věrná nejčastěji Matějova vnučka, dcera\n„spisovatele“ Václava, Arnošta Kopecká (1842-1914)\n„Kopecká byla opravdová loutkářská kumštýřka, která hrála divadlo zcela\nsamostatně, recitovala sama všechny role hry, mužské i ženské, dobře měnila hlas,\nnevyhýbajíc se ani basovým zpěvním vložkám a sama také loutky vodila. Hře se oddávala\ncelou duší, celý svůj repertoár znala zpaměti, neboť neuměla číst ani psát. Byla si jasně\nvědoma rodové tradice a považovala se za pravou dědičku nejen dědových loutek, ale i\nDalší vnuk patriarchy Matěje je označován jako „praotec“ skoro všech dodnes\npůsobících loutkářů Kopeckých. Měl šestnáct dětí, bohužel pouze sedm z nich se dožilo\ndospělosti a pouze tři zůstali věrni loutkářské tradici.\nNejstarší Antonín (1856-1919) se proslavil svým vystupováním na Národopisné\nvýstavě Československé, která se konala roku 1895 v Praze. Publikum ho srdečně přijalo.\nTaké on měl šestnáct dětí. Dospělosti se dožilo jen pět. Nejmladší Zdeňka (1897-1986)\nbude maminkou druhé největší osobnosti rodu Kopeckých – Matěje Kopeckého (19232001).\nDruhý Tomášův syn se jmenoval Jan (1866-1901), lišil se od rodiny nejen svým\nvzhledem, ale i mimořádnou inteligencí a širokým kulturním rozhledem.\n„VYSVĚDČENÍ: Od obecního úřadu města Strakonic se dosvědčuje, že Jan\nKopecký, dvacetpět roků starý, katolík, ženatý, syn Tomáše Kopeckého, majitele a herce\nloutkového divadla, příslušný do Mirotic, po čas pobytu ve Strakonicích na všelikých\nmístech loutkové divadlo hrál, a se co způsobilý k provozování hry loutkami prokázal,\nTOMAN, Jan. Matěj Kopecký a jeho rod. Vyd. 1. České Budějovice : Krajské nakladatelství, 1960. 208 s.,\n s. příl., str. 32\nano i největší šetrnost krasovědy projevoval, a se co řádný vzdělaný muž pohyboval, tudíž\n18. února purkmistr Malec52\nZemřel velice mladý a o jeho děti se postarali jeho bratrové, už zmiňovaný Antonín\na nejmladší Karel (1876-1953), který byl také loutkář a stálý spolupracovník Dr.\nJindřicha Veselého, redaktora časopisu Loutkář.\nZe svých synovců vychovali zdárné marionetáře a navíc hrdiny 1. světové války.\n„Bylo to v červenci roku 1917, kdy zuřila ofenziva na jižní frontě. My tři bratři\n(Antonín, Jindřich a já) jsme vojančili u 11. pěšího píseckého pluku v zákopech u\nMonfalcone. Chtěli jsme mermomocí do zajetí a k legionářům. Podařilo se a hned jsme\nvšude budili všeobecnou pozornost, kdo to kdy viděl, tři bráchové v jedné kumpanii – a\nKdyž se legionář Matěj Kopecký (1893-1946) vrátil z fronty ke svému strýci\nAntonínovi, který se ho jako osmiletého ujal, vřele ho přivítala hlavně jeho sestřenice\nZdeňka, která se stala v březnu 1919 jeho ženou. Jako svatební dar dostali maringotku,\naby mohli kočovat. Loutkářům se však po válce moc nedařilo a proto si Matěj opatřil\nuhlíkovou promítačku a několik filmů. Filmy byly velice populární, ale také velice\nhořlavé. V té době už měli manželé dvě děti.\n„TRAGICKÝ OSUD POTOMKŮ LOUTKÁŘE M. KOPECKÉHO! Ve vsi Třebešově\nu Č. Skalice bydlil na dvoře Pitašova hostince v kočovném voze s celou rodinou loutkář\nM. Kopecký, který též hrál na italské frontě. Dne 19. ledna o 4. hodině ranní vypukl ve\nvoze požár, jemuž mimo celé zařízení padly za oběť i dvě děti Kopeckého, jednoleté a\ndvouleté. Manželé Kopečtí i jejich bratr zachránili se skokem z okna. Polonazí, popáleni\nbyli předáni jaroměřské nemocnici. M. Kopecký cestoval s biografem, 18. ledna hrál ve\nChvalkovicích, odkud přišel po půlnoci k rodině do Třebešova. (novinová zpráva, 1923)54\nNějak se po této tragické události sehnali peníze a manželé Kopečtí se roku 1922\nvydali opět na cestu s novou maringotkou. Tam se také po necelém roce narodilo jejich\ntřetí dítě – Matýsek. Bylo to v Ostroměři u Hořic v Podkrkonoší.\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 14\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 15\nTamtéž, str. 19\n„PROMRZLÝ „BEJVÁK“ M. KOPECKÉHO\nObytný dům loutkářův – jako klícka z prkýnek. V létě – tuze pěkné bydlení… Ale za\nletošních mrazů selanka „vostáváku“ dostala nespočet trhlin. Doslova trhlin! Vždyť\nmrazy roztrhávali prkénka, z nichž jsou sdělány stěny vozu… Dovedu si představit, jaká\nje to hudba mrazem praskajících stěn. Otec po představení dlouho přes půlnoc přikládá\ndo malých kamínek, aby dvě děti i pod peřinami nezmrzly, pak ho vystřídá manželka. Co\nje v bejváku, vše je promrzlé. Šaty, obuv, chléb, no všechno. Na umývadle je led, když se\ntopí, sráží se pára na stropě v jinovatku, která roztává, kapává (třeba spícímu) na čelo\nnebo tvoří malé rampouchy, takže to ve voze vypadá jako v krápníkové jeskyni. (Časopis\nPozor, 13. II. 1929)55\n„V naší maringotce kde jsem se narodil, jsem taky žil až do své dospělosti. Byl jsem\nzkrátka „divadelní dítě“, které u divadla vyrostlo. Rodiče měli každodenní starost co s\ndětmi večer, když odcházeli do sálu na představení. Někdy nás hlídala některá z místních\nbabiček, říkalo se jim „chůvičky“. Uměli moc hezky vypravovat, jedna nám dokonce\n„zaříkavala oubytě“, což byl rituál proti tuberkolóze, která byla tehdy postrachem\nchudých lidí. Většinou nás ale naši po zlých zkušenostech s ohněm brali s sebou na\npředstavení. Pod jevištěm jsme měli nábyteček pro loutky. Protože naše figurky byly metr\nvysoké, tak ty židličky a stolky byly akorát pro mě. A bylo tam taky plyšové kanapátko z\nFaustova „cimrkávinetu“, na které jsem se pohodlně vešel. Mladší sestru Hanu dávali\nspát do šuplete velikánského gramofonu. Na tom parádním sofa jsem podřimoval, s\nvýjimkou večerů, kdy se dával Johanes doktor Faust. To jsem šel do šuplete já – kam\ndávali Haničku – bůh ví…“56\nDěti samozřejmě rodičům na scéně pomáhali, nejprve to bylo jenom „podej“ a\n„přines“, ale později dostávali těžší a zodpovědnější úkoly, jako třeba zatahovat oponu.\nOd všech těch pomocných prací byl už jen krůček k opravdovým rolím.\n„Když si vzpomenu na svoje herecké začátky, musím předeslat, že v některých hrách\nbyly i dětské postavy. Jednu z nich jsem mluvil už jako docela malej kluk. Bylo to ve\nvlasteneckém dramatu Psohlavci, kdy na smrt odsouzený Kozina se ve vězení loučí se\nsvou ženou Hančí a dvěma svými dětmi, tak já jsem jedno to dítě hrál: „Neberte nám\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 22\ntatínka, kdo bude orat, kdo bude sít? Táto, pojď domů!“ A hned jsem koukal, co otec.\nPousmál se a šeptnul: „Příště ne tak drmolit!“57\nMatějova rodina se dobře znala i s Josefem Skupou.\n„Skupovi neměli děti. Takže pan profesor dělal svého času mému tatínkovi nabídku,\njestli by mě k němu nedal jako na vyučení a že by mě dal studovat. Jenomže naše rodina\nsi už vytvořila zvláštní existenční sepjetí nás všech, které nedovolilo, aby děti odešli od\nsvých rodičů. Pan profesor zůstal i nadále velice dobrý přítel našeho tatínka, my jsme k\nněmu chodili na představení, kde mě vždycky vzal k „byfé“, koupil mi „čekuládu“,\noslovoval mě Matýsku, a dostal jsem od něho knížku Dějiny národa českého. Skupa byl\nmoc sympatický pán, kdo ho osobně poznal, ví, že ze sebe nikdy nic nedělal, držel nás za\nkolegy a neohrnoval nad lidovými loutkáři nos.“58\nMalý Matěj začal chodit do základní školy, ale ne do jedné, prošel jich hned\nněkolik. Přesně tolik, kolik měli rodiče zájezdových měst či vesnic.\n„My jsme na štaci bývali obvykle měsíc, někdy pět neděl, podle toho jak byly\nnávštěvy. Když jsme přejeli a měl jsem jít do nové školy, tak jsem si vzal nejlepší šaty,\ntatínek mě doprovodil a předal panu řiditeli. Já jsem tatínkovi poděkoval, políbil mu ruku\na vešel do třídy, kde to zahučelo. Co naplat, byl jsem exot. A když se pan řídící rozhlédl\npo třídě, kam mě posadí, mohli se o mě kluci poprat. Kamarádů jsem měl hned fůru, jistě\ntaky proto, že je vezmu na představení – a hlavně do zákulisí, kam hned tak někdo\nneproklouzne. Byli hlavně zvědavi na to, jak se dělá ten „fajrverk a strašlivé hromobití“\na taky jak se „všeliké mořské potvory vzbouří a jak se na té vodě budou kuželky hrát“...\nKluci čuměli (jinak se to říct nedá) a já pyšně hřměl a burácel na plechu, který visel na\nkoženém poutku za kulisou.“59\nMatěj byl také velice nadaný básník, už ve velmi nízkém věku skládal výtečné\nbásničky. Nejnáročnější součástí loutkářské rodiny bylo bez pochyby přejíždění na novou\nštaci. Všechno se muselo zabalit. Loutky se zavřeli do figurnice. V maringotce se zabalilo\nveškeré nádobí do novin, aby se nerozbilo. Vůz táhl pár koní a lidé šli pěšky. Když se\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 25\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 29\npřijelo ke kopci, který by koně nezdolali, muselo se tlačit. Většinou se pak hrávalo v\nhospodách nebo obecních sálech.\n„Některé loutkářské rodiny jezdily celkem na lehko, hrály na vypůjčených stolech a\nne bednách, ale my, Kopečáci, jsme trvali na monumentálním portálu, krásné oponě a\nK prvnímu kontaktu s veřejností, potažmo s publikem docházelo při zvaní neboli\nroznášení cedulí (plakátů). To patřilo také k Matějovým povinnostem, na které byl\nnáležitě hrdý. Dostal totiž občas nějaký peníz od cesty.\n„Tatínek mi dal vždycky štůsek plakátů na jednotlivé komedie, s tím jsem obešel\nvšechny místní obchody anebo někde i k tomu doktorovi, případně na faru, všude, kde se\ntaková inzerce dala uplatnit. Přitom se uctivě zvalo na představení. Při odjezdu, kterému\njsme říkali abšíd, se zase cedule sbíraly, protože tiskárny byly drahej špás. Měl jsem\ntenhle rituál moc rád, protože podle dobrého zvyku mi někde strčili nějaký ten šesták\nNa plakátech se často objevovaly všelijaké humorné průpovídky:\n„U nás je jarmark na smích a prodáváme jej dle velikosti...\nVstup volný až k pokladně, u kasy se platí...\nKdo nechce přijít, tak pošle peníze a zůstane doma...\nZačátek, až se publikum sejde, konec, až budou nadávat a půjdou pryč...\nPohanem by musel být ten, kdo by se smíchy nekutálel...\nSmích je to jediné, z čeho se daň neplatí...\nRaubíři pykati musí za své činy tak dlouho,\nnež je řiditel příští den k nové úloze povolá...“62\nDalší důležitou součástí byla příprava loutek. Museli se převlíkat, kostými vyprat a\nvyžehlit. Některé loutky totiž hrály více postav. Poustevník hrál třeba další den\nleštínského kováře, mnich pozítří figuroval jako zlotřilý správce.\nKdyž skončila monarchie a začalo Československo, potýkali se loutkáři s velkou\nkonkurencí, což byl film. Je to paradox, protože ze začátku si jimi přivydělávali. Ale kina\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 35\npřitáhla mnohem více lidí. Z této nevraživosti se nakonec stala láska a loutky se po půl\nstoletí s filmem dokonce zasnoubily. Když mladý Matěj vyšel školu, teda ve skutečnosti\nasi padesát, v jeho pracovní knížce vydané roku 1942 v Lounech stálo toto:\n„Vyučené řemeslo žádné, Odborné střední vzdělávání žádné, Jiný odborný výcvik\nžádný, Zemědělské znalosti žádné, Zvláštní způsobilost (např. vůdčí list) žádná. Jediný\nkloudný zápis – Dosavadní déle trvající zaměstnání: loutkové divadlo Matěje Kopeckého,\nCítoliby, herec, spol.rod. Příslušník, od 1937 dosud...“63\nV červenci roku 1945 se Matěj přihlásil k zápisu jako „osoba odvodem povinná“.\nObčas ho z vojny pustili domu, aby potěšil maminku, nebo aby pomohl tátovi s náročným\npředstavením. Když se jednou takhle vrátil, aby zase trochu vypomohl, přišel k sálu a\ndozvěděl se od houfu lidí, že jeho tatínek před představením zemřel.\nDoktor Jan Malík napsal nekrolog:\n„V úterý 26. února 1946, dva dny po svátku svého populárního patrona, zemřel v\nBorohrádku záchvatem mrtvice ve věku 52 let lidový loutkář Matěj Kopecký... Prožil\ntypický život ambulantního loutkáře se všemi strastmi i řídkými slastmi. Krutá rána\nzastihla ho v roce 1923, kdy mu v obytném voze uhořely dvě děti... Smrt zastihla Matěje\nKopeckého uprostřed práce a byl pohřben ve Vamberku. V Matěji Kopeckém odešla\nrázovitá postava loutkáře – poctivce, který měl zejména jednu přednost: hrál pomocí\nprostředků, které mu byly dostupné, stylem, který zachovával všechny hlavní znaky\ntypické tradice, a nepředstíral víc, než dával a mohl dát. Tedy už proto osobnost\nsympatická, která si zaslouží upřímné vzpomínky a čestné památky. (loutková scéna,\nMatěj (*1923) si zažádal o propuštění, bylo mu vyhověno a tak se dědic trůnu stal i\nživitelem a hlavou rodiny. Měl hodně kamarádů, nejvíce času však trávil se svým\npříbuzným Janem. Zalíbila se mu jeho sestra Anna, kterou si nakonec vzal. Byli to\nbratrančata, čili děti bratranců. Vzali se roku 1950 v Šeplicích. První dítě se jim narodilo\nv roce 1952, byla to Anna. O rok později se narodil Matěj, další nositel erbovního jména\nrodu. Matěj (*1923) od roku 1959 působil v hradeckém divadle DRAK, kde ztvárnil řadu\noblíbených rolí. Například Enšpígla, doktora Fausta, Medvídka Ťupínka a mnoho dalších.\n4. 11. 2008 při výročí Matějovo narození bylo v Ostroměři přejmenováno loutkové\ndivadlo na loutkové divadlo Matěj. A také zde byla odhalena deska s novým názvem\nGaramon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3, str. 59\nloutkového divadla na budově Místního kulturního střediska. Této slavnostní akce se\nzúčastnila Matějova dcera Anna, v té době už Nováková, se svým manželem Rostislavem\nNovákem. Matěj se už bohužel nemohl zúčastnit, protože zemřel 14. 3. 2001 v Praze.\nJeho dcera Anna se svým manželem jsou majitelé Malého divadélka Praha a od roku\n1980 se věnují divadelní scéně pro děti. Oba jsou absolventi DAMU. Anna je tak\npokračovatelkou loutkářské dynastie Matěje Kopeckého a patří do sedmé generace. I\njejich děti se věnují loutkařině. Zatím poslední, tedy 9. generace reprezentuje další Matěj,\nnarozen 1995 a můžeme jen doufat, že bude hrdým pokračovatelem slavného rodu.\n5. Josef Skupa\nJosef Skupa se narodil 16. ledna 1892 ve Strakonicích ve Varousovic vinárně. Ne\nsnad proto, že by jeho maminka byla alkoholička, ale proto, že šla zrovna kolem, když to\nna ni přišlo. Chlapeček byl 27. ledna téhož roku pokřtěn ve strakonickém děkanském\nkostele na Josefa Aloise Skupu. Na druhé jméno Alois se postupem času trochu\nzapomene, ale Josef Skupa bude všem znám ještě dlouho po jeho smrti.\nOtec Josefa, Josef Skupa starší, se přestěhuju z Chanovic, kde pracoval jako\nzávodčí na četnické stanici, za rodinou do Strakonic. O rok později se rodina Skupových\npřestěhuje do Blovic, kde jim přibude do rodiny další přírůstek, Josefova sestřička Vilma\n(stane se malířkou a zemře ve svých 51 letech).\nO další čtyři roky později se rodina stěhuje do Plzně, kde se z Josefa staršího stává\npoštovní zaměstnanec. Malý Josífek často navštěvuje svého strýce Kubeše ve Štěkně.\nStrýc byl nadaný muzikant a malého Josefa seznámil s hudbou. Josífek se tu také poprvé\nseznamuje s loutkami, když se tu zastaví jeden z kočovných lidových loutkářů.\nJosef Skupa jde poprvé do školy v Plzni. I přesto, že v budoucnosti, je Josef\nznamenitý kumštýř, jednu chvíli dokonce i pedagog, není zrovna dobrým žákem. Když\nzačíná mít na vysvědčení vedle dvojek i trojky, rodiče se rozhodnou, že ho opět pošlou ke\nstrýci Kubešovi, který na něj měl vždy dobrý vliv a je to i dobrý pedagog. Josífek se však\nstěhuje do Mladějovic, a ne do Štěkně, protože se strýc přestěhoval.\nJosefova sestra Jindřiška Fialová vlastní celé loutkové divadlo, Josef ji často se\nzávistí pozoruje. Nemůže si však takové divadlo pořídit. Vezme si tedy bedínku, zbaví ji\ndna a bočních stran, udělá si z papíru loutky a může začít hrát dramatický příběh\nnezbedů, které přistihne hospodář na zahradě při pytlačení. Drama má název „Deš z tý\nhrušky!“, v názvu je obsažen celý obsah hry.\nOd babičky Josef dostává první skutečné loutky, zatím rytíře a kašpárka. Pak ještě\npřiveze strýc Kubeš z Písku tištěné papírové dekorace. Josef může začít hrát divadlo, pro\nsvé potěšení i pro radost ostatním. A to už mu také zůstane. Čas šel dál a z malého Josefa\nse stává student. Jezdí do Plzně, do reálky, do Veleslavínovy ulice. Učení mu nadále moc\nnejde. Tercii dělá dokonce nadvakrát, potíže mu dělá zejména rýsování a měřičství,\nproblémy má také s dějepisem a němčinou. Nakonec však i přes všechny peripetie\ndokončuje střední školu. Dokonce začíná uvažovat o vysoké škole. Jelikož jediným\npředmětem, z kterého měl Josef pravidelně jedničku, je kreslení, výtvarné zaměření zdá\nse být více než jasné. Být malířem nebo výtvarníkem se však nezdá být dobré pro\núřednickou rodinu, proto se Josef s rodiči domluví na kompromisu a místo na vysněnou\nakademii výtvarných umění nastupuje do Prahy na uměleckoprůmyslovou školu. Nejvíce\nse Josef těší na sochařinu. Tak se přece dělají různé ozdoby, sošky, sochy a dokonce i\nloutky. K touze po tvarování hmoty se brzy připojí i touha hmotu oživit. Zatím se však\nučí spíše malbě, kresbě a grafice. V letech 1911-1915 se Skupa věnuje spíše těmto\noborům, které mu připadají druhotné. K milované sochařině se dostává až po první\nsvětové válce. V Praze se také Josef seznamuje se studentskou partou, se kterou pořádají\nv tradičních studentských hospůdkách improvizovaná představení, ve kterých každý\nukazuje co chce a co umí. Vzniká tak improvizovaný kabaret a více se začíná projevovat\nironie, groteska a karikatura.\nSkupa zde zpívá, recituje, hraje texty, které si sám napíše a dochází i na loutky. V té\ndobě se loutkové divadlo začíná pozvolna měnit, ještě je zde sice tradiční lidové divadlo\no rytířích a zloduších, ale pomalu se nahrazuje moderním pojetím loutkového divadla\nplné nové tématiky, estetiky, morálky i formy. Je také hodně výchovné. Dokonce i u\nSkupy v budoucí činnosti můžeme pozorovat programový, pedagogický akcent, který je\nvšak díky jeho humoru stravitelnější, než u ostatních. Josef Skupa se líbí Dr. Veselému,\nmyslí si, že má talent, a tak ho zve do divadla. V divadle Umělecké výchovy na\nVinohradech se seznamuje s novým řešením marionet. Dr. Veselý a autor Bohumil\nSchweigstill jsou tradicionalisté, chtějí zušlechťovat loutkářskou tradici, ne však\nzmodernizovat. Skupu to zajímá a občas si i zahraje v Českém svazu loutkového divadla\nv Kinského sadech.\nBrzy však pochopí, že je mu blízké něco jiného. Napíše si parodie na tradiční\nloutkárny a přijme k sobě kolegu, komika Fialu. Studentům se to líbí, doktor Veselý je\nmírně pohoršen. Ne však dlouho, dokonce předpoví, kam až by Skupovi loutky mohly\ndojít a ve svém odhadu se nezmýlí. Skupovi snahy o modernizaci českého loutkového\ndivadla přeruší mladý srbský student Gavril Princip výstřely v Sarajevu a císařské\nprohlášení „K mým národům“. Dvaadvacetiletému Skupovy se nějaký čas daří uhýbat\nodvodním komisím kvůli slabší tělesné konstrukci. V květnu 1915 ho však komise\nuschopní a 21. června 1915 je poslán do maďarského Székesfehérváru. Skupa má však\nvelké štěstí. Má u sebe jako mladý voják vlastnoručně vymodelované loutky, které se\nzalíbí jednomu maďarskému majorovi. Tento major je velkou náhodou členem\nsuperarbitrační komise v Budapešti, kde je Skupa s opařenou nohou posuzován, jestli je\nještě použitelný do války. Po návratu z nemocnice je tedy přeložen k vojenské cenzuře do\nPlzně. Ředitel plzeňského divadla Karel Veverka nabídne Skupovi, aby pro činohru\nnavrhl výpravu k satirické pohádce Ludwiga Fuldy - Talisman. Premiéra této hry, která se\nkonala 2. listopadu 1916, byla prvním jevištním úspěchem Josefa Skupy. Jeho návrhy\nmají úspěch, proto je mu svěřena i výprava Dubrovnického dramatu od Hermíny von\nŠkoda, představitelky rodové plzeňské šlechty. Toto drama se ale na jevištní prkna nikdy\nnedostane. Na jaře r. 1917 však Skupa, díky této práci, vyměňuje kanceláře vojenské\ncenzury za kreslírnu ve Škodových závodech, kde zůstane do konce války. Ještě několik\nlet po válce spolupracuje Skupa s plzeňským divadlem, ale postupem času převáží jeho\nzájem o malou loutkovou scénu. Téhož roku, 1917, přichází nečekaná nabídka, od členky\ndámského odboru Českých Feriálních Osad, plzeňského charitativního spolku, Hany\nKieswettrové, dělat loutkové divadlo. V Plzni se do té doby hrálo loutková divadlo\nnepravidelně a na různých místech. Zatím bez větších ohlasů. Soubor vede jako principál\nKarel Novák. Ten zůstane hlavou souboru, jeho duši však povede Josef. Hraje především\nVe Skupových rukách se stává z Kašpárka satirický šprýmař, jehož narážky\nnesměřují kamsi do pohádky, ale k divákům do hlediště a do současného světa. Skupovo\nherectví a jeho postavy nepřitahují pouze diváky, ale i mladé autory. To odsunuje Nováka\nna druhou kolej.\nNěco je však spojuje, a to je společný odpor k válce. Na scénu tak nastupuje, s\nNovákovým svolením, Skupův Kukuřičňák Duha. Satirická postava civilního strážce,\njehož úkolem je dohlížet na pořádek ve frontách na potraviny a tabák a který vtipně\nreaguje na dění ve válce. Vedle toho je tu ještě provokativní Kašpárek. Ke konci války,\nkdy už je skoro jasné, jak to dopadne, si můžou dovolit provokativnější představení, jako\nje například pohřeb Rakouska -Uherska. Provokace jim nakonec vyjde a slavnostní funus\nse tak ještě několikrát opakuje. 28. října 1918 končí válka a Skupa vede toho dne celý\nsoubor na hřbitov, poklonit se památce J. K. Tyla. O deset let později je v chodbě\nMěstské besedy odhalena pamětní deska na počest Kašpárka a tím i Skupy. Aby měla\nloutka pamětní desku se jen tak nevidí. Vedle plzeňského Kašpárka se takové pocty\ndočkal v Lyonu pouze francouzský šprýmař Guignol. Skupa si Nováka váží, ale také si\nuvědomuje, že v dnešním světě automobilů a kinematografů, nemají vodníci, víly a\nprincové moc šanci na úspěch. Dnes se člověk potřebuje radostně zasmát, volně\nvydechnout. I vážné věci se dají přeci říkat s humorem. Kašpárek, jako hrdina z jiného\nsvěta, už také stačit nebude.\nK moci se derou nedůležití oficiálové, do všeho mluví, aniž by něčemu rozuměli.\nNa ně je Kašpárek krátký. Skupa tedy navrhne panáka, který je jim podobný. Užvaněný,\ndůležitý i hloupý. Je plešatý jako ti stárnoucí rozumbradové u piva, má frak, jímž\ndokazuje svoji důstojnost, k němu mu však Skupa obuje dřeváky. Jako by se zde zrcadlilo\npřísloví o slámě čouhající z bot. Spejbla se ujme Karel Nosek. Než ho vyřeže z klíženého\nlipového dřeva, stačí se Josef Skupa 12. června 1920 oženit ve svatobartolomějském\nNevěsta Jiřina Schwarzová, narozená v Mladé Boleslavi, je o tři roky mladší než\nJosef. V budoucnu se stane také loutkoherečkou a oporou svého úspěšného muže. Děti\nmít spolu nebudou, ale vynahrazují si to v loutkách. Šest let po sňatku jim přibude ke\nSpejblovi i Hurvínek. Karel Novák není proti legraci, jeho pojetí loutkového divadla je\nvšak poněkud jiné než Josefovo. Proto koncem ledna 1922 odchází Skupa ze souboru\n„feriálek“. Ukáže se však jako diplomat a vyjedná s Novákem příměří, ten se smíří i se\nSpejblem a koncem února se hraje zase ve starém složení. 14. března 1923 se začnou hrát\nv plzeňském divadle zdramatizované Haškovy Osudy dobrého vojáka Švejka. Skupa ho\nnavrhne a Nosek vyřeže. V té době je kniha tak populární, že do pozadí ustupuje na tři\nroky i Spejbl. Dokonce se Švejk objevuje i ve hrách, kde nemá původně nic dělat.\nNa Spejbla se skoro zapomnělo, až v neděli 2. května 1926 přinese Nosek Skupovi\ndárek. Není to nikdo jiný než Hurvínek. Zpočátku se mu tedy říká malý Spejblík a je\nhned na první pohled jasné, že do rodiny Spejblů patří. Má otáčivé oči, je oblečen v noční\nkošilce, vzadu mírně pootevřené. Skupa nad ušatým stvořením zajásá. Spejbl na jevišti\nřekne, že od příště bude mít pomocníka. V tom se na scéně objeví Hurvínek a obecenstvo\nzačne jásat. Spejblátko, tak se také Hurvínkovi říkalo, se nervózně zavrtá nosem do\nSpejblova obětí a rozpačitě koulí očima. To ale jenom na začátku, velmi brzy se osmělí a\nzačne s tátou Spejblem vést rozhovory jako ostřílený řečník.\nV roce 1930 založí Skupa zájezdový soubor Plzeňské loutkové divadlo. V tomto\nroce, v představení - Revue jaksi z donucení, se poprvé objeví třetí postava, Hurvínkova\nkamarádka Mánička. Svou premiéru si odbude i její čtyřnohý přítel Žeryk. V roce 1939\nse poprvé objevuje také paní Drbálková, později nazývaná Bábinka. Všechny postavy,\njako u předešlého Spejbla a Hurvínka, navrhne Skupa a zrealizuje Nosek. Ve dvacátých a\ntřicátých letech vytvořil Skupa se spoluautory A. Kneifelem a F. Wenigem i řadu\núspěšných her (Spejbl kontra dějiny 1925, Spejbl a slepá vášeň 1932, Jdeme do sebe\n1937). Schylovalo se však k druhé světové válce a za okupace po inscenaci komedie\nKolotoč o třech poschodích (1939), byla Josefova činnost přísně sledována. Přesto z jeho\npera vzešly úspěšné hry, jako například Robinson Hurvínek (1941) nebo Dnes a denně\nzázraky (1942). V roce 1944 byl však Skupa zatčen a Plzeňské loutkové divadlo zrušeno.\nPo válce, v roce 1945, založil Skupa nové divadlo, tentokrát v Praze - Divadlo Spejbla a\nHurvínka, které úspěšně funguje dodnes. Za svého života Skupa vychoval svého nástupce\nMiloše Kirschnera, který po Skupově smrti v roce 1957, i když s tím Skupova žena moc\nnesouhlasila, převzal vedení souboru i obě hlavní loutky.\nJosef Skupa se nezapomenutelně zapsal do českého i světového loutkářství a jeho\ndílo úspěšně baví diváky po celém světě do dnešních dnů.65\n„Spejbl a Hurvínek si získali srdce tisíců nadšených obdivovatelů doma i v cizině,\nkde šířili vynikající jméno českého loutkářského umění.“66\n6. Využití pro ZUŠ\n6.1 Výroba loutek na základní umělecké škole\nVýroba jakékoliv loutky je pro děti vděčným tématem. A to z mnoha důvodů.\nJedním z těchto důvodů je to, že dítě zde nevyužije pouze kresbu a malbu, ale seznámí se\nspoustou technik. Vystřihování, skládání, šití, modelování, kašírování a mnohé další.\nTím se dítě učí zručnosti a respektování daných možností. Další výhodou u tvorby\nloutek a loutkového divadla je propojení různých uměleckých činností. U loutek se\nSrovnej s GRYM, Pavel. Spejbl a Hurvínek, aneb, Sólo pro Josefa Skupu : symfonie jednoho života. 1. vyd.\nŽďár nad Sázavou : Impreso Plus, 1995. 146 s. ISBN 80-85835-20-7, str. 7-70\nMALÍK, Jan. Národní umělec Josef Skupa : listy z kroniky českého loutkářství. Vyd. 1. Praha : Státní\nnakladatelství krásné literatury a umění, 1962. 144 s. Knižnice národních umělců československých.\nseznámí jak s herectvím, tak s tvorbou scény, s osvětlením, hudbou, ale i se zásadami\ndramatu a jiných literárních žánrů.\nNavíc mají děti rády, když mohou výrobek nějak déle využít. Výhodou je také to,\nže se děti naučí lépe spolupracovat a tvořit v kolektivu.\n6.2 Vhodné materiály pro výrobu loutek na ZUŠ\nKdyž vybíráme vhodný materiál na výrobu loutek, musíme si nejprve uvědomit,\nčeho vlastně chceme dosáhnout, jak by měl výrobek vypadat a jakou funkci by měl plnit.\nMěli bychom zvážit spoustu aspektů, se kterými se během tvorby můžeme setkat.\nNejprve si ujasníme, o jaký typ loutky by se mělo jednat. Poté si loutku navrhneme na\npapír a vybere vhodný materiál na její výrobu. U výběru bereme samozřejmě v potaz to,\njak staré děti budou loutku vyrábět, jak by se mělo s loutkami manipulovat, jak by měli\nbýt velké a také těžké. Pro menší děti je vhodnější výroba tzv. spodových loutek.\nMůžeme začít od nejjednoduššího typu, tzv. plácačky. Na tuto loutku je vhodný papír\nnebo kartón, dále nám budou stačit nůžky, špejle a lepidlo nebo lepicí páska. Potom\nmůžeme samozřejmě výrobek dále upravit - barvami, pastelkami, látkou atd. .\nDalší, ale o něco složitější výroba z papíru, je kašírování. Při řádném vysvětlení\npostupu, však mohou toto techniku zvládnout i malé děti.\nDalším vhodným materiálem je modurit. Je to modelovací hmota, která po uvaření\nnebo upečení ztvrdne a uchová si tak požadovaný tvar. Modurit se hodí například na\nvýrobu maňáska, marionety nebo jednoduché javajky.\nTextilie je další vhodný materiál. Můžeme jí doplnit výše zmiňované loutky, nebo\nje celé z látky vyrobit. Aby loutky drželi tvar, vycpeme je jinou látkou, vatou, molitanem\natd.. Při výběru tohoto materiálu musíme však počítat s tím, že by děti měli umět alespoň\ntrochu šít, pokud nejde nit nahradit lepidlem.\nDřevo je velice vhodný materiál na tuto výtvarnou činnost. Vyřezávat z něj by však\nměli pouze starší děti a to nejenom kvůli bezpečnosti práce, ale také kvůli zkušenostem.\nPro menší děti však můžeme využít různé větvičky, šišky aj. Ty buď můžeme\nkombinovat s jinými materiály, nebo použijeme pouze dřeviny. I další přírodniny se dají\nkrásně využít – listy, mušle, kamínky.\nMáme tedy nepřeberné množství možností, při kterých však musíme zvážit\nčas a prostor na výrobu\nmanipulaci s výrobkem (váha, výška)\nodolnost a údržba výrobku\n6.3 Loutkové divadlo jako prostředek estetické výchovy\n„Z celé řady různých druhů výchovy uměním zaujímá oblast uměleckého loutkového\ndivadla při výchově mládeže místo jedno z nejpřednějších. Je to tím, že využívá\nvýrazových prostředků několika druhů umění najednou. Mimo krásy, melodie a\nhlubokého účinku mluveného slova, je to specifický pohybový projev loutek, tak blízký\ndětskému cítění. Umělecké ztvárnění jevištních postav spolu s výpravou jednotlivých scén,\nkteré vytvářejí prostředí pro rozvíjení dramatického děje, skýtají velké možnosti k\nprobouzení fantasie a bohaté obrazotvornosti dětských diváků. K tomu přistupuje ještě\nscénická hudba a řada dalších technických složek, jako osvětlení, jevištní technika apod.,\nkteré dotvářejí a prohlubují působivost tohoto uměleckého projevu.“67\nPouze vzájemnou souhrou a vyvážeností těchto složek může vzniknout působivé\numělecké dílo. Samozřejmě nosnou částí zůstává dramatický text hry.\nPokud je představení po všech stranách vydařené, působí na dětského diváka ještě\ndlouho po zatažení opony a někdy se může uchovat v paměti až do dospělosti. Pokud\ntomu tak je, pak všechny tyto složky zapůsobily na diváka tak jak měly. Měly by působit\nna myšlení a cit, pomáhat utvářet vědomí, rozvíjet jazykový kód.\nLoutkové divadlo se tak stává důležitým a účinným prostředkem a seznamuje děti\nse základními principy estetiky.\nLEŠTINA, Vladimír. Výtvarné práce s materiály, tvorba hraček, loutkářství. 1. vyd. Praha : Státní\npedagogické nakladatelství, n.p., 1978. 1 sv. str.91\n7. Příloha č.1 - obrázky k teoretické části\n1- Loutky – hračky nalezené v dětských hrobech (Řím)\n2- Výjev Ludus monstrorum z kodexu Hortus deliciarum abytyše Herrady z Landsbergu\nz II. Pol. 12. století\n3- Dekorativní kloubový manekýn (kolem r. 1750 – Itálie)\n4- Harlekýn (konec 18. Nebo počátek 19. Stol. – Itálie, Miláno\n5- Pulcinella (18. Stol. – Itálie, Miláno)\nÉlysée (I. Pol. 19. stol. – Paříž)\n6- Loutkové divadlo s Polichinellem na Champs-Élysée\n7- Loutky mnichovských umělců\n8- Marioneta aristokrata z kolekce Jana Flachse z konce 19. stol.\n9- Punch a Judy\n10- Logo organizace UNIMA\n11- Kašpárek z Švankmajerova filmu Don Juan, 1970\n12- Matěj Forman v Obludáriu\n13- Javajka z Obludária Bratří Formanů\n14- Portrét uhlem Matěje Kopeckého od Mikoláše Alše\n15- Matěj Kopecký 1923-2001\n16- Josef Skupa s Hurvínkem\n17- Spejbl a Hurvínek\nTeoretická práce nahlíží na loutky z několika hledisek. A to z hlediska historického,\ntechnického a didaktického. Na základě těchto poznatků vznikla autorská hra s vlastním\nztvárněním loutek. Při realizaci loutek se objevovaly stále nové skutečnosti, které\novlivnily i konečný vzhled loutek. Některé aspekty, které byly v původních návrzích, se\nukázaly být neproveditelné. Při výrobě loutky můžeme sáhnout po nepřeberném množství\nmožností, nejčastěji se loutky vyřezávají ze dřeva, já jsem však zvolila hlínu jako stěžejní\nJelikož jsem studovala kamenosochařství, pohlížela jsem na své loutky spíše jako na\npohyblivé plastiky. Svůj pohled jsem však postupně přehodnotila, protože pohyblivá\nplastika, nebo plastiky statické, plní obvykle pouze estetickou funkci, zatímco loutka\ndokáže nejenom hezky vypadat, ale i náramně pobavit. Loutka je jakýmsi metaforickým\nobrazem výše uvedené pohnutky herce. Plnila vždy multikulturní funkci, pobavila,\nochránila, léčila, stala se tedy jakýmsi symbolem, ve výjimečných lidských situacích.\nPřála jsem si vytvořit dílo, které bude mít, ještě dlouho po svém dokončení, co „říci“.\n9. Seznam literatury, internetových odkazů a zdroje obrázků\nMAGNIN, Charles. Dějiny loutkového divadla v Evropě. 1. 1. vyd. Praha: Akademie\nmúzických umění, 2005. 135 s.,  s. obr. příl. ISBN 80-7331-052-X\nMAGNIN, Charles. Dějiny loutkového divadla v Evropě. 2, Loutkové divadlo v Anglii,\nNěmecku a severských zemích. 1. vyd. Praha: Akademie múzických umění, 2010. 94 s.,\n s. obr. příl. Dostupné na internetu:. ISBN 978-80-7331-168-1 (brož.).\nVESELÝ, Jindřich. Z historie loutek evropských. V Praze: Nákladem českého lidového\nknihkupectví (J. Springer), 1913. 92 s.\nJURKOWSKI, Henryk. Magie loutky: skici z teorie loutkového divadla. Vyd. 1. Praha:\nNakladatelství Studia Ypsilon, 1997. 287 s. ISBN 80-902482-0-9.\nTOMÁNEK, Alois. Forms of puppets. 1 ed. Prague : AMU - Academy of Performing\nArts in Prague, Theatre Faculty, 2006. 220 s. ISBN 80-7331-079-1 (brož.).\nDVOŘÁK, Jan. Matěj, Máťa, Matýsek, aneb, Šestá generace rodu Kopeckých. 1. vyd. V\nHradci Králové: Garamon, 2005. 124 s. ISBN 80-86472-18-3.\nGRYM, Pavel. Spejbl a Hurvínek, aneb, Sólo pro Josefa Skupu: symfonie jednoho\nživota. 1. vyd. Žďár nad Sázavou: Impreso Plus, 1995. 146 s. ISBN 80-85835-20-7.\nMALÍK, Jan. Národní umělec Josef Skupa: listy z kroniky českého loutkářství. Vyd. 1.\nPraha: Státní nakladatelství krásné literatury a umění, 1962. 144 s. Knižnice národních\nLEŠTINA, Vladimír. Výtvarné práce s materiály, tvorba hraček, loutkářství. 1. vyd.\nPraha : Státní pedagogické nakladatelství, n.p., 1978. 1 sv.\nDUBSKÁ, Alice. Czech puppet theatre yesterday and today. 1st ed. Prague : Theatre\nInstitute, 2006. 67 s. ISBN 80-7008-199-6.\nRADA, Pravoslav. Keramika: výtvarné techniky. Praha: Aventinum, 2007. 216 s.\nVýtvarné techniky (Aventinum). ISBN 978-80-86858-45-6.\nDUBSKÁ, Alice. Cesty loutkářů Brátů a Pratte Evropou 18. a 19. století: příspěvek k\nhistorii evropského loutkařství. 1. vyd. V Praze: Nakladatelství Akademie múzických\numění, 2011. 117 s. ISBN 978-80-7331-206-0 (brož.).\nRICHTER, Luděk. Od předmětu k loutce, od loutky k divadlu: o vzniku a možnostech\nvýpovědi loutky a loutkou. Vyd. 2. (upr.), V IPOS-ARTAMA a Společenství DDD 1.\nPraha: IPOS - ARTAMA, 1997. 55 s. ISBN 80-7068-097-0 (IPOS - ARTAMA)\n10.1 Text k praktické diplomové práci\nPrvní pohnutka pro mě, když jsem si řekla, že vytvořím loutky, byla asi návštěva\nObludária Bratří Formanů.\nByla jsem na několika divadelních představeních, ale mám-li říci upřímně, které ve mě\nzanechalo nesmazatelné stopy, je to právě Obludárium. Není to pouze show s loutkami,\nale vystupují zde i živý herci, akrobati, žongléři aj. Ale právě ony loutky a masky herců\nve mně vyvolaly těžko popsatelný, magický pocit.\nLoutky mají jakési tajemství, a i když každý z nás určitě ví, že živé nejsou, když je\nloutkář rozhýbe a propůjčí jim svůj hlas, máme pocit, jakoby snad přece jen „kapku\nživota v žilách“ měly.\nTo je ona fascinace loutkami, která mi vnukla první myšlenku. Nejprve vznikla divadelní\nhra, ve které jako hlavní postavy vystupují – Anička, Honzík, Artuš, Skřet, Srdcová\nkrálovna a Joker. A právě Jokera a Srdcovou královnu jsem se rozhodla zrealizovat, a to\nv podobě marionet na drátě.\nHlavičky a končetiny marionet jsou vymodelovány z šamotové hlíny, vydlabány,\nvysušeny a následně vypáleny v keramické peci. Vymodelované části mají již před\nvypálením otvory na pozdější uchycení drátů. Podoba loutek je zachycena tak, aby co\nnejvíce vystihla charakter svých postav. Vymodelované rysy jsou po vypálení ještě\numocněny bílou „glazurou“. Nejedná se však o glazuru jako takovou, ale v tomto případě\nbyla použita akrylová barva. Je to proto, že některé rysy jsou tak jemné, že by je mohla\nglazura zcela „zalít“. Akrylovými barvami jsou také domalovány oči a rty obou loutek.\nKončetiny jsou ponechány pouze v bílé barvě.\nTěla loutek jsou tvořeny z aluminiové folie. Je dobře tvarovatelná a zároveň vysoce\nodolná a velice lehká. Hlavou i tělem loutek je protažen pevný (svářecí), osový drát.\nVymodelovaná busta plynule přechází v aluminiové tělo, které je k bustě ještě přilepeno\nlepidlem na bázi MS polymerů – Mamutem. V horní části je mezi tělo a bustu vložena\ntzv. klíční kost, v pravém slova smyslu je to drát s očky, na které jsou následně uchyceny\nruce. Tzv. kyčelní kost má pouze Joker a je řešena jako kost „klíční“, s tím rozdílem, že\notvor je pro tento drát je do těla vyvrtán. Královna má dlouhé šaty, které se jí dají lehce\nnadzvedávat, tím je symbolizována chůze, proto zde nejsou zapotřebí nohy. K tělu je\npřilepen kornout z papíru, aby šaty držely tvar písmene A. Loutky jsou tedy skloubeny\nv ramenou, v loktech a u Jokera i v kyčlích a kolenou. Jak můžeme vidět i na obr.\nŠaty a klobouky na loutky jsou navrženy tak, aby dokreslovaly celkovou výraz loutek.\nJsou zde použity střihy pro lidi, které jsou zmenšeny a upraveny tak, aby seděli daným\nloutkám. Látka – satén - je vybrána poněkud nešťastně. Působí vznešeným dojmem,\nmanipulace s ní a následná práce byla však kvůli její nepoddajnosti velice složitá a\n10.2 Příloha č. 2 fotodokumentace k výrobě marionet\nTechnické řešení loutek\nTechnické řešení vahadla\n10.3 Příloha č. 3 – Divadelní hra\nHonzík (12 let)\nAnička (7 let)\nArtuš – královský sluha\nLes, nedaleko malého jihočeského městečka, zvaný Černoháj. Rok 2010. Honzík a\nAnička, dva sourozenci, si hrají na planetu opic.\nHonzík: Vrať se zpátky do pralesa ty bestie!!\nKřičí na Aničku a pronásleduje ji s dlouhou větví, Anička se snaží utíkat ze všech sil,\nHonzíkovi se náhle Anička ztratila z očí. Doběhne na místo, kde Aničku viděl naposledy\na shlédne dolů.\nAnička: Honzíku, pomoc mi, prosím, nemohu se odtud dostad.\nHonzík: Neboj se, Aničko, hned tě odtud dostanu.\nAnička spadla do hluboké rokle. Honzík se jí snaží podat ruku, ale nemůže na ni\nHonzík: Aničko, natáhni víc ruku, nemůžu na tebe dosáhnout.\nAnička: Víc to nejde, v něčem se mi zasekla noha.\nHonzík se snaží za všech sil, když v tom náhle „PRÁSK“ a padá dolů za Aničkou.\nPropadli se ještě hlouběji.\nAnička: Co to znamená Honzíku? Kde to jsme?\nHonzík: Vypadá to jako kabina nějakého letadla.\nAnička: A kde by se tu vzalo letadlo?\nHonzík: Asi sem spadlo, ne?\nHonzík si hned sedl do křesla v podivné kabině letadla. Podivná proto, že zde nebyl\nžádný řídící mechanismus ani budíky. Pouze jeden velký displej, na kterém bylo dnešní\ndatum – 10. srpna 2010\nAnička: Honzíku, já se bojím, radši na nic nesahej.\nHonzík: No jo, pořád. Ty strašpytle.\nAnička: Pojď už domů.\nHonzík: Vždyť už jdu.\nAsi po dvaceti minutách, kdy se snažili vyškrábat z rokle ven, se konečně postavili na\nnohy a začali se očišťovat od hlíny a jehličí.\nAnička: Kde to jsme? Tenhle strom tu předtím určitě nestál.\nHonzík: Prosímtě, ty si určitě pamatuješ každý strom viď?\nOdsekl Aničce, ale sám si nebyl úplně jistý.\nAnička: Nestál. Takový bych si určitě pamatovala.\nHonzík: Hlavně jsme hlouběji v lese, nevidím prosvítat světlo skrz stromy.\nAnička: Co budeme dělat? Já se bojím.\nHonzík: Neboj se. Najdu cestu domů. Lišejníky rostou tady a my potřebujeme na jih.\nTakže tímhle směrem.\nUkázal a vedl Aničku skrz les.\nHonzík: Vidíš? Támhle je světlo. Za chvíli bychom měli být na silnici.\nKdyž však došli na konec lesa, žádná silnice tam nebyla, ani komín továrny, který je vždy\nbezpečně vidět, i když je celé město za horizontem. Oba mlčeli, nemohli pochopit, co to\nHonzík: Museli jsme asi zabloudit. Pojď, Aničko, vrátíme se a zkusíme najít jinou cestu.\nAnička: Já už nikam nejdu. Vždyť už bude skoro tma a maminka se o nás musí už také\nAnička začala zase pofňukávat.\nHonzík: Aničko, neplakej. Já slibuju, že se o tebe postarám. Pojď, usteleme si tady pod\ntím stromem. Ráno bude moudřejší večera.\nA přikryl Aničku svoji mikinou. … Klap, klap, klapy, klap. Honzík otevře oči a slyší\npodivný zvuk. Najednou se zpoza rohu, na prašné silnici vyřítí vůz tažený dvěma koňmi.\nArtuš: Hyjá, hyjááá!!!\nVůz řídí jeden muž, podivně oblečen. Anička s Honzíkem se schovají za kamenem.\nAnička: Honzíku, co to má ten pán na sobě?\nHonzíkovi se to také nezdálo, když v tom si něco uvědomil.\nHonzík: Nezačínají dnes náhodou slavnosti města?\nAnička: Dnes ne, až zítra.\nHonzík: Asi už se připravují.\nV tom Anička škobrtla a spadla na zadek. Což o to, nic se jí nestalo, ale hluk, který tím\nudělala, zaslechl muž na voze.\nZvolal Artuš na koně a prudce zastavil. Honzík s Aničkou se pomalu sunuli zpoza křoví.\nUž se skoro proklestili, když v tom je Artuš zastavil.\nArtuš: Stůj, je-li ti život drahý.\nAnička: Je-li VÁM život drahý.\nAnička: Je-li vám život drahý, pane, jsme tu dva.\nArtuš se nezmohl ani na slovo, když konečně uviděl, komu patří roztomilý hlásek, který\nho tak drze a ledabyle opravoval.\nAnička: Dobrý den, milý pane.\nHonzík: Dobrý den.\nArtuš: D-d-obrý den.\nZopakoval Artuš podivný pozdrav.\nHonzík: Připravujete se na slavnosti?\nArtuš: Slavnosti.?! Aáá, vy myslíte oslavy srdcové královny Cordy?\nHonzík: Králvny Cordy? Tu neznám.\nAnička: Jéé, ona tu bude letos na slavnosti královna? A budou tam i princezny a\nArtuš: Má dorazit Otakar Vkusný se svou chotí, princ Dobromysl ze Záhorčí s družinou\na princezna Sedidoma II.\nAnička: To jsou legrační jména.\nA začala se smát.\nHonzík: Pane, jak se vlastně jmenujete? Já jsem Honzík Kovář a tohle je moje sestra\nArtuš: Artuš, vrchní sluha královny Cordy.\nPředstavil se Artuš a hluboce se uklonil. Honzík, se zachechtal a poprosil Artuše.\nHonzík: Nějak jsme se ztratili, myslíte, že byste nás mohl dovézt do města?\nArtuš: Ale ano, samozřejmě, nasedněte si. Hyjá, hyjááá!!\nPráskl bičem a za vozem se jen zaprášilo.\nArtuš: Už tam budeme.\nHonzík: Už tam budeme? Vždyť jsme ještě neminuli ani benzínku.\nZa chvíli se však blíží k městské bráně. Honzík s Aničkou jsou jako opařeni. Vůbec\nnechápou, kam zmizelo Nové město.\nAnička: Honzíku, já už vůbec nic nechápu.\nHonzík: To já taky ne, Aničko.\nArtuš: Nebojte se mládeži, vezmu vás na hrad Žár.\nHonzík: Hrad Žár? Vždyť to je zřícenina.\nArtuš: Zřícenina? To neříkej královně Cordě, vynakládá nemalé peníze na zvelebování\nKrálovská komnata – na trůně sedí srdcová královna. Je krásná, působí však poněkud\nchladně. Má krásné šaty, všude samé srdce. U jejích nohou leží Joker, královnin šašek a\npravá ruka. Jeho úsměv je lstivý jak i on sám, na sobě má něco, co snad frakem dalo by\nse nazvat. Hraje s královnou karty.\nArtuš: Má drahá královno, dovoluji si ti představit Aničku a Honzíka. Našel jsem je u\nlesa. Ztratili se.\nHonzík: Ale neztratili, my tady bydlíme, teda já už vlastně ani nevím…\nKrálovna: Tady asi těžko, znám všechny místní sprat… děti. A pokud vás rodiče\nzamlčeli, přijde jim to draho. Jak se jmenujete?\nAnička: Naši rodiče jsou Kovářovi. A já jsem Anička Kovářová. Moc mě těší, spanilá\nAnička se královně hluboce ukloní.\nKrálovna: Kovář?! Vždyť ten má přece jen dva kluky. Zikmunda a Tomáše.\nArtuš: Královno, myslím, že budou asi z jiného království. Však ani jejich šat neodpovídá\nHonzík: To už jsem si také všiml.\nJoker: Ale jaké jsou to krásné dětičky a z cizích krajin.\nJoker se lstivě zachychotá.\nKrálovna: A musejí mít určitě veliký hlad a být moc unavení.\nHonzík: Je pravda, že jsme den nejedli.\nKrálovna: Ó, výborně, Artuši dej pokyn k přípravě oběda. A odveď hosty do svých\nAnička: Komnat? Jako mají princezny? Super.\nHonzík: To jsi nějak rychle zapomněla na domov, mě se to nějak nezdá.\nKrálovna a Joker jsou už zase sami.\nKrálovna: Full house! Zase jsem vyhrála.\nJoker: Jak také jinak má královno, jsi nejlepší v pokeru ve všech známích, a já si\ndovoluji tvrdit, že i v neznámích královstvích.\nKrálovna: Je to tak jednoduché, ale asi ne pro tebe Jokere.\nJoker: Tvá hra pro mne bude vždy velkou neznámou.\nKrálovna: Jako že podvádím?\nJoker: To ne, má paní. To by mě v životě nenapadlo.\nKrálovna: No dobrá tedy… A co ty dvě mláďata, myslíš, že se po nich bude někdo\nJoker: I kdyby, myslíš, že by si někdo dovoloval podezřívat tebe, má královno?\nKrálovna: Po tom, jak dopadl švec už asi ne. Haa haa ha.\nKrálovna se začne hrdelně smát.\nJoker: Ha ha haaa.\nSměje se spolu s královnou.\n… Při obědě – u stolu sedí pouze královna, Joker, Honzík a Anička. Kolem pobíhají\nslužky, které dolévají víno a ovocný nektar. Artuš stojí u dveří.\nHonzík: Děkujeme ti, královno, za pohostinost, ale až se najíme, vyrazíme na cetsu.\nMusíme se vrátit domů. Rodiče už o nás mají určitě strach.\nKrálovna: Ale prosímtě, kam byste chodili, vždyť jste sotva přišli.\nAnička: Snad kdybychom si od vás mohli rodičům zavolat. Honzíkův mobil se vybil…\nKrálovna: Zavolat? Leda tak ze strážní věže, ale pochybuji, že vás do vedlejšího\nAle samozřejmě, můžeš si na rodiče zavolat.\nŘekne královna a zase se začne hlasitě smát.\nAnička: Honzíku, slyšíš? Na té strážní věži mají určitě telefon, hned po obědě tam\nHonzík: Dobře tedy.\nJoker: Zvláštní slova používají tihle haranti, asi budou z daleka.\nArtuš se nakloní ke královně a pošeptá jí\nArtuš: Královno, teď mi poslové předali zprávu, že na hranici lesa se objevilo další tělo\nnašeho dělníka se skřetí dýkou v srdci.\nKrálovna: Ti odporní, špinavý skřeti, co si myslí? Kdo to byl?\nArtuš: Karlík, syn vdovy po truhláři.\nKrálovna: Stejně ho neměla jak uživit. Ulehčila jsem jí tím spoustu práce.\nArtuš: Ale královno, jak to můžeš…\nKrálovna: Co?! Nelíbí se ti snad něco?\nArtuš: Ne, má paní. Omlouvám se. Co mám udělat s tělem?\nZeptal se Artuš a ztěžka polkl.\nKrálovna: Skřetí dýka je ze stříbra, tu mi přines a tělo nech u lesa sežrat vlkům.\nKrálovna se náhle zvedla a dvakrát hlasitě tleskla.\nKrálovna: Skliďte ze stolu, chci si zahrát svou oblíbenou odpolední partičku.\nDěti rozhovor královny s Artušem neslyšeli. Vydali se hned po obědě na strážní věž.\nBohužel telefon tam žádný nenašli. Loudali se smutně po schodech dolů, když v tom je\nmálem srazil udýchaný Artuš, který jim běžel naproti.\nArtuš: Á, tady jste. Musím vám něco říct, musíte rychle pryč.\nHonzík: Artuši, to my přeci víme, už dávno jsme měli být doma.\nArtuš: Vy mi nerozumíte, hrozí vám smrtelné nebezpečí, musíte rychle zmizet.\nAnička: Artuši, nestraš nás, proč to říkáš?\nArtuš: Věř mi, Aničko, že vás nechci strašit, ale říci vám to musím.\nHonzík: Říct nám co?\nArtuš se posadil na schody a ukázal dětem, ať jdou k němu blíž, aby nemusel mluvit tak\nArtuš: V lese, v Černoháji, tam jak jsem vás potkal, žijí, kromě lesní zvěře, skřeti. Nejsou\nnebezpeční, pokud si jich nevšímáte. Pokud se jim však někdo snaží ublížit, nebo ukrást\njejich majetek, dokáží být velice krutí. Jejich majetek je obrovský. Jelikož žijí v podzemí,\nmají velké zásoby drahých kamenů a barevných kovů. K nejcennějším patří skřetí zlato.\nTo může nosit pouze náčelník a jeho rodina. Naše královna je sice také velice bohatá, ale\ntaké velice chamtivá a zlá. Dlouho přemýšlela, jak se zmocnit skřetího pokladu. Do jejich\nkrálovství se normální člověk nedostane. Vedou k němu pouze tři velice dlouhé, spletité\ntunely, které jsou navíc tak malé, že i větší jezevec by měl problém se odtud dostad. Proto\nkrálovnu napadlo, že jen děti mají možnost zmocnit se skřetího pokladu.\nUž ji ale nenapadlo, že nemají šanci poklad ukrást a kdyby se jim to náhodou podařilo,\npřes skřetí hlídky se nazpět nedostanou.\nHonzík: A ty myslíš, že nás chce královna poslat pro skřetí poklad?\nArtuš: Královna nebývá na někoho milá jenom tak. Navíc, její velkou vášní je poker, jak\njste si mohli všimnout. Tvrdí o sobě, že je neporazitelná, ale není tomu tak. Královský\nrozpočet se tenčí a ani stále rostoucí daně na to už nestačí. Proto si královna začala\nmyslet na skřetí bohatství a je schopna jít i přes mrtvoly, což se už potvrdilo.\nArtuš: Odpusťte mi, že jsem vás sem zavedl... Ale teď už musíme zmizet. Honem!\nKdyž v tom se na točitém schodišti do věže objevil Joker.\nJoker: Kam pak dětičky? Artuši, jdi si po své práci!\nArtuš: Už mám vše hotovo.\nJoker: Tak vypadni!\nArtuš: Už vám to neprojde, nedovolím vám to.\nVzepře se Artuš a začne se Jokerem přetahovat o děti. Artušovi se však podklouzne noha\na padá dolů po schodech.\nHonzík: Pusť nás, ty hnusnej klaune!\nJoker: Teď už vás nepustím, robátka.\nChytne děti do podpaží a nese je pryč. Cestou šlápne na Artuše, který vydá pouze\nKrálovská komnata – královna sedí na svém trůně. Joker přivede děti a strčí jí je pod\nnohy, až spadnou na zem.\nKrálovna: Dobrá práce Jokere. Tak nejdříve půjde Anička. Aničko, máš ráda trpaslíky?\nHonzík: Né, prosím, neposílejte ji tam.\nKrálovna: Neboj se, budeš ji brzo následovat.\nHonzík: Zahraju si s vámi poker!\nHonzík: Když prohraju, slibuji vám královno, že uděláme všechno proto, abychom vám\nKrálovna: Chachá, jak se opovažuješ zvát MĚ na partičku pokeru? No nic, alespoň se\npobavíme. Jokere přines karty a připrav stůl.\nAnička: Honzíku, nech mě jít, třeba se mi podaří poklad přinést.\nHonzík: Aničko, nikdo to nedokázal, jak bys mohla ty?\nAnička: Já bych to skřítkům vysvětlila.\nHonzík: To nejsou žádní pohádkový skřítkové.\nAnička: Já vím, ale nemůžou být zas tak zlí.\nHonzík: Víš, co říkal Artuš? A také říkal, že královna není v pokeru zas tak dobrá, jak\nKrálovna: Dost už řečí, jdeme hrát.\nHonzík si nervózně sedne za stůl naproti královně. Na stole je balíček karet a žetony.\nVypadají jako ty naše, akorát jsou z drahých kovů, žetony nejvyšší hodnoty jsou zlaté.\nKrálovna: Na, rozdávej, ať mě nepodezříváš, že podvádím.\nŘekne Honzíkovi a podá mu balíček karet. Ještě než je Honzík rozdá, vběhne do komnaty\nArtuš a postaví se ke zdi.\nHonzík: Dobrá tedy.\nHonzík rozdá karty a začíná napínavá hra. Vždyť jde vlastně o život. Už už to vypadá, že\nvyhraje královna, ale Honzík ji svým blafováním zvyklá, aby vyhrkla:\nKrálovna: All in!\nHonzík ví, že nemůže nic ztratit.\nHonzík: All in!\nKrálovna vítězně pokládá karty na stůl.\nKrálovna: Tři esa, teď se předveď ty, ty skrčku!\nHonzík pomalu pokládá karty na stůl.\nHonzík: Full house!\nVykřikne a zaraduje se, v tom k němu přiběhne Anička a začne ho obímat.\nKrálovna: Dost! Dost už! To neplatí! Ty si podváděl!\nHonzík: Nepodváděl, královno, vyhrál jsem poctivě. A teď nás musíš pustit.\nKrálovna: Pustit? NIKDY! Jokere!\nJoker: Ano, má paní?\nKrálovna: Odveď toho spratka do hladomorny a ji do skřetího tunelu.\nAnička: Královno, to není fér, porušuješ své královské slovo.\nKrálovna: Já si můžu porušovat, co jenom chci.\nV tom humbuku, co nastal v královské komnatě, si nikdo ani nevšiml, že zmizel Artuš.\nBěžel do Černoháje, do skřetího království.\n...Buch, buch, buch, snaží se dělat rámus na okraji skřetího tunelu, protože by se do něho\nstejně nevešel a i kdyby vešel, strach by mu to stejně nedovolil.\nSkřet: Co je to tady za randál?!\nArtuš: Tady je Artuš, královský sluha.\nSkřet: Cože?! Jak si dovoluješ…\nKřičel skřet na Artuše a běžel proti němu s brunátným a obličejem a sekerou v ruce.\nArtuš tak tak uskočil stranou před rozzuřeným skřetem.\nArtuš: Prosím, vyslechni mě, přišel jsem v míru a nechci vám nic ukrást, nebo jinak\nSkřet: A to ti mám věřit?\nA začal vyprávět. Řekl skřetovi vše o Honzíkovi a Aničce a také a nefér hře, která se před\nmalou chvílí odehrála v královské komnatě.\nSkřet: Máš pravdu, tohle už je opravdu moc. A kdy sem má Joker přivézt tu člověčí\nArtuš: Myslím si, že co nevidět. Měl bych se jít schovat.\nSkřet: Dobrá běž, já už si s ním poradím.\nJoker se blíží s plačící Aničkou v podpaží. Už už ji chce šoupnout do skřetího tunelu,\nkdyž v tom se mu za zády ozve strašlivý křik.\nSkřet: Ááááá!!! Jokere, vzdej se, je-li ti život milý!\nJoker: Co tu chceš, ty špíno? Nech mě být!\nSkřet: Špína jsi ty a ta tvoje královna.\nPo krátkém souboji se konečně daří skřetovi Jokera spoutat. Artuš zatím uklidňuje\nAnička: Děkuji ti Artuši, ale co bude s Honzíkem?\nArtuš: Neboj se, Aničko, domluvil jsem se se skřety, že ho přivedou a zlá srdcová\nkrálovna také dostane, co si zaslouží.\nAnička se posadí na pařez a naslouchá každému zvuku, jestli už náhodou nejde Honzík se\nskřety a královnou. V tom z dáli slyší strašný křik královny.\nKrálovna: Nedotýkej se mě, ty bestie!\nSkřet: Ty nás nemáš co urážet, ty spodino lidské i skřetí společnosti.\nHonzík: Jsem tak rád, že se ti nic nestalo.\nAnička: Já taky Honzíku, už bych chtěla domu, jenže jak?\nHonzík: Neměj strach, skřeti mi vše vysvětlili a dovedou nás na místo, kde jsme se\nAnička: A co bude s královnou a Jokerem?\nSkřet: Zasluhovali by smrt, ale máme pro ně lepší uplatnění. Budou v kopkách tak\nmalých, že se budou muset pouze plazit a dělat to, po čem nejvíce toužili. Leštit skřetí\npoklad až do smrti.\nHonzík: Artuši a co bude teď s tebou?\nArtuš: Nevím, co teď bude se mnou a s naším královstvím.\nHonzík: Rozhodně si budete žít lépe než do teď.\nArtuš: To máš pravdu, Honzíku.\nSkřet: Skřítci, musíte jít, už je čas jít domů.\nDěti se ještě pořádně rozloučili s Artušem a násladovali skřeta do lesa.\nSkřet: Tak jsme na místě.\nHonzík: O ano, to je ono. A támhle je ta rokle.\nRychle se rozběhnou k onomu místu, kde se před dvěma dny ocitli.\nSkřet: Tady je to, tohle se tu před dvěma dny objevilo. Je to nějaký ďábelský stroj,\nprotože každý den tomu přeskočí datum a navíc je správně.\nHonzík si uvědomil, že když poprvé byli v kabině, tak tam byl také správný datum. Vlezli\nvšichni dovnitř. Na displeji bylo 12. srpna 1510.\nSkřet: Vidíte? Říkal jsem vám to. Dnes je 12. srpna 1510 a tady je to napsané. Nebo\nspíše vypálené, jak říkám, ďábelský stroj.\nHonzík s Aničkou se na sebe vyděšeně podívali.\nHonzík: To není vypálené, to je digitální displej.\nSkřet: Digitální co?\nHonzík: Displej, ale to je jedno. Spíše to datum nějak nehraje..\nSkřet: Datum je správné, teda alespoň podle lidského kalendáře.\nHonzík: Aničko, už to mám, je to stroj času.\nAnička: Stroj času?\nHonzík: Ano, vždyť to do sebe zapadá. Benzínku jsme neviděli, protože ještě nestojí, hrad\nŽár není ještě zřícenina, protože byl zničen až v 17. století císařskými vojsky.\nAnička: Máš pravdu, teď mi to dochází, ale jak se dostaneme zpátky, tady spíš dopředu?\nHonzík: Tady jsou ty kolečka, s kterými jsem si před tím hrál. Určitě se s nimi nastavuje\nAnička: Tak honem, nastav tam 12. srpna 2010.\nHonzík: Když už máme tu moc, vrátíme se do desátého srpna 2010, abychom rodičům\nušetřili strachování, a my ještě stihnem slavnosti.\nAnička: No jo, to mě ani nenapadlo. Ale skřet s námi nemůže.\nHonzík: To máš pravdu. Skřete? Už musíme domů, děkujeme ti za vše a teď už radši běž,\nnebo pocestuješ s námi.\nSkřet: To ne, už jdu. Tak šťastnou cestu skřítci.\nHonzík: Tak Aničko, je tam 10. srpna 2010. Teď už jen tohle zmáčknout…\nAnička: Už jsme doma?\nHonzík: Nevím, pojď se podívat.\nVyškrábali se opět ven, Anička hned běžela k okraji lesa.\nAnička: Honzíku, jsme doma! Vidím naše město.\nA opravdu, vrátili se zpátky. Domů přišli asi o půl hodiny později, než jim maminka\nřekla. Trochu jim vyhubovala a pohrozila, že nepůjdou na slavnosti. Nemysla to však\nvážně a druhý den šli sourozenci na slavnosti.\nMaminka: Děti, jděte na kolotoč.\nHonzík: Půjdeme s Aničkou k hlavnímu stánku, má tam být přednáška o historii našeho\nMaminka: Prosím? Nestalo se vám něco\nPřišli k hlavnímu stanu a poslouchali přednášku.\nPřednášející: ...A roku 1495 nastoupila na trůn srdcová královna Corda I., za jejích\ndlouhých patnáct let panování si lidé nežili dobře. Pak ale jednoho letního dne roku 1510\nzmizela i se svým sluhou bez jediné stopy. Dodnes nikdo neví, co se s ní stalo. Po jejím\nkralování se však trůnu ujal král Artuš. Byl to velice hodný a spravedlivý král a země s\nním zažila velký blahobyt.\nHonzík s Aničkou měli velikou radost, ale to co se stalo s královnou a že to byli právě\noni, kdo změnil chod dějin, si nechali pro sebe. Stejně by jim asi nikdo nevěřil…\nna delším drátu a jedna noha je opatřena bodcem, aby se loutka mohla při bitvě zapřít do podlahy. 1.2.4..Marioneta indická Indická marioneta má hlavní drát, připevněný jedním koncem k hlavě vodiče,...\na kost hodit do díry. Skládkování netříděného komunálního odpadu musí i u nás skončit a musíme se chovat jako ekonomicky i ekologicky vyspělé země, třeba jako Švýcarsko, kde mají na třicet podobnýc...\nV tomto čísle d´ARTAMAna naleznete - Novinky\npředních divadelních odborníků, zejména dramaturgů, zabývajících se oblastí divadla pro děti. Nejlepší práce budou oceněny finanční cenou: 1. místo částkou 10 tis. Kč, 2. místo částkou 6 tis. Kč a ...\n- byla objevena černá skládka u kontejnerů na křižovatce ve V. Vsi? Pachatel si křižovatku spletl se sběrným dvorem a navozil sem suť ze stavebních prací ve svém bytě. Tuší se, kdo to byl, a záleži...\n Rada seniorů ČR vystoupila s jak média, tak politiky. Navrhli jsme dy tomu, aby na ně dosáhli i ti, kdo je nepotřebují a vlastně parazitují na požadavkem, aby seniorům, kteří komplexní zákon a ho...\nMĚSÍČNÍK MĚSTA SOBĚSLAVI ROČNÍK 18 srpen\nknoflíky, keramické suvenýry, trička, svíčky, odznaky, samolepky, klíčenky a tužky se znakem města a další upomínkové předměty. Návštěvníky Soběslavi upozorňujeme na okruh vhodný zejména pro pěší t...\nStezky za poznáním nejen v Kladském pomezí\nčíslo objednávky - - databanka VOP pořadatele ITS\nVám poděkování a lásku Vám, kéž zněly by jak zvony, vždyť já ne\nObsah modul SKLAD\nHooligans a sociální prevence