Běh 666 km: Česká republika ze západu na východ | Proběhlé akce | Off-limits.cz\n2018-05-03 - 2018-05-08\n2018-04-01 13:42:52 | Edit: 2020-01-22 12:10:15 - Dvořák Štěpán\nPřeběhl jsem 666 km přes celou Českou republiku od západu na východ za 124 hodin a 11 minut s pouhými 3 hodinami spánku.\nTo co se mi kdysi zdálo naprosto nemožné, se nyní stalo skutečností. Nechápal jsem, jak někdo může uběhnout maraton, nevěřil jsem, že existuje nějaký 246 km dlouhý Spartathlon. A nyní mám za sebou trať, která všechny předchozí několikrát překonává. Minulý rok jsem ji zvládnul na kole, tentokrát to bylo už běžecky.\nKonečně si můžu říkat běžec. Díky 666 km mám totiž při jedné aktivitě uběhnutu o 40 km víc, než ujeto na kole. A když tak přemýšlím, tak mám vlastně uběhnuto víc než v jakémkoliv jiném sportu a dokonce i více než kdy ujeto autem.\nMinulý rok o Velikonocích jsem přeběhl Českou republiku z jihu na sever o délce 402 km na první pokus. Podélně se mi to bohužel podařilo až na podruhé. Když jsem totiž běžel poprvé o Velikonocích, tak mi po 200 km GPS hodinky, které sloužily k navigaci a záznamu běhu, přestaly fungovat, takže jsem v Praze skončil. Veškerá dlouhodobá příprava, která byla prvnímu pokusu věnována, ale nevyšla nazmar a byla využita k pokusu druhému. Jen bylo potřeba opět oslovit lidi do týmu, upravit trochu trasu a doplnit výživu. Nejdůležitější ale bylo sehnat záložní GPS hodinky. Nakonec mi vyšlo vstříc autorizované středisko H.S.H sport, které mi sponzorsky zapůjčilo hodinky Suunto Spartan Ultra. Řidič Martin Vitovský z firmy Aritex sehnal místo dodávky obytné auto, které komfort zázemí týmu posunulo téměř na úroveň dovolené. Zároveň se přihlásil i další člověk, který s námi chtěl jet a vše zdokumentovat. Podařilo se nám i přes firmu adm-easy sehnat nějaké dárkové předměty pro běžce, kteří se ke mně přidají. Pak už zbývalo jen čekat. Jak jsem z prvního pokusu měl docela strach, tak tentokrát jsem se nemohl dočkat, jak jsem se těšil, až budu opět na trati.\nCesta autem přes Prahu probíhala celkem pomalu, protože každou chvíli jsme stáli v koloně. Aspoň jsem tedy s Martinem Vitovským za volantem a taťkou Miroslavem Dvořákem jako navigátorem plánoval, jak to bude ze začátku probíhat. U Chebu jsme trochu zazmatkovali, protože jsme zapomněli nabrat Václava Vacka, a tak za námi musel přijet do Aše. První pokus se mu minule zalíbil, tak to s námi chtěl dát tentokrát celé. V Aši jsme měli v plánu přespat v kempu. I když jsme si chtěli vyzvednout klíče půl hodiny před koncem pracovní doby, už tam nikdo nebyl. Nakonec jsme tedy přespali v obytném autě na parkovišti před kasinem. Já osobně jsem se moc nevyspal, jak jsem se budil.\nRáno už to šlo všechno rychle. Vstávání o půl páté, něco sníst i vypít a zvolit dlouhé oblečení do chladného rána. Už za světla jsme přejeli Vaškovým autem přes Německo k nejzápadnějšímu bodu ČR. Zatímco zbývaly poslední minuty do startu, Vašek s Robertem Žďárským, kterým se k nám přidal, aby vše dokumentoval, pořizovali první záběry. Symbolicky jsem si vzal do kapsy od batohu malý kámen, který jsem měl v plánu donést až na druhou stranu ČR.\nVe čtvrtek 3. května v 6 hodin to vypuklo. Vyběhl jsem z nejzápadnějšího bodu České republiky směrem k nejvýchodnějšímu. První terénní úsek jsem běžel sám. V Aši jsem vyměnil terénní boty za silniční a již za doprovodu Roberta na kole jsem běžel do Františkových Lázní. Tam si mě odchytl první fotograf. Následovala cyklostezka kolem Kynšperka nad Ohří. Tam kolem 40. km začínala překvapivě první menší krize, kdy mě začínaly lehce pobolívat nohy. Takhle brzy to bylo špatné znamení. Tou dobou se k nám připojila kamarádka Radka Křenová. U obce Dasnice jsme to vzali zkratkou kolem zatopeného lomu. Výhled tam, byl nádherný, ale protože jsme měli problém se přes zarostlé pole vrátit na cestu, tak jsme sice trať o 2 km zkrátili, ale zároveň o 5 minut prodloužili. Když jsme probíhali Sokolovem, čekal jsem, že se na chvíli připojí Miloš Škorpil, který v roce 2002 běžel 500 km z Hodonína do Aše a tohle byl vlastně i pokus o jeho překonání. Bohužel nedorazil. V Lokti mě čekal rozhovor a Robert se vyměnil s Vaškem, který se chtěl proběhnout. Přes Svatošské skály jsme se v podvečer dostali do Karlových Varů. Po dalším rozhovoru následoval výběh při západu slunce do Bochova. Tam se ke mně poprvé přidali běžci. Kamarád Jiří Hess a bratr od Vaška. Společně jsme proběhli část hlavní silnice a pak odbočili na Žlutice. Jirka s Vaškovým bratrem se postupně odpojili a já jsem pokračoval nocí. Nad ránem se ke mně přidala další skupinka, která mě doprovázela už při minulém pokusu. Přes Jesenici jsme se již ve dne dostali do Rakovníka. První noc jsem tak vůbec nespal a získal několikahodinový náskok oproti odhadu.\nPři zmenšeném doprovodu jsme na poslední chvíli změněnou trasou vyrazili směrem na Lány. Ačkoli jsem měl v nohách jen necelých 200 km, začal jsem mít problém s puchýři, které nikdy nemívám. Aby se nezvětšovaly, tak jsem je propíchal. Kolem oběda při stoupání obcí Družec, na mě přišla silná spací krize, takže jsem výrazně zpomalil. V Unhošti se přidal další běžec. Společně jsme doběhli do Prahy -Hostivice - Břve, kde jsem minule oznámil konec. Tentokrát jsme pokračovali bez problému dál. První část Prahy k Vltavě byla stále bez většího zájmu. V opačném směru než minulý rok jsme přeběhli Karlův most a přes Staroměstské náměstí doběhli k soše svatého Václava na Václavském náměstí, odkud jsem před třemi lety vybíhal na 201 km z Prahy do Třebíče. Jediný, kdo tu čekal, byla Martinova žena Miroslava Vitovská, která se k nám přidala do týmu.\nPřes Vítkov a Dolní Počernice jsem za neustálého střídání běžců a zapadajícího slunce opustil Prahu. Již za tmy jsme lesem kolem železnice běželi kolem Klánovic. Zde nebyl asfalt, ale pouze lesní, místy dokonce nezpevněné cesty, takže nohy velice trpěly. Občas jsem tedy raději jen šel. K tomu na mě začala padat silná spací krize, takže když jsme se po několika desítkách minut vymotali z lesa do obce Úvaly, hned jsem si v autě na necelou hodinu zdřímnul. Tím jsem se z časového náskoku dostal do ztráty. Příjemně mě potěšilo, že pár běžců na mě počkalo. Protože už byla druhá noc a minimální provoz, udělali jsme výraznou změnu trasy. Neběželi jsme přes Český Brod, ale vzali jsme to přímo po hlavní silnici z Prahy na Kolín. Tím se trasa i čas o něco zkrátily. Z Kolína jsem už světla pokračoval po úmorně rovných silnicích do Kladerub na Labem, kde mě celou hodinu při běhu fotil další fotograf. Bylo nepříjemně horko a já padal do nejhorší krize, co jsem kdy zažil. Nohy začaly být unavené a postupně zkracovaly krok, až jsem téměř vůbec nemohl běžet. Zároveň jsem kvůli puchýřům měl pocit, že při každém kroku šlapu mezi žhavé uhlíky se střepy, jak to děsně pálilo a řezalo. Skoro při každé zastávce jsem tedy sundával boty, masíroval nohy a měnil ponožky. Ještěže tou dobou se přidal k běhu taťka a bavil spoluběžce, protože já jsem byl ponořený uvnitř sebe a bojoval s každým následujícím ukrutně bolestivým krokem. Vždy jsem rád, když si s lidmi povídám, protože tak odvádím pozornost od bolesti, ale tentokrát už to bylo tak hrozné, že mi otázky ostatních běžců vadily, protože jsem se nemohl soustředit na překonávání bolesti. Co mě hnalo kupředu, byl fakt, že jsem právě proběhl polovinou. Neměl jsem myšlenky, že bych to vzdal, jen jsem si říkal, že s touhle bolestí to budou ještě hodně nepříjemné dva dny běhu. Zároveň jsem ale začínal mít starost o kolena, protože jak se chodidla snažila došlapávat na zdravou stranu, tak se mi začala nepřirozeně vytáčet. K tomu se ještě přidala únava zádového svalstva, která drží tělo vzpřímeně, takže jsem se začal nepřirozeně vyklánět na levou stranu. Tímto způsobem jsme doběhli do Pardubic a proběhli městem místy, kde jsem před 2 roky běžel 232 km ze Sněžky do Třebíče. Protože se stav nelepšil a nešlo se pořádně rozeběhnout, rozhodl jsem v podvečer v obci Dašice, že si preventivně na chvíli lehnu. Sice se mi vůbec nechtělo spát, ale doufal jsem, že mi to pomůže trochu se zregenerovat. Hned jsem vytuhl.\nPo hodině už byla tma a venku na mě čekali další běžci. Spánek pomohl, protože jsem opět mohl běžet a kromě chodidel mě nic výrazně nebolelo. Dorazili jsme do Chocně, kde se spoluběžci prostřídali. V Brandýse nad Labem, nás pak většina opustila, takže jsme po zbytek třetí noci pokračovali jen tři běžci a cyklista kolem Tiché Orlice. Ačkoli jsme docela vymrzli, byl to jeden z nejlepších úseků. V noci bez světel jen při měsíčním vitu a za neustálého povídání si. V těchto místech jsem překonal svůj běžecký rekord z minulého roku. 402 km jsem zaběhl za 69 hodin a 59 minut, tedy o 7 minut pomaleji. Pár kilometrů před Ústí nad Orlicí mě ale začalo tahat levé stehno, takže jsem byl rád, že jsem si mohl na chvíli sednout do auta. A na 20 minut jsem v sedě usnul. Následoval dlouhý výstup za jasného ranního počasí na hřeben Hříva. A po tom zase rychlý sešup do Lanškrouna. Protože se oteplilo, začal jsem mít opět problém s přehříváním a bolavými chodily. Ten první problém jsem elegantně vyřešil, když jsem si vzpomněl, že do klobouku, který jsem měl na hlavě, lze vložit led. Před 450. km jsme překročili hranici Moravy a běželi kolem Moravské Sázavy. Naproti dorazila velká skupina běžců v čele se starostou Zábřehu Františkem Johnem a společně jsme pokračovali až na Masarykovo náměstí, kde jsem dostal nějaké dary a mohl jsem se poprvé osprchovat. Při zapadajícím slunci jsme ve zmenšeném počtu mířili na Olomouc. V městě Litovel se ke mně přidaly tři běžkyně. Jak jsme ale vběhli do lesa a zapadlo slunce, přišla na mě strašná spací krize. Nechal jsem je tedy pokračovat samotné a v obci Horka nad Moravou jsem si na hodinu před čtvrtou nocí lehnul. Mezitím dorazil kamarád Martin, se kterým jsem společně s Vaškem doběhl do noční Olomouce.\nNásledoval úsek kolem řeky Bystřice do Nové Bystřice, kde se Martin odpojil. Už od Olomouce jsme běželi po stejné trase, jako jsem před dvěma roky běžel 300 km z Lysé hory do Třebíče, jen tedy v opačném směru. Při svítání jsme probíhali přes Přáslavice, kde jsem v roce 2008 sloužil jako bigoš polní. Cesta byla velmi veselá, protože jsme se stále něčemu smáli. To ale přestalo od Velkého Újezdu, kdy se kopec otočil, a my začali klesat. Dopady z větší výšky chodidla přestala dávat, a já se tak musel několikrát zastavit a dát chodidlům odpočinek. V Lipníku nad Bečvou jsem si je pořádně zchladil a omyl na benzínce v kýblu s vodou. S dalšími běžci jsem pokračoval po cyklostezce kolem Bečvy do Hranic na Moravě. Tam skončila rovina a já začal s prořídlým doprovodem přebíhat kopečky. Jako na nejhorší vzpomínám na ukrutně rovný a neuvěřitelně prudký kopec do Starého Jičína, který mně dal zabrat přes hodinu. Nejhorší bylo, že jsem na jeho konec viděl hned od začátku. Když jsem ho před 5 lety sjížděl na kole při návratu z cykloturistiky, bylo to o hodně příjemnější. Následovalo sbíhání do Nového Jičína, kde došlo k důležitému zvratu. Chodidla mě opět začala tak strašně pálit, že jsem si na Masarykově náměstí po umytí nohou obul staré boty, se kterými jsem před rokem běžel 402 km přes Českou republiku z jihu na sever. A bolest chodidel okamžitě přestala. Kdybych tedy běžel v jiných botách nebo si je vyměnil dříve, mohl jsem se vyhnout ukrutné bolesti na posledních kolika set kilometrech a být výrazně rychlejší. Takhle jsem si ulevil od bolesti jen na poslední 70 km. Následoval úsek do města Příbor, kde se přidala celá běžecká skupina. Tou dobou jsem začínal vnímat slabé halucinace. Vždy když jsem promluvil, zdálo se mi, že nemluvím, ale že se jen poslouchám. Zároveň jsem vnímal, že se okolí vzdaluje a vše je nějaké utlumené. V tomhle stavu jsem ukončil pátý běžecký den. Po západu slunce jsem ve zmenšené skupince doběhl do Frýdku-Místku.\nTou dobou už jsem věděl, že to dám, tak přišel čas na odhalení skutečné vzdálenosti trasy, kterou jsem plánoval už od začátku - 666 km. Abych toho docílil, oběhl jsem se spoluběžci vodní nádrž Olešná a část centra. Ve společnosti tří statečných spoluběžců jsme pátou nejúmornější nocí pokračovali do Hnojníku. Protože jsem se zařekl, že kvůli lidem, kteří mě sledují online, nepůjdu poslední noc spát, Vašek se mě snažil všemožně držet při životě. Občasné výkřiky, šťouchance a nelogické hlášky tedy pro neznalého vypadaly, jako bychom utekli z Bohnic. Halucinace se mezitím posunuly na další úroveň, kdy se mi zdálo, že všechny úseky už jsem běžel, a že každý spoluběžec přišel vlastně podruhé. Měl jsem tedy strašnou chuť každému poděkovat, že mě opět přišel podpořit. Naštěstí inteligence ještě fungovala. Do Třince jsme doběhli v úterý nad ránem, kdy byla pěkná zima. Přes Bystřici, kde se přidali další běžci, jsme doběhli do Jablunkova, kde jsme přidali poslední prodlužovací kolečko. Zde přesně 10 km před cílem mi moje GPS hodinky zahlásily, že mají plnou paměť a přestaly zaznamenávat další data. A to měly dle tabulky vydržet asi 172 hodin. Ranní slunce začalo pálit a moje halucinace se opět prohloubily. Vždy, když jsem se zastavil a po chvíli se chtěl rozeběhnout, tak jsem měl zvláštní pocit, že běží jen moje mysl a tělo mě postupně dobíhá. Když k tomu přičtu i ty předchozí příznaky, tak jsem se musel docela kontrolovat, co vlastně dělám. Se zvětšující se běžeckou skupinkou jsme proběhli obcí Písek a vběhli do úplně poslední obce na trase - Bukovec. Zde se musím trochu rozepsat. Když jsme minulý rok volali do obce Lobendava, jestli by nám otevřeli závoru k nejsevernějšímu bodu, tak to mělo takový ohlas v okolních vesnicích, že na mě ve dvě hodiny ráno čekalo vedení obce i několik hasičských aut z okolních obcí a všichni mě doprovázeli do cíle. A to jsem jim nemusel posílat žádné doplňující informace. Vše si zjistili sami. Letos jsme sice nepotřebovali nic otevřít, ale přesto jsem poslal paní starostce Bukovce obsáhlý email, kde jsem celou akci podrobně popsal, včetně odkazů na sledování nebo jak to vypadalo minulý rok, aby měli představu. Výsledek byl takový, že když jsem mířil k Olomouci, tak mi nějaká paní z úřadu v Bukovci volala, co po nich vlastně chci? Za běhu jsem ji tedy vysvětloval, že po nich nechci vůbec nic, že jim naopak dávám příležitost být u cíle prvního přeběhu České republiky. Naprosto nechápavě se mě začala ptát na věci, které měla přímo před sebou v několik dní starém emailu. Rozhovor jsme ukončili s tím, že mi po schůzi zavolají, jak se domluvili. Ve skutečnosti už mně nezavolali a v celé obci Bukovec jsme nepotkali ani živáčka. Na konci obce nás čekalo prudké stoupání přes hřeben, před kterým jsem se na chvíli zastavil, abych trochu načerpal síly. Ve skutečnosti jsem ale dával fotografům náskok, aby měli čas zaujmout ideální místa. Po výběhu nahoru následovalo naopak sbíhání k hraničnímu přechodu Bukovec / Jasnowice. K cíli už to bylo jen 0,5 km přes les, který jsme ale museli oběhnout. Opět jsme tedy stoupali asi nejprudším kopcem na trati, abychom po chvíli mohli naposledy sbíhat po louce k hraničnímu kameni.\nV úterý 8. května v 10 hodin a 11 minut jsem dosáhl nejvýchodnějšího bodu České republiky. Jakmile jsme zastavili, najednou mě ovládla apatie. Prostě moje nálada padla na bod mrazu. Nevím proč, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Prostě mě najednou nic nezajímalo a nebavilo. Všichni mi pogratulovali a pořídili jsme závěrečné fotky. Já jsem z batohu vyndal malý kámen ze západu a schoval ho poblíž hraničního kamene. Tím byl úkol splněn a vrátili jsme se k autu, které čekalo u hraničního přechodu. Jak jsme vyrazili na cestu, padla na mě taková ospalost, že jsem nedokázal na mobilu napsat slovo bez toho, abych neusnul. Po pár pokusech, které vždy skončily hledáním mobilu po autě, jsem to vzdal a probral jsem se až kdesi na dálnici, odkud jsem poslal závěrečnou fotku. V Brně jsme vysadili Vaška s Robertem a s jednou zastávkou na jídlo jsme se vrátili do Třebíče. Jakmile jsem do bytu vynosil všechny bedny, tak na mě opět padla strašná ospalost, takže jsem se jen umyl a kolem šesté hodiny večer jsem šel spát.\nDruhý ráno jsem se vzbudil v 6 ráno. Nic mě nebolelo, ani jsem se necítil unavený. Uklidil jsem tedy věci, vypral oblečení a šel jsem se normálně proběhnout. Přeci jenom jsem předchozí dny běžel takovým tempem, abych mohl běžet každý následující den. A teď už jsem za sebou měl dokonce celou prospanou noc.\nCelkově měřila trať přesně 666 km a zvládl jsem ji za 124 hodin a 11 minut. Na trati jsem překonal převýšení přibližně 5,5 km. Za celou dobu mi stačily pouhé 3 hodiny spánku a podle týmu jsem vypil asi 120 l pití. Po zvážení jsem zjistil, že jsem zhubl o 5 kg, pravděpodobně se ale jednalo jen o tekutiny, protože v následnících dnech se vše vrátilo do normálu. Nejvíce mě mrzely boty, které mně naprostou většinu trasy značně znepříjemnily. Kdybych měl jiné, nebo jsem je vyměnil hned na začátku, tak jsem mohl celou trasu zvládnout i o půl dne rychleji. Nehorší na tom je, že se jednalo o stejnou značku a oboje byly modely na dlouhé silniční tratě. Po cestě mě obtěžovaly ještě další zdravotní komplikace, pro někoho možná úsměvné. Nějaké jídlo mě po celou dobu strašně nedýmalo, takže jsem každou chvíli musel upouštět přetlak, což hlavně mezi běžci působilo značně komicky. Další nepříjemnost byla pití. Pokaždé když jsem se i sebeméně napil, hned jsem do pěti minut musel jít na záchod. Připadal jsem si proto jako průtokový ohřívač.\nNa závěr velice děkuji všem, kteří mi jakýmkoli způsobem pomáhali:\nOtci Miroslavu Dvořákovi, že do toho opět šel, a staral se o mě ve dne v noci na zastávkách.\nMamce Daně Dvořákové, že nám napekla speciální perníky.\nKamarádu Martinovi Vitovskému z firmy Aritex, který nám sehnal obytné auto a sám se rozhodl, že bude celou dobu řídit a starat se o něj.\nJeho manželce Mirce, že se k nám přidala a pomáhala, kde bylo potřeba.\nKamarádu Václavu Vackovi, který se tentokrát zúčastnil celého běhu a většinu času natáčel a fotil a přitom naběhal asi 250 km.\nAutorizovanému středisku H.S.H sport, která mi sponzorsky zapůjčila náhradní GPS hodinky Suunto Spartan Ultra.\nFirmě Skins za nové kompresní oblečení, ve kterém jsem vydržel po celou dobu.\nFirmě Pondy K za několik druhů vlněných Merino ponožek, které jsem střídal hlavně tehdy, když jsem řešil problémy s puchýři.\nFirmě GPS Dozor za zapůjčení GPS trackeru pro online sledování mého běhu přes internet.\nFirmě adm-easy, která sponzorsky vyrobila dárky pro všechny, kteří se ke mně na číst trasy přidali.\nVšem běžcům, koloběžkářům a cyklistům, že se ke mně přidali a část cesty absolvovali se mnou. Obzvláště na nočních úsecích mi významně pomohli.\nKamarádce Haně Tomcové, která dohlížela online na příspěvky ve facebook události.\nA samozřejmě také všem, kteří jste mě jen sledovali, kroutili nevěřícně hlavou, počítali kalorické tabulky a psali povzbuzující zprávy. Jen vás bylo tolik, že jsem nestačil odpovídat na některé dotazy.\nProtože jsem tímhle přeběhem dosáhl něčeho, o čem jsem si ještě před pár lety myslel, že je nemožné, musím se zamyslet, kam budu pokračovat dál. Každopádně jsem konečně zjistil a ověřil si, že hlavní je zvolit takové tempo, které umožňuje, aby se při něm člověk stihl regenerovat. Pokud se to dodrží, tak pak už jsou limity pouze v jeho hlavě. Teď než se naplánuje další výzva na příští rok, musím začít opět trochu plavat, abych o prázdninách ty 43 km dlouhé Slapy přeplaval. Už teď se těším, jak někde o půlnoci polezu do vody, abych to do večera stihl.\nPo měsíci čekání od prvního pokusu je to konečně tady. Teda ve skutečnosti až zítra, protože zatím jsem doma a třídím věci do beden. Po 11. hodině odcházím ven a hledám ideální místo pro úvodní proslov do videa. Vracím se po poledni, kdy už taťka čeká před barákem. Protože Martin, náš řidič, má zpoždění, pomalu snášíme bedny ven a čekáme. Připojuje se k nám Robert, který zatím přijel vlakem z Brna. Jeho úkolem bude vše dokumentovat. Po příjezdu Martina rovnáme bedny do obytného auta, které na tento běh zapůjčil. Pak už následuje cesta do Velkého Meziříčí a po dálnici na Prahu. Každou chvíli musíme ale zpomalovat kvůli různým omezením, takže se to docela vleče. Na jedné benzínce zastavujeme kvůli pracovním úkolům Martina a na další, abychom si vyzvedli dárkové předměty pro běžce, kteří se ke mně přidají. U Karlových Varů mě zmůže únava, a tak ulehám. Vylezu až v Aši a zjistím, že jsme v Chebu zapomněli vyzvednout Vaška, který nám jel naproti. Minule se mu akce líbila, a tak se rozhodl, že s námi tentokrát pojede celou dobu. Dnes měl akorát vyzvednout klíče od autokempu v Aši. Bylo ale zavřeno, takže jsme se rozhodli přespat na okraji Aše při výjezdu do Německa. Parkoviště patří kasinu, takže nás v noci občas probudily skupiny rozjařených Němců. Protože jsem byl každou chvíli vzhůru, moc jsem toho nenaspal.\nProbouzíme se 5 minut před budíkem, tedy ve 4:25. Podle předpovědi mělo pršet, ale když vylezu ven, tak nad námi naštěstí je jen temná, zatažená obloha. Během svítání se trochu najím a obleču se do dlouhého oblečení. Na levou ruku si dávám svoje GPS hodinky a na pravou Suunto Spartan Ultra zapůjčené od autorizovaného střediska H.S.H sport. Do a běžeckého batohu si dávám GPS tracker, mobil nepřetržitě zapojený do powerbanky, láhev s pitím, doklady a nějakou tyčinku. Když se zkusím protáhnout, trochu mě vyděsí, že mě stále tahají lýtka. Říkám si, že jsem to lezení s bratrancem Honzou před dvěma dny ve Ždárských vrších měl asi vynechat. Abychom byli rychlejší, přejíždíme na start Vaškovým autem přes Německo. Kolem 5:45 jsme na místě. Zatímco naposledy kontroluji věci a zapínám přístroje, Vašek s Robertem pořizují první záběry. Říkám si, že když už poběžím na druhou stranu Česka, tak ať tam aspoň něco donesu. Ze země tedy seberu malý kámen a dávám si ho do kapsy.\nVe čtvrtek 3. května přesně v 6 hodin ráno vybíhám z nejzápadnějšího bodu České republiky a před sebou mám přes 600 km dlouhou trať do nejvýchodnějšího bodu České republiky. Po kilometru vyběhnu ven z lesní cesty plné kořenů a pokračuji po louce okolo větrných elektráren. Jedna z nich má být podle Vaška dokonce nejvyšší v České republice. Silnice začne po dalších 2 km. Přes obce Štítary a Krásná sbíhám do města Aš, kde se na chvíli zastavuji u auta, abych zul terénní boty a obul si boty na silnici. Oblečení si zatím nechávám dlouhé, protože protivítr je místy ještě dost chladný. Nyní už v doprovodu Roberta na kole sbíhám po hlavní silnici z Aše do Františkových Lázní. Ještěže mám v hodinkách nastavený omezovač na 9 km/h, protože v těchto místech bych měl problém sám pocitově udržet nižší rychlost. Auto s občerstvením na mě čeká u night clubu, což samozřejmě u lidí sledujících mě přes si internet vzbudí odpovídající reakce. Další zastávku podniknu až u Františkových Lázní, kde se převlékám do úplně nového krátkého oblečení, které jsem dostal od firmy Skins. Do centra vbíhám po 3 hodinách a 30 minutách s 27 km v nohách.\nStrávíme zde asi 20 minut, protože ve chvíli, kdy uděláme pár záběrů, přiběhne k nám fotograf, který potřebuje nafotit vše znova. Navštívím ještě sochu Františka, kterého jsem minule vynechal, a pokračujeme proto tento běh změněnou trasou po cyklostezce kolem řeky Ohře. Cesta je pěkná rovná asfaltová, ale je na ní hrozná nuda. Občas nás mine nějaký cyklista jinak nic. I možná kvůli tomu si pomalu začínám uvědomovat, že mě začínají pobolívat stehna. 30 km od startu? To není moc dobré. Aspoň že mě přestala tahat lýtka, která jsem cítil poslední dva dny. V obci Nebanice zastavím na krátké občerstvení a pak už běžím do Kynšperku nad Ohří. Zde se k nám přidává kamarádka Radka. Aby mohla běžet se mnou, její velký batoh bere Robert, který jede se mnou na kole. Kolem železnice stále po cyklostezce pokračujeme až do obce Dasnice. Zde měním trasu. Abychom po cyklostezce zbytečně nedělali velký oblouk kolem Ohře, pokračujeme rovně po silnici k zatopenému lomu. Kdyby svítilo slunce, asi bych neodolal, ale takhle jen uděláme pár záběrů a pokračujeme. Ono teda není kudy, protože všechny cesty zde u lomu končí. Bereme to tedy přes pole a doufáme, že bude průchozí. Když se dostaneme asi 200 m od cyklostezky, narazíme na oplocení a kolem zarostlé meze. To je trošku problém. Chvíli nám zabere, než najdeme cestu skrz. Ve výsledku jsme si tedy trať asi o 2 km zkrátili, ale ztratili jsme kolem 5 minut. Přes obec Hlavno dobíháme do obce Citice, kde opět na chvíli u auta zastavím. Následuje cyklostezka do Sokolova. Na Starém náměstí mám za sebou 57 km za 7 hodin a 40 minut.\nUž když jsme se blížili k Sokolovu, s očekáváním jsem vyhlížel jednoho známého běžce, který v roce 2002 běžel 500 km z Hodonína do Aše a já se ho tímto během vlastně i snažím překonat. I přesto, že jsem mu 2x psal, Miloš Škorpil bohužel nedorazil. Při výběhu ze Sokolova se ke mně opět přidává Radka, kterou auto převezlo z obce Citice. Proběhneme přes Královské Poříčí a zpevněnou cestou kolem Ohře pokračujeme až k městu Loket. Zde si mě odchytne další fotograf a při zastávce mě krátce vyzpovídá. Robert zůstává v autě a místo něj se k nám připojuje běžecky Vašek. Proběhneme přes amfiteátr naproti hradu Loket a skrz skálu se dostáváme pod hrad. Tou dobou mně volá na mobil další fotograf, že na mě bude čekat v Karlových Varech. Nadále se klikatíme po zpevněné cestě kolem Ohře. Stráně jsou zde tak prudké, že i signál má problém nás tu nalézt. U Svatošských skal přeběhneme po mostě na druhou stranu a zde je zasloužený a rovný asfalt. Až někdy poběžíte něco hodně dlouhého, pochopíte. Oběhneme obec Doubí a přes Tašovice pokračujeme do Karlových Varů. Hned na začátku nás čeká auto, abychom si po náročnějším úseku trochu oddychli. Okolo hlavní silnice přes náměstí Republiky vbíháme na kolonádu. Běžím už 11 hodin a 30 minut a za sebou mám 85 km.\nJe tu mraky lidí, tak se pro jistotu spojuji telefonicky s fotografem, abych zjistil, že na nás čeká v Mlýnské kolonádě. Po focení a rozhovoru pokračujeme ven z Karlových Varů. Občerstvím se u auta, abych nabral sílu na nejdelší stoupání do nejvýše položeného místa na trati. Proběhneme Březovou a stoupáme do obce Háje, kde opět něco sním. Následuje Kolová a Pila. Slunce za zády mezitím mizí za horizontem. První noc přichází. V obci Rybničná si naberu něco k jídlu, ale hlavně si už beru čelovku s blikačkou. Kus za obcí Německým Chloumek nám přibíhá naproti kamarád Jiří Hess, který mě tento úsek doprovázel i minule. Proběhneme Bochovem a zastavujeme na benzínce. Využiji pohodlného prostředí a odskočím si na záchod. Protože už je tma a chladno, oblékám se do dlouhého a hlavně reflexního oblečení. Na další nepříjemný úsek po hlavní silnici z Karlových Varů na Prahu se k nám přidává i Vaškův bratr. Vašek mezitím řídí jeho auto. Aby byl 5 km úsek po hlavní silnici co nejbezpečnější, běžíme po pravé straně a jedno auto jede před námi a druhé za námi s rozsvícenými výstražnými světly. Když odbočíme z hlavní, čeká nás sbíhání do obce Žlutice. Hned na začátku na nás čeká auto u zavřené benzínky. V průběhu občerstvování nás přijedou zkontrolovat policisté, jestli náhodou něco nekrademe. Na Velkém náměstí ve Žluticích mám uběhnuto 124 km za 17 hodin a 37 minut. Půlnoc se pomalu blíží.\nPár kilometrů za Žluticemi má Jirka za sebou 21 km, takže se loučí, aby měl síly na nedělní pražský maraton. Sedá za svým otcem do auta, který nás od Bochova doprovázel a se zablikáním mizí v dáli. O pár kilometrů dále mě opouští i Vaškův bratr. Už jsem sám, protože Radka od Bochova spí v autě. Robert tedy sedá na kolo a dělá mi doprovod. Aby se běh trochu oživil, má vzadu na nosiči přidělaný reproduktor, ze kterého hraje dynamická hudba. Noční krajinou za osvěžujícího protivětru míjím různé vesničky a čas od času bojuji se spací krizí, kterou vždy na chvíli odežene zastávka u auta. V obci Krty, když právě jednu takovou zastávku opouštím, přijede z protisměru auto a vyskáčou z něj dva běžci a jeden koloběžkář. Skupinka z Rakovníka mě přišla podpořit stejně jako při prvním pokusu. Společně proběhneme Jesenici a z mírného kopce sbíháme dlouhým kopce dolů. V Senomatech jsem docela na vážkách, protože se mi chce opravdu dost spát. Nakonec se ale přemůžu a po cyklostezce pokračujeme do Rakovníka, kam dobíháme akorát k ránu. Tím, že jsem nešel první noc spát, jsem ušetřil výrazně času. Na Husově náměstí za sebou mám 173 km za 24 hodin a 53 minut.\nSpoluběžci se odpojili, koloběžkář Petr pověsil koloběžku na auto a společně s Radkou a Vaškem s námi pokračuje běžecky. Robert šel pro změnu odpočívat do auta. Protože je sucho, na doporučení měníme trasu z hlavní silnice na turistickou lesem přes Tři Stoly. Kopcům jsme se sice nevyhnuli, ale aspoň máme klid od aut. Když se po pár hodinách vracíme na silnici, zastavujeme u auta, které čeká u Lánské obory. Zastávka se neplánovaně prodlouží, protože zjišťuji, že mám na nohou puchýře. Nikdy v životě jsem je neměl a teď jich mám plná chodidla. Aby se nezvětšovaly, raději je všechny propíchám. Každý krok se tedy stává značně nepříjemným. K tomu ještě ty nekonečné lesní úseky plné kopců kolem obory a stává se z toho jeden z nejméně příjemných úseků. U Lán se na chvíli zastavujeme, abych se převlékl do krátkého oblečení. Slunce totiž začíná sílit. Petr se s námi loučí a vrací se na koloběžce do Rakovníka. Dál tedy pokračuji jen s Radkou. V obci Žilina se jen občerstvím, zatímco posádka auta si jde do restaurace na pořádné jídlo. Proběhneme přes Družec, kde začnu pociťovat příznaky spací krize a také nepříjemné teplo. Když posléze začnu stoupat k obci Valdek, mám velký problém se udržet v pohybu. Protože auto je ještě někde za mnou, musím si skočit obchodu a něco si koupit. Když auto dorazí, přidává se k nám Robert na kole. Přes Kyšice sbíháme do Unhoště. Tam se k nám přidává další běžec, který mě už několikrát volal, že na mě v těchto místech bude čekat. Pomalu se blížím ke třetině, protože již mám za sebou 209 km za 31 hodin a 22 minut.\nPřes Červený Újezd se blížíme k Praze. Na jedné křižovatce trochu zazmatkuji a odbočíme špatným směrem. Naštěstí hodinky po chvíli začnou pípat, tak se nemusíme tolik vracet. Přibíháme do Hostivic - Břve, kde jsem si minule všiml rozbitých hodinek a padlo rozhodnutí běh ukončit. Tentokrát se zde jen občerstvím, ošetřím nohy a pokračujeme do hlavního města Prahy. Proběhneme částmi Sobín, Zličín a Soby, kde se se spoluběžec rozloučí. Hned nato se ale přidá jiný. Při dalším občerstvení se domlouváme, že to bude poslední zastávka před Václavským náměstím. Na průběh Prahou se přidává i Vašek s Robertem a na Ladronce další běžci. Poprvé za dva dny nás tedy běží početnější skupina. Následují tematické ulice: Atletická, Běžecká a Maratónská. Když probíháme kolem Strahova, zastaví nás nějací lidé, kteří mi popřejí dobrý běh a dají mi banán. Ten se akorát hodí, protože před chvílí mi volali z doprovodného auta, že stojí někde v koloně a neví, jestli to Václavské náměstí stihnou. Přes Malou Stranu pod Pražským hradem sbíháme k Vltavě a přes zalidněný Karlův most kličkujeme na druhou stranu. Hned se mi vybaví vzpomínky na loňský běh, kdy nás takhle natáčel kameraman. Okolo zakrytého Orloje na Staroměstském náměstí přebíháme na Václavské náměstí, kde se opět přidává další běžec. K soše svatého Václava přibíháme přesně minutu před půl šestou večer. Akorát tu na nás čeká Martinova žena Mirka. Toto místo ve mně vyvolává vzpomínky, jak jsem odtud před 3 lety lety vybíhal na 201 km z Prahy do Třebíče. Necháme za sebou Václavské náměstí stejně tak jako 235 km za 35 hodin a 29 minut.\nPodchodem přebíháme před hlavní nádraží, kde se podařilo zaparkovat našemu autu. Zatímco posádka řeší, kudy vyjet ven z Prahy, já se občerstvuji. Následuje výběh nahoru na Vítkov a cesta parkem. Na Balkáně zastavíme na chvíli u auta, kde se odpojí Vašek s Robertem a potom pokračujeme přes Smetanku do Hostavic. Tato část trasy byla překvapivě velmi náročná, protože jsme překonávali kopečky, místy běželi jen po zpevněných cestách a občas jsme zapomněli odbočit, takže se trasa neočekávaně prodlužovala. Naštěstí se mnou běželo plno místních, takže jsem se téměř nemusel dívat do mapy. Každopádně mě překvapilo, jak dokáže být Praha náročná i na terénní běh. V Dolních Počernicích už začíná být šero, proto si z auta beru čelovku. Na další úsek vybíháme v ještě početnější skupině díky pár běžcům, kteří už čekali u auta. Proběhneme Běchovice a na okraji Újezdu nad Lesy odbočíme do lesa v přírodním parku Klánovice-Čihadla. Cesta se okamžitě mění na lesní pěšinu plnou štěrku, na které mám problém běžet. Svaly totiž tyto nerovnosti už nedokážou pořádně vyrovnávat. Pomalým tempem se dostanu k železniční zastávce Praha-Klánovice, kde asi polovina běžců končí. Po odlehčení nohou vleže pokračujeme stále lesní cestou. Jak nemůžu pořádně běžet, a tělo se zpomaluje, začíná se mně chtít čím dál více spát. A noční les k tomu jen dopomáhá. Je mi jasné, že se budu potřebovat na chvíli prospat. Jen se nejprve musím dostat k autu. Po nějaké době vylezeme z lesa přímo na okraji obce Úvaly. Přes mobil zjistím, že auto čeká až na druhé straně. Zdržíme se asi 10 minut na vlakovém přejezdu, kde pořád přejíždí vlaky z jedné strany na druhou. Kousek za náměstím Arnošta z Pardubic konečně přibíháme k autu. Sice je mi to kvůli spoluběžcům líto, ale musím jí na hodinku spát. Tento poslední úsek z Prahy mně dal pěkně zabrat. Posunul jsem se na 264 km za 40 hodin a 34 minut.\nKdyž po probuzení vylezu ven, překvapí mě, že tři běžci tam stále čekají. Prý si skočili do hospody a teď jsou opět připraveni. Včetně Vaška i Roberta. Naopak nás opustila Radka, která od včerejška naběhala kolem 160 km, ale teď už musela vlakem odjet. Díky spánku jsem ztratil veškerý náskok. Na druhou stranu, protože už je hluboká noc a provoz se téměř zastavil, měníme výrazně trasu. Nepoběžíme po vedlejších silnicích přes Český Brod a Pečky, ale vezmeme to přímo po hlavní silnici z Prahy na Kolín. Plán se velmi rychle osvědčil. Druhou noc tedy běžíme ve skupince po pravé straně hlavní silnice a jen čas od času potkáme nějaké auto. Při zastávce na benzínce se jeden spoluběžec loučí a Vašek jde spát. Ve zmenšené skupince míříme na Kolín a všímáme si, jak pomalinku začíná svítat a na druhé straně mizí měsíc. Jeden spoluběžec už má evidentně dost, ale je rozhodnutý, že to do Kolína vydrží. Auto na nás čeká téměř u každé benzínky, takže můžeme průběžně doplňovat energii popřípadě se trochu zahřát. Anebo jako Robert jít spát, čemuž se úspěšně vyhýbám. Na poslední benzínku už v Kolíně přibíháme za denního světla. Přidává se k nám Vašek a dobíháme na Karlovo náměstí. Oba běžci to tedy úspěšně zvládli a loučí se s námi. A místo nich se k nám přidávají dva noví. V nohách mám přesně 300 km za 49 hodin a 3 minuty.\nZa Kolínem na benzínce se převlékám do krátkého oblečení, protože slunce začíná být cítit. Pokračujeme po naprosto přímé a rovné cestě. Ze začátku je to docela příjemné, ale po pár desítkách minut, už je to monotónní. Po čase se jeden spoluběžec vrací, takže pokračujeme do Týnce nad Labem jen ve třech. A po občerstvovací pauze jen ve dvou. Ke mně a Vaškovi se tedy opět přidává Robert na kole. Po pár kilometrech na další občerstvovačce k nám přijíždí další fotograf, který nás pronásleduje několik kilometrů až do Kladerub nad Labem. Celou dobu nás fotí z různých vzdáleností v různých kompozicích. Pro mě osobně je to dost vyčerpávající úsek, protože je nepříjemně teplo a nekonečně dlouhá a rovná silnice mezi ohradami s koňmi moc nových zážitků nepřináší. Vašek už toho má také dost a sedá do auta. S Robertem opouštím kraj koníků a přes obec Semín dobíhám do obce Břehy, kde si musím na chvíli odpočinout v autě zaparkovaném u hospody na okraji rybníku Buňkov. Další kroky už jsou velmi těžké a bolestivé. Je mi teplo, jsem unavený a rozehřátá silnice prohlubuje bolest chodidel s puchýři. V obci Živanice se tedy přidává k běhu taťka, aby to trochu rozhýbal. Dostáváme se do Lázní Bohdaneč, kde se k nám přidávají dvě mladé slečny. Já se ale musím na chvíli zastavit a ošetřit chodila. Potom pokračujeme po cyklostezce kolem hlavní silnice, po které jsem na konci minulého léta přejížděl na kole Českou republiku, až do Pardubic, kde se k nám přidává další skupinka běžců. Když běhám tyhle šíleně dlouhé trasy, tak jsem velmi rád, když se přidávají lidé, se kterými si můžu povídat, protože to odvádí pozornost od mé únavy, bolesti nebo jiných problémů. Bohužel teď už je toho na mě tolik, že to mám naopak. Nemůžu skoro běžet, protože jsem přehřátý, mám unavené nohy, ale hlavně se mi zdá, jako kdybych šlapal po žhavých uhlících se střepy. Každou myšlenku tedy věnuji soustředění na každý následující krok. Když na mě tedy někdo promluví, zkráceně mu odpovím, ale jsem naštvaný, protože mě vytrhává z mého soustřední. Naštěstí nemám myšlenky to vzdát, jen se děsím, kolik si toho ještě protrpím, když mám před sebou přes 300 km. Zároveň si všímám, že jak se pravá noha snaží vyvarovat bolesti, šlapu neúmyslně jen na vnější stranu chodidla, což výrazně ničí můj běžecký styl, protože při došlapu nám nohy do "O" a při odrazu do "X". Zbytečně tím teda zatěžuji koleno. A aby toho nebylo málo, tak se neúmyslně začínám vyklánět na levou stranu kvůli unavenému zádovému svalstvu. Na parkovišti před Globusem si dáváme kratší pauzu. V těchto chvílích jeden kámoš, který nám běžel naproti, zastávku nezaregistroval a bohužel nás minul. U centra se k nám na chvíli přidává Jiří Sedláček, který se mnou běžel už včera z Prahy. Dnes je tu na konferenci Wikipedie, takže mě fotí, abych měl u svého článku i fotku. Za přítomnosti dalšího fotografa přibíhám na Pernštýnské náměstí po 348 km za 57 hodin a 44 minut.\nAni se tu nezastavujeme a pokračujeme kolem řeky Chrudimky stejně jako před 2 roky při 232 km dlouhém běhu ze Sněžky do Třebíče. Po pár kilometrech opouštíme Chrudimku a zastavujeme se až za budovou rychlé záchranné služby, kde se trochu více najím a dám dohromady. Bohužel to stále nestačí k tomu, abych se mohl normálně rozeběhnout. Přes Pardubičky opouštíme Pardubice okolo hlavní silnice. V obci Černá za Bory s námi zůstanou jen dva spoluběžci a ostatní se vrací do Pardubic. Klopýtám lesem a říkám si, že to takhle dál nepůjde. Už jsou to hodiny utrpení, rychlost mizerná a akorát ztrácím čas. V obci Zminný nás opouští spoluběžkyně, takže pokračujeme jen ve třech. Taťka se zapovídal s posledním spoluběžcem o práci u policie a já se stále neúspěšně snažím rozeběhnout. Na návsi v obci Dašice se tedy rozhodnu dát si preventivně hodinu spánku, i když se mi spát nechce. Přestože je návsi docela velký hluk od aut, poměrně rychle usnu.\nKdyž po probuzení vylezu ven, už je po západu slunce, takže se rovnou oblékám do dlouhého oblečení a beru si čelovku. Mezitím dorazila další skupinka běžců a dokonce na mě počkal i ten, který sem se mnou přiběhl. Následuje rozhodující chvíle a konečně běžím a dokonce vzpřímeně. Jen ten pokřivený běžecký styl stále přetrvává. Krátký spánek tedy opravdu pomohl. Můžu běžet, nohy mě tolik nebolí a chodidla vnímám tak akorát v míře. Na začátku třetí noci přes Prachovice dobíháme do obce Dolní Roveň, což je neuvěřitelně úzká, ale několik kilometrů dlouhá vesnice. Zde taťka mizí v autě. Hlavní silnici vedoucí mezi Hradcem Králové a Svitavy přebíháme v obci Ostřetín. Opět se jedná o dlouhou nudli, kterou vtipně popíše Vašek, když pronese, že kdyby se lidé z jedné ulice přestěhovali do jednoho domu, tak ušetří majlant za pouliční osvětlení. V obci Horní Jelení na návsi na chvíli počkáme, aby se jedna spoluběžkyně mohla doma převléct do teplejšího oblečení na noční běh. Následující noční úsek je výborný, protože vypínáme čelovky a běžíme jen za svitu měsíce a pořád si o něčem povídáme. Skoro se nám to v jedné chvíli vymstí, když málem mineme naše doprovodné auto, jehož posádka při čekání na okraji silnice dostala stejný nápad. Opět se k nám přidává Robert, který se chce trochu proběhnout. Při sbíhání do města Choceň vidíme, že nám někdo běží naproti. Jedná se o pár místních běžců a kamaráda Ondřeje Herzána z Třebíče, který je jeden z organizátorů Třebíčského půlmaratonu a dojel do Chocně už odpoledne z Brna, takže do noci trávil čas na náměstí čtením na lavičce nebo zahříváním se po hospodách. Po několika hodinách se mě konečně dočkal. Už v ulicích Chocně se k nám připojuje i Vašek, který tu vyskočil z auta. Na Tyršově náměstí už jsem na trati 67 hodin a 37 minut, během kterých jsem urazil 389 km.\nV autě doplním živiny a kolem železnice přebíháme do Brandýsa nad Orlicí. Skupina je to velmi veselá, protože se stále něčemu smějeme a vůbec nám nevadí, že je po druhé hodině ráno. V Brandýse doprovod ale bohužel rapidně prořídne. Kromě mě, Vaška a Roberta pokračuje jen Ondra. To ale nemění nic na veselé náladě, která nás provází. Opět zhasínáme světla a jen za svitu měsíce běžíme kolem řeky Tichá Orlice a stále si povídáme a smějeme se. Kdesi na trati překonávám svůj předchozí běžecký rekord 402 km z minulého roku. Jen jsem ale o 7 minut pomalejší. Kdyby nebyly ty problémy s puchýři, tak si myslím, že bych tu byl o pár hodin dříve. K ránu při svítání začne být taková zima, že se nám ani nechce zastavovat, abychom si z batohu vyndali nějaké jídlo. Bez přestávky se tedy přibližujeme k Ústí nad Orlicí. Že je tento úsek moc dlouhý, cítím v levém stehnu, které mě začíná tahat. Když se tedy už za světla dostaneme k autu, jsem rád, že si můžu v teple sednout. A jak se uvolním, asi na půl hodiny usnu. Posádka také spí, takže vše musí obhospodařit Vašek. Když otevřu oči, rychle tedy něco sním a s nechutí opouštím společně s Ondrou teplo auta a vybíháme k Mírovému náměstí, kde mám uběhnuto 408 km za 72 hodin a 6 minut.\nÚstí nad Orlicí opouštíme výběhem po neuvěřitelně dlouhém a táhlem kopci. Má to i ale jednu výhodu. Je nám teplo. Vašek mezitím i se spící posádkou přejel autem do další vesnice Knapovec, kde se opět občerstvím. Společně s Ondrou stále stoupáme do kopce a obdivujeme výhledy do krajiny za nádherně azurově modrého rána. Vždy když to vypadá na poslední úsek stoupání, za zatáčkou se objeví další. Čas od času tedy skuhráme, až se dostaneme do obce Skuhrov, kde jsme konečně nahoře. Doplníme živiny a prudkým kopcem lesem naopak sbíháme dolů. To je ale ještě horší než běžet nahoru, protože svaly musí tlumit pády z větší výšky. U obce Ostrov už jsou sluneční paprsky tak silné, že se musím převléct do krátkého oblečení. Další zbytečnou půlhodinu potom strávím omýváním a ošetřováním zničených chodidel. Při cestě do Lanškrouna se k nám přidají po delší době dva běžci a ve městě další včetně Vaška a Roberta. Běh začíná být opět veselejší. Jen to trochu kazí slunko, které mě přehřívá. Začínám to tedy řešit tak, že si do klobouku na hlavě dávám kostky ledu, které mě pak chladí. Míjíme vesničky Sázava, Lubník, Tatenice a čas od času se k nám někdo přidá. Můj organismus je v tak zvláštním režimu, že cokoli co vypiji, jde do pár minut pryč. Prakticky to znamená, že když si dám pár loků, tak o pár kroků dál už musím jít na záchod. Je to sice úsměvné, ale dost nepříjemné. Za obcí Hoštejn vbíháme po cyklostezce na Moravu a pokračujeme údolím kolem Moravské Sázavy. Lidé se stále přidávají včetně starosty Zábřehu Františka Johna, který nám přiběhl naproti. Ve velkém houfu s cyklisty za zády běžíme svižným tempem k Zábřehu. Poslední úsek cyklostezky vede po bývalé železnici, kde míjíme starou lokomotivu. Čas od času musíme zvolnit nebo zastavit, protože moje nohy takové tempo už dlouhodobě nezvládají. Kousek před Zábřehem nás zastaví jeden nadšenec a rozdá nám tyčinky na doplnění energie. U našeho auta se pak pořádně občerstvím a pokračujeme na Masarykovo náměstí k městskému úřadu. Zde využiji možnosti osprchovat se a smyji ze sebe únavu za poslední 4 dny a 3 noci běhu. Slavnostně se pak podepíši a dostanu nějaké dárky. Vzdálenost příjemně narůstá, protože už za sebou nechávám 454 km za 80 hodin a 30 minut.\nVětšina spoluběžců zde končí. Stejně jako Ondra, který mě doprovázel poslední noc a den. I Vašek s Robertem si po sprše dávají pauzu v autě. Dále tedy pokračuje už jen v doprovodu čtyřech spoluběžců. Než se ale dostaneme do první vesnice, zůstanou jen dva stateční. Ve Vitošově nás dojíždí auto, jehož posádka také využila možnosti se osprchovat. Pořádně se napiji, doplním pití i led a vyrážíme na pekelně rozžhavenou silnici směrem na Olomouc. Půllitrová láhev ale moc dlouho nevydrží, takže každou chvíli musím zastavovat, abych ji doplnil. Za obcí Dubicko ve vesnici Police mi volá nějaká paní z úřadu obce Bukovec, který leží u mého cíle, a ptá se mě, co po nich chci. Před nedávnem jsem jim totiž poslal e-mail, kde jsem je o celé akci informovoval. Byly v něm veškeré informace, odkazy ke sledování i záznam z minulého roku, aby měli nějakou představu. Odpovídám ji, že po nich nic nechci, že je vše na nich, jestli budou můj doběh přes jejich obec nějak řešit. Odpovím ji i na další otázky, na něž má odpovědi napsané před ní v e-mailu a hovor ukončíme s tím, že se mi ještě ozvou. To bylo ale naposledy, co jsem ji slyšel. V obci Úsov potkáme posádku auta jak večeří v restauraci. Vašek mně nabídne část večeře, tak si po delší době dám trochu teplého masa. Jeden spoluběžec zde končí, proto pokračujeme už jen ve dvou. Slunce pomalu padá k obzoru a teploty začínají být příjemnější. Při sbíhání do obce Králová se kocháme posledními výhledy po Olomouckém kraji. Když vběhneme do lesa, projede kolem nás Vaškův bratr, který se mnou první noc běžel z Bochova. Po pár minutách ho opět potkáme už společně s posádkou auta, které přivezl jitrnice. Ti jsou do nich tak zabraní, že se v autě musím obsloužit sám. A jednu jitrnici si s sebou beru na cestu. Přeběhneme železnici a přes obec Červenka vbíháme do města Litovel. Na náměstí Přemysla Otakara už na mě čekají tři běžkyně. Naopak stávající spoluběžec zde končí. Slunce už zapadlo, proto si beru čelovku. Na počátku čtvrté noci mám v nohách 484 km za 86 hodin a 12 minut.\nNa další úsek Litovelským Pomoravím s námi vybíhá i Robert. Holky to docela rozeběhnou, takže je musím občas zpomalovat. Každopádně jak vběhneme po cyklostezce do lesa, začnu mít problém, teda rovnou dva problémy. Zaprvé tu není silnice, ale jen zpevněná cesta, takže nohám se těžko běží a za druhé na mě přichází spaní. Ostatní se snaží se mnou mluvit, ale moc to nepomáhá. V Lhotě na Moravě si na sebe obleču tričko s krátkým rukávem a snažím se pokračovat. Je to ale ještě horší. Nohy už vůbec neběží a několikrát se přistihnu, jak za chůze usnu. Když tedy dorazíme do obce Horka nad Moravou, rozloučím se se spoluběžkyněmi, které pokračují do Olomouce, a já usínám v autě. Za hodinu mě Vašek probudí, že mám pokračovat, a že na mě veku čeká další běžec. Tentokrát se mi vůbec nechce. Ani ze spacáku mi nejde pořádně vylézt, jak jsem k němu přilepený. Už je chladno, tak se oblékám do dlouhého oblečení. Když vylezu z auta, zjistím, že dotyčný běžec je kamarád Martin Koláček, se kterým jsem nějakou dobu sloužil v Armádě a bydlel v Olomouci. Robert zůstává v autě a místo něj se k nám přidává Vašek. Všichni tři vbíháme kolem půlnoci čtvrté noci do Olomouce. Prokličkujeme prázdnými ulicemi a stejně jako před rokem v červnu při závodě Mattoni 1/2Maraton Olomouc 2017 přes náměstí Národních hrdinů dobíháme na Horní náměstí, kde mám za sebou přesně 505 km za 91 hodin a 55 minut.\nZa bujarého pokřikování party vycházející z baru míříme po silnici k hlavnímu nádraží. Po cyklostezce kolem řeky Bystřice mě napadlo, že bych mohl zkusit dát událost na facebooku propagovat, abych na závěrečnou část běhu nalákal co nejvíce lidí. Když ale zjistím, jak nevýhodná je cena, rychle od toho upustím. S Martinem vzpomínáme na staré časy, když jsme tu sloužili a pomalu přibíháme do Velké Bystřice. Zde se s námi loučí. S Vaškem stoupáme k Přáslavicím a za námi vidíme svítící noční Olomouc. Povídám Vaškovi, jak jsem tu před 3 roky v opačném směru běžel 300 km z Lysé hory do Třebíče a nad Olomoucí tenkrát houstly mraky před bouřkou, která mě v noci dokonale slila. Dnes máme úplně čistou noční oblohu s hvězdami, které pomalu mizí, jak na východě začíná svítat. V obci Daskabát ukazuji Vaškovi kasárna, kde jsem v roce 2008 s Martinem sloužil u 72. mechanizovaného praporu jako bigoš polní, vzduchem chlazený, polní lopatkou poháněný a KDčkem živený. Při východu slunce probíháme Velkým Újezdem. Nálada je velice dobrá, jak se stále něčemu smějeme. Říkáme si, že kdyby nás někdo viděl, tak by nám neuvěřil, že mám v nohách 525 km. Když v obci Staměřice doběhneme k našemu autu, tak v něm všichni spí. Musíme se tedy opět obsloužit sami. Dlouho se ale nezdržíme, protože nás neskutečně rozesmává, jak v autě každý chrápe tak hlasitě, až rezonují stěny. Nejvíc nás ale dostane taťka, který usnul s otevřenou pusou a mobilem v ruce, kde má mapu trasy. Řidič pro změnu objímá vsedě polštář a při spánku se spokojeně usmívá. Naprosto vysmátí pokračujeme v běhu k Dolnímu Újezdu. Bohužel dobrá nálada mě rychle opustí, jakmile začneme klesat. Jak totiž dopadám chodidly na zem z větší výšky, začínají opět nesnesitelně bolet. Občas se tedy musím zastavit a chodidlům odlevit. Největší strach ale začínám mít o pravé koleno, které kvůli křivému došlapu začínám cítit z vnější strany. V Trnávce na nás čeká auto, kde se občerstvím na závěrečné sbíhání do Lipníku nad Bečvou. Hned za cedulí se k nám přidává běžec a společně probíháme náměstím T. G. Masaryka až na benzínku k autu. V kýblu s vodou si důkladně ošetřuji nohy, k čemu patří i bolestivé a krvavé vymáčknutí hnisu, který se mi už týden tvoří v záděře na levém palci. Nakonec ještě měním dlouhé kalhoty za kraťasy. Na cestě jsem už pátý den. Přesněji 98 hodin a 4 minuty, během kterých jsem urazil 535 km.\nVybíháme z Lipníku po cyklostezce kolem řeky Bečvy a přidává se k nám další běžec. Tento úsek pod Helfštýnem je neuvěřitelně ukecaný. Ostatním povídám, jaké mám zkušenosti s reklamacemi a jak je těžké komunikovat přes e-maily, když druhá strana neudržuje historii. U lávky k obci Rybáře nás povzbuzuje skupinka lidí, která tu na nás čekala. Cestou do Hranic na Moravě se přidal ještě jeden běžec, takže dobíháme v pěti. Slunce opět peče, takže si beru tričko bez rukávů. Poslední úsek byl poměrně dlouhý, takže se pořádně občerstvuji. Jeden běžec se odpojí a Vašek zůstává v autě. Proběhneme přes Masarykovo náměstí a stoupáme po silnici do prudkého kopce ven z Hranic. U jednoho z domů na nás zavolají nějací důchodci, ať nám to běží a nabídkou nám pití, které v tomhle teple neodmítnu. Nad obcí Hranice máme krásné výhledy. Vidíme jak zpátky údolím k Lipníku, tak na druhou stranu na první beskydské kopečky. U obřího lomu se další běžec rozloučí, takže pokračuji jen s jedním. Užíváme se výhledy po na Beskydy a zdoláváme kopečky na naší trati. Jen se čas od času zastavím v autě, abych se napil, doplnil pití v láhvi a přidal nové kostky ledu do klobouku. Tímto způsobem se dostáváme až do obce Dub, kde je asi nejhorší kopec na celé trati. Je dlouhý přes 5 km a nejhorší je, že je od začátku vidět až na jeho konec. Ve skutečnosti jsou to dva zvlněné kopce za sebou rozdělené vesnicí Starojická Lhota, kde se opět občerstvím. Závěrečný úsek do Starého Jičína je opravdu pekelný. Stoupání je tak prudké, že nejenže nejde běžet, ale dokonce mám strach, abych nespadl zpátky. Před 5 lety jsem ho na kole sjížděl v opačném směru a bylo to mnohem příjemnější. Nahoře ve Starém Jičínu se k nám připojuje další běžec a společně sbíháme z kopce na druhou stranu. Nohy opět začínají nesnesitelně trpět. Jsem tedy rád, když na jednom parkovišti můžu na chvíli zastavit u našeho auta, jehož posádka si právě cpe pupky v blízké restauraci. S dalším přibíhajícím běžcem společně dorazíme do Nového Jičína. Posádka auta se mi mezitím ozve, že na mě čekají na Masarykově náměstí, kde se jim podařilo zaparkovat. Po pár fotkách jdu k autu, kde si opět umývám rozbolavěná chodidla. Taťka mi potom podává starší boty, se kterými jsem před rokem běžel 402 km přes Českou republiku z jihu na sever, ať si je vyměním. Sice mám strach, co to s těmi puchýři udělá, ale přezuji se. V přechozích botách jsem až sem odběhl 574 km za 100 hodin a 30 minut.\nUdělám první rok a nestačím se divit. Bolest je pryč. Sice něco cítím, ale ve srovnání s předchozím stavem je to jen šimrání. To mi neuvěřitelně zvedne náladu a vlije sílu do těla. Spoluběžec, který se mnou běžel z Hranic, skončil v Novém Jičíně, takže pokračuji jen s dvěma novými, se kterými si díky dobré náladě dlouho povídám. Proběhneme přes obec Rybí a kolem dopravní nehody, ke které letěl vrtulník, dobíháme do Závišic k našemu autu, kde už čekají další běžci. Zde udělám malý test a zkusím si vzít předchozí boty. Hned se vrátí nepříjemná bolest, takže je opět vyměním. Ve stále zvětšující se skupině dobíháme do města Příbor, kde se opět občerstvím, a část běžců se odpojí. Zůstane se mnou jen skupina Pomalé šípy, se kterou proběhnu přes náměstí Sigmunda Freuda. Dále mi ukážou místního velblouda a provedou mě cestou přes les, protože plánovaná trasa vedla přes silnici, která už od mé minulé návštěvy na kole neexistuje. V těchto místech se začne zajímavě měnit můj způsob vnímání okolního dění. Když se mě totiž na něco zeptají a já jim odpovím, úplně se leknu, protože mám pocit, že nemluvím, ale že jen sám sebe poslouchám. Zároveň se mi začíná zdát vše tlumené a jakoby vzdálené. Je to zvláštní stav, který na sobě nedávám znát a normálně pokračuji. Při západu slunce sbíháme po vyválcované cestě kolem hlavní silnice do obce Fryčovice k autu. Rozloučím s několika běžci a jdu se připravit na poslední noc. To znamená, že si oblékám triko s dlouhým rukávem a beru si čelovku. Poté oznamuji svému týmu, že budu trať trochu prodlužovat, aby vyšla mnou plánovaná délka 666 km. V doprovodu dvou spoluběžců pokračuji kolem hlavní čtyřproudé silnice k Frýdku-Místku a pomalu vbíhám do páté noci. Za běhu vyřídím dlouhý telefonní hovor s kámošem, který mi nakonec popřeje šťastné poslední kilometry. Potom si povídám s běžci a říkám jim, že tuhle poslední noc chci vydržet bez spánku kvůli lidem, kteří mají v plánu sledovat můj závěrečný doběh někdy k ránu. U Frýdku-Místku odbočíme na chvíli na polní cestu, po které mi nejde běžet, takže přecházíme do chůze. Mezitím mi někdo volá na mobil, že na mě čeká s další skupinou běžců u vodní nádrže Olešná. Když k nim dorazíme, oznámím jim, že potřebuji přidat asi 10 km, proto si oběhneme přehradu Olešná. Aby se lidé, co mě sledují přes internet, nedivili co se děje, poprvé veřejně oznamuji prodloužení trati na 666 km. Reakce na sebe dlouho nenechají čekat. Když se po půl hodině vrátíme zpátky k hrázi k autu, pořádně se po rychlejším běhu občerstvím. Společně pokračujeme do nočního Frýdku-Místku na náměstí Svobody, kde mám uběhnuto 612 km za 113 hodin a 12 minut.\nDalší kilometry naběhneme kolem řeky Ostravice uprostřed města, kde obkroužíme další kolečko. Potom pokračujeme po cyklostezce nepříjemně rychlým tempem ke hřbitovu, kde čeká auto. V těchto místech se opět mění moje vnímání. Začínám mít totiž pocit, že všechno už se jednou stalo a že všechny úseky běžím s těmi stejnými lidmi znovu. Prostě klasický pocit Déj? vu, který ovšem cítím úplně u všeho. K tomu se přidává nutkání každému děkovat, že mně přišli znova podpořit. U auta se většina běžců odpojí, ale naopak se přidává Vašek, který načerpal sílu na poslední noční úsek. Přes obec Dobrá, kde nás opustí další spoluběžci, vbíháme na hlavní silnici a míříme k obci Hnojník. Na nohách jsem si nechal jen kraťasy, čehož místy lituji, když foukne studený vítr. Společně s Vaškem běžíme čtyři a povídáme si. I přesto ale začínám cítit ospalost, což značně komplikuje můj plán tuhle noc nespat. Vašek se tedy všelijak možně snaží udržovat můj mozek aktivní, abych neusnul. Občas něco vykřikne, nebo se na něco zeptá nebo po mně chce, abych ostatním povídal o nějaké příhodě. Částečně se mu to daří, ale v hlavě mě to stále užírá. Nakonec pomůže malá lest, když mě při občerstvování v autě řekne, že jsme někde zapomněli kabely k nabíjení hodinek, které podle odhadu do cíle bez nabití nevydrží. Zcela probuzený pokračuji se svým doprovodem úmornou pátou ale hlavně už poslední nocí. Když to srovnám s předchozí nocí, kdy jsme pouštěli vysmátí Olomouc, tak teď je to hrůza. Nyní už opravdu vypadáme jako zmožení ultramaratonci po několika stovkách kilometrů. Celý tento noční úsek běžíme kus od hranic s Polskem směrem k jihu. Já mám ale z nepochopitelného důvodu pocit, že běžíme opačným směrem na sever. Za svítání se začneme přibližovat k Třinci. Jeden spoluběžec nás po celonoční výpravě opouští a běží na vlak. Ve třech se tedy proplétáme přes lesopark až na náměstí Svobody, odkud jsem s kámošem Tomášem Švaříčkem v roce 2012 startoval Beskydskou sedmičku, kterou jsme tenkrát ještě jen šli a byli jsme rádi, že jsme ji došli. Pomalu se blíží šestý den a já mám v nohách 642 km za 119 hodin a 5 minut. Když bych tedy běžel původních 640 km, tak bych to do 120 hodin stihl, takhle mě ještě ale přes 20 km čeká.\nBěžíme po cyklostezce paralelně s hlavní silnicí zmrzlí jako broci, protože jsme se zdrželi focením. Kousek od železniční zastávky Vendryně čeká auto, kde se zahřeji teplou polévkou. Dále pokračujeme obohaceni o dalšího spoluběžce. A v Bystřici se k nám přidávají další dva. V obci opět natahujeme trošku trať, když obíháme blok domů. Protože slunce už začíná být přes mraky cítit, převlékám se celý do krátkého oblečení. Přes obec Návsí vbíháme do Jablunkova asi 10 km před cílem. Zde mi moje hodinky zapípají a oznámí plnou paměť. To znamená, že sice stále měří a počítají, ale už se neukládají jednotlivé body na mapě. Jsem z toho nemile překvapen, protože v tomhle režimu měly podle informací přímo od podpory vydržet kolem 172 hodin. Odbočíme od hlavní silnice a běžíme ve stále se zvětšující skupině do obce Písek, kde si dám občerstvovací pauzu u auta. S Vaškem dopíjíme veškeré nedopité výživové tekutiny, protože se blíží závěrečný úsek, kdy budou nejvíce potřeba. Moje vnímání reality se opět posune do zvláštního stavu. Když se totiž zvednu a chci se rozeběhnout, mám velice zvláštní pocit, že se rozeběhla jen moje mysl a tělo mě zpomaleně dobíhá. Se všemi předchozími změnami, na které už jsem si zvykl, si připadám jako na drogách. Po pár minutách probíháme úplně poslední vesnicí na mé trase - obcí Bukovec. S očekáváním se rozhlížím, jestli někde nezahlédnu nějakou skupinu lidí, které by na mě čekala. Bohužel až k poslednímu domu jsem vůbec nikoho nespatřil. Vypadá to, že můj výkon nikoho na úřadu v Bukovci neoslovil. Aspoň tedy mohli splnit slib a zavolat mi, jak se se mnou domlouvali. Takovéto jednání upřímně nenávidím, protože značně komplikuje plánování, když neznáte odpověď, ať už kladnou nebo zápornou. Na parkovišti pod sjezdovkou Kempaland si dávám poslední odpočinek u auta, abychom se domluvili, kdo a odkud bude co fotit a natáčet. Vašek po domluvě vyráží s foťákem dopředu. Já se naopak trochu vracím, aby mi v cíli nechyběly poslední stovky metrů. Nakonec skupinově vyrážíme. Vyklusáváme prudké serpentýny nahoru na kopec. Zde se to otáčí a naopak sbíháme prudký kopec dolů k hraničnímu přechodu Bukovec / Jasnowice. K cíli nyní zbývá už jen pár stovek metrů. Bohužel ale vzdušnou čarou. Po cestě je to ještě něco přes kilometr. Míjíme tedy naše zaparkované auto a opět stoupáme do velmi prudkého kopce. Poté oběhneme les a konečně začneme sbíhat po louce dolů k cíli. Vběhneme do lesa a nyní zbývá posledních 100 m mezi kořeny. Konečně ho vidím. V úterý 8. května 11 minut po 10. hodině dopoledne dobíhám k hraničnímu kameni v nejvýchodnějším bodě České republiky a po více než pěti dnech zastavuji oboje hodinky a vypínám GPS tracker.\nDokázal jsem to! Ale co se to děje? Z ničeho nic moje nálada začíná upadat do apatie. Cítím smutek a naprostý nezájem. Ale proč? Protože už nemůžu běžet? Nebo proto, že tu nikdo nečekal, jako minulý rok na severu? Nemám tušení. Ostatní mně blahopřejí a já se aspoň snažím usmívat. Nechávám se vyfotit, jak kdo potřebuje včetně společné fotky všech, co do cíle doběhli. Natočíme závěrečný záběr a já potom co všichni začnou odcházet, vyndám kámen, který jsem zvedl na západě a zahrabu ho zde na východě poblíž hraničního kamene. Tím je úkol hotov. K autu odcházíme zvláštní zkratkou, která je delší, složitější a zabere více času. Dole u hraničního přechodu u auta mi opět všichni pogratulují a rozloučíme se. Naposledy se vyfotíme a já se konečně převleču do nějakého volného oblečení. Sedáme do auta a vyrážíme domů. Snažím se poslat závěrečnou fotku, ale nedokážu to. Padá na mě totiž tak silná ospalost, že nedokážu napsat ani slovo a pokaždé usnu. Nakonec se probouzím až na nějaké benzínce před Brnem, kde si Vašek i Robert vyklízejí svoje věci, aby v Brně mohli vystoupit. Konečně se mi podaří poslat závěrečnou fotku. V Brně se s nimi rozloučíme a pokračujeme po dálnici dále. Ještě se zastavíme u Devíti křížů, kde si dám konečně něco nezdravě smaženého. Když dojedeme domů, jen nanosím bedny domů a opět na mě začne padat únava. Pouze se tedy vykoupu a kolem 18. hodiny jdu spát. Druhý den se probouzím v 6 ráno. Cítím se odpočatě, tak vstávám. Během dopoledne uklidím všechny věci a vyperu tu velkou hromadu smradlavého oblečení. A protože mě nic nebolí ani se necítím unavený, jdu se proběhnout po Třebíči.\nNa druhý pokus se mi to tedy povedlo. Celkový čas byl o něco delší než plánovaný, protože neočekávané puchýře mi cestu nejen protáhly, ale hlavně výrazně znepříjemnily. A přitom řešení bylo tak snadné. Jen si vyměnit boty za již osvědčené. Jenomže s tím jsem nikdy neměl žádné zkušenosti. Zatím jsem všechno odběhl vždy v jediných botách, protože jsem nikdy neměl puchýře. A protože mi to stále vrtalo hlavou, nechal jsem boty odeslat na expertízu, jestli nebyly napuštěny nějakou agresivnější konzervační chemikálií, která by to mohla způsobit. Další příčiny by mohly být extrémní množství všudypřítomného pylu a první vyšší teploty v tomto roce. Nejdůležitější ale je, že jsem to zvládl. Z nejzápadnějšího bodu České republiky jsem vyběhl ve čtvrtek 3. května v 6 hodin ráno a do nejzápadnějšího bodu České republiky jsem doběhl po 5 dnech tedy v úterý 8. května v 10 hodin a 11 mnut. Celá trasa 666 km dlouhá mi tedy trvala uběhnout 124 hodin a 11 minut, během kterých jsem překonal převýšení mezi 5,5 až 6,5 km. Za všech 5 nocí jsem spal pouze čtyřikrát po necelé hodině, takže dohromady to dává asi 3 hodiny spánku. První a poslední noc jsem nespal vůbec. Protože bylo výrazně teplo, za celý běh jsem vypil asi 120 l tekutin. To vychází asi 1 l za hodinu. Do cíle jsem dorazil o 5 kg lehčí, které se ale druhý den vrátily, protože se jednalo asi jen o tekutiny. Tímto výkonem jsem vytvořil nový český rekord. Jako první jsem totiž přeběhl celou Českou republiku ze západu na východ. Pokud to tedy někdo po mně zopakuje třeba i v lepším čase, první už nebude. Nyní mi zbývají zhruba dva měsíce, než se pustím do další výzvy, při které se pokusím přeplavat 43 km dlouhou přehradu Slapy. A pokud jde o běh, tak nad další šíleností pro příští rok začnu přemýšlet asi až na podzim. I když přiznám, že už teď mě nějaké trasy napadají.\nTrable se záznamem běhu\nUložit do hodinek tak ohromné množství dat, následně je stáhnout a nahrát na server se neobešlo bez komplikací. Zcela veřejně musím přiznat, že se tam celý běh nevešel. Už jsem psal, že paměť mých GPS hodinek se zaplnila 10 km před cílem v Jablunkově, ale to jsem nevěděl, že u těch hlavních se to stalo už u Třince. Naštěstí GPS tracker fungoval, takže jsem chybějící data z hodinek doplnil o data z GPS trackeru. Doma mám tedy kompletní záznam celého běhu. I tak je tu ale jeden problém. Hodinky sice měřily po 1 s, ale zaznamenávaly po 10 s stejně jako GPS tracker. To znamená, že ačkoli měla trať skutečně 666 km, záznam (souboru GPX) má uloženou trasu dlouhou necelých 650 km. Těch 16 km je odchylka právě způsobená různou frekvencí zjišťovaná polohy. Jediná doložitelná hodnota skutečné délky běhu je tedy z hodinek, kterým se paměť zaplnila už před cílem.\nOndřej Herzán: Z Chocně do Zábřehu aneb Noc a den na přeběhu republikou\n„Taky čekáš na Štěpána?“ Náměstí v Chocni, půl druhé ráno. Občas kolem profrčí auto, připotácí se mírně podnapilý jedinec neurčitého věku. Jinak všude klid a mír… „Čekám… takže to nevzdal? Super!“ Osamělý čtenář ve sportovním oděvu se zvedne z lavičky, připojí se k mladému páru a společně dusáme naproti zajímavému nočnímu dobrodružství.\nSilnici před městem znenáhla ozařuje svit čelovek a slitina několika hlasů. Je to on, jsou to oni! Třebíčský ultramaratonec Štěpán Dvořák se svým doprovodem - běžcem Vaškem a cyklistou Robertem...\nTo se tak jednoho dne zrána probudíte a řeknete si, že přeběhnete republiku. Od nejzápadnějšího k nejvýchodnějšímu výběžku republiky. Pořád po svých. Ideálně s minimem spánku. Naběháno máte, věříte si, komunikace na sociálních sítích funguje, podpůrný tým šlape. Jak prosté, milý Watsone. Po měsících příprav a jednom nezdařeném pokusu zbývá vlastně maličkost: uběhnout to.\n„Tvl, co tam dělaj s těma čelovkama? Běžci? Voni se fotíííííí?“ Povzbuzený člobrda se naklání z dokořán otevřeného okna Sportbaru na choceňském náměstí a trefně glosuje aktuální dění u místního morového sloupu. Akci sledují stovky fanoušků, je třeba jim nabídnout reprezentativní dokumentaci cesty. A Štěpán k tomu přistupuje velmi pečlivě. Robert se zhostí role fotografa i stativu; na několikátý pokus se dílo podaří a vcelku početná skupinka nočních běžců se může posunout dál.\nKonkrétně k obytnému vozu, který parkuje za řekou. Řidič Martin všechny vítá malým prezentem - běžeckými lahvemi - a žádostí o podpis na auto. Doprovodné vozidlo po domluvě se Štěpánem staví každých 5-10 kilometrů. Posádka se střídá v řízení, úklidu, přípravě proviantu a poskytuje ultraběžci potřebný stravovací i zdravotní servis na smluvených checkpointech.\nŠtěpán v tuhle chvíli za sebou má tři dny běhu, začíná třetí noc. Podle údajů, které pravidelně odesílá na facebook, si kolem Pardubic prošel velkou krizí. Pokud byste teď, o desítky kilometrů dál čekali zhrouceného jedince, který lapá po dechu a jeho zdraví visí na vlásku - mýlíte se. Vedle vás volně a lehce kluše borec v kloboučku, občas něco prohodí, zavtipkuje, odpoví na dotaz. Takový volný výběh po práci, řeklo by se. Jenomže to by nesmělo být půl třetí ráno a nesměli byste mít čtyři stovky kilometrů v nohách.\nBěžecký peloton se zakousne do cyklostezky kolem řeky Orlice. Údolím se nesou občasné výbuchy smíchu, podnícené zejména Vaškem, který jako člen servisního týmu a častý běžecký doprovod neztrácí ani vlivem ztížených podmínek nic ze svého věhlasného humoru. Právě naopak. Jako by ho únava a vyčerpání poháněly ke špičkovým výkonům. „Vážení cestující - Stará Paka!!!“ pronese například před svítáním v prochladlém údolí. V tu chvíli nezápasí ultramaratonec jen s křečemi stehen, nýbrž i bránice. Jindy třeba tento statný, vysoký muž dobrosrdečně prohodí, že „správný dálkový běžec má postavu jak zeschlej šušeň.“\nCyklista Robert to má o poznání těžší. Snaží se respektovat rychlost běžecké skupinky - a když ta po Brandýse nad Orlicí prořídne, je velice těžké držet tempo, neprochladnout a neusínat v sedle. I jemu patří obdiv za statečnou jízdu pod hvězdnou klenbou. Zejména když se běžci dohodnou na zhasnutí čelovek a razí si cestu za svitem půlměsíce.\nRanní chlad a větřík v rozlehlém údolí přece jen odebraly část sil. Štěpán se občas chytne za stehno, jindy se musí zastavit a dát nahoru překrvené nohy. Za rozbřesku vbíháme do Ústí nad Orlicí a bez jakýchkoli okolků dobýváme útočiště doprovodného vozu na nejbližším parkovišti. Štěpán se usadí, zívne a v tu ránu spí. My ostatní volně přežvykujeme, co nám vůz nabídne, a Vašek láteří nad pomalým výkonem sporáku, který dostal jednoduchý úkol ohřát vodu na čaj. V tu chvíli vykoukne ze spacího prostoru mladá žena a udiveně kouká na skupinku chlapů, z nichž jednoho dosud nespatřila. „Jak jste se sem dostali??“ „Ále, otevřeli jsme si dveře a jsme tu, dobrýtro!“… Seznámení tak probíhá bez větších okolků, jako ostatně všechno v té multifunkční káře, prodchnuté vůní jídla, pití, zvukem chrápání a kdovíčím ještě.\n„Nuže, dveře jsou otevřeny!“ zavelí Vašek po půlhodině vytrvalcova spánku. Ten se protáhne, zamžourá do ranního světla a přemýšlí, co bude dál. Spoluběžec, řidič, humorista a psycholog v jedné osobě se snaží naznačit, že je nejvyšší čas opět se obout do řemesla. Leč nahromaděná únava si žádá ještě drobné poležení. Štěpán nakonec bystře vstane a ve dvou vyrážíme do kopců nad Ústím.\nKrásné, slunečné a zatím vcelku chladné počasí nás doprovází cestou do Knapovce. Další střetnutí s vozidlem provází určitá nervozita. Přece jen - několikátý den na cestě, stále spolu, námaha, únava, různé vypjaté situace - to vše musí udělat svoje. Ke cti zúčastněným slouží, že se dokážou konstruktivně domluvit a naplánovat další úsek.\nŠtěpán chvílemi působí jako manažer, který rozdělí práci, dotáhne plán, odešle z mobilu fotku a údaje, aktualizuje harmonogram, komunikuje s fanoušky, kontroluje výbavu - a u toho jakoby mimochodem běží napříč republikou. Naplánovat takovou akci muselo stát opravdu velké organizační úsilí a nadšení nejen jeho, ale i řady lidí kolem.\n„Co je tohle za kopec?“ skuhráme svorně v dlouhém, předlouhém stoupání na Skuhrov. Vesnička podhorského střihu na vrcholu, kolem důvěrně známá řepková pole, rozkvetlé kaštany, daleké horizonty. A už opět hartusíme v prudkém klesání do lanškrounské kotliny. Záběr na stehenní svaly i pro člověka, který dosud urazil chabou třicítku. Jak se asi musí cítit svaly hlavního protagonisty, to raději nedomýšlet…\n„Ahoj Štěpáne! Jak to jde?“ Před Lanškrounem se přidávají první dva běžci a v samotném městě vcelku početná skupina fanoušků. Malebné kopečky v okolí se hned zdolávají veseleji, přestože vedro opět začíná úřadovat a kapky potu skrápějí vyprahlý asfalt. Robert fotí ostošest, fotogeničnost krajiny (a snad i některých běžců či běžkyň) k tomu doslova vybízí.\nV Tatenicích je třeba ultraborce doslova obložit ledem, aby mohl v klidu a míru pokračovat dál tímto slzavým údolím. Při tom občas zastaví auto či cyklista, pozdraví a popřeje mnoho zdaru. Je vidět, že Zábřežsko se podařilo skutečně mediálně pokrýt. Asi i díky starostovi Zábřehu, který se sám v propagaci angažoval, chystá nějakou parádu na zábřežském náměstí a dokonce nám prý poběží naproti.\nZa Hoštejnem začínáme plně pociťovat dopady zmíněné propagace. Běžců se přidává víc a víc; někteří kynou ze zahrad či otevřených oken; Morava je na dosah ruky. Na cyklostezce, vytvořené z opuštěného drážního tělesa, se skutečně přidává starosta Zábřehu a hrozen dalších běžců, cyklistů i koloběžkářů. Peloton teď vypadá skoro jako na Giru d´Italia.\nBěh se Štěpánem doporučuje devět psychologů z deseti. Jak tak krájíte svůj čtyřicátý a padesátý kilometr a tu a tam vás něco zabolí, hned pomyslíte na to, jak se musí cítit ta nezničitelná mašina vedle vás. Tato srovnávací studie působí jako analgetikum. Únavu prostě odežene a vy si vesele klušete dál a dál. Často o jednotky až desítky kilometrů dále, než jste původně chtěli a plánovali. Máte-li nízké sebevědomí a tvrdíte, že nic neuběhnete, připojte se ke Štěpánovi. Garantuji vám: uběhnete. A to mnohem víc, než si dovedete představit.\nDoběh do Zábřehu je skutečně fenomenální. Včetně podpisu do městské kroniky, možnosti sprchy pro doprovodný tým a dalších příjemných maličkostí. Následuje obměna běžců a skupina povstává k dobývání dalších met. Tentokrát již bez autora těchto řádků, který po natočené pětašedesátce křepce kulhá na vlakové nádraží a míří do domovského Brna.\nS myšlenkami, že pokud si něco doopravdy přejete, celý vesmír se spojí, aby vám vaše přání umožnil vyplnit.\nFotek: 135 | Velikost: 39,79 MB\n◄ 1 2 3 4 5 6 7 ► 21 - 40 / 135\nVidea: 1 | Délka: 00:43:11\nShow: 34x | Read: 1 hod 07 min | Update: 2020-04-08 13:20:11\t| Script: | Queries: 39\t| Kontakty | © Dvořák Štěpán 2007 - 2020\t| # # #


Jihočeské novinky - Komentáře - Řízená podpora udávání je prohra státu\nMinisterstvo financí dnes rozdá první výhry v účtenkové loterii. Není co slavit. Účtenkovka není nic jiného než řízená podpora udávání, a to si žádné ovace nezaslouží.\nJe to také prohra státu, který plošnou evidencí tržeb cíleně rozděluje společnost na potenciální zloděje a angažované udavače. To ale stát dělat nemá.\nDobrou zprávou je, že zájem o Účtenkovku je v Česku výrazně menší než na Slovensku, kde ovšem celá loterie dopadla naprostým fiaskem. Výběr DPH se tam kvůli ní prakticky nezvýšil a zájem Slováků rychle opadl. Stejný osud čeká tuto zbytečnou a drahou loterii nepochybně i u nás, i když se ministerstvo nejspíš pokusí přilákat pozornost zvýšením výher. ODS s EET a udavačskou loterií nesouhlasí a bude prosazovat jejich zrušení.\nS USA je to stejné,nebo velice podobné,jako s Německem:kam vstoupí bota jejich vojáka,je velice nesnad...\nStojí za povšimnutí,že všichni neúspěšní kandidáti na prezidenta se srotili v senátu.Odtud jen pokřiku...\nZRUŠME SENÁT,SEMENIŠTĚ KOLABORANTŮ,ZRÁDCŮ A STARÝCH VYSLOUŽILCŮ.jE TO JEN TZRAFIKA ZA VĚRNOST ODS,LIDO...\nZprávy Independent: Johnson nemá šanci zastavit příliv migrantů bez Paříže! Politika Jan Schneider: Přehnal to Vystrčil? Byznys Putinův šach mat: Americký osud v rukou Ruska! Regiony Počty zásahů u tonoucích osob v Jihočeském kraji narůstají Sport Podivné léto pětibojaře Vlacha. Posun ve škole, péče o štěňata a koncentrace na novou sezónu


Program MEDIA patří k řadě podpůrných programů Evropské unie. Byl založen v roce 1991 a je zaměřen na zvyšování konkurenceschopnosti a oběhu evropských děl na mezinárodním audiovizuálním trhu. Od roku 1991 je program implementován v rámci 5ti až 7letých období. Současný program MEDIA 2007 byl zahájen 1. ledna 2007 a potrvá do konce roku 2013. Rozpočet programu MEDIA 2007 na roky 2007 – 2013 činí 755 milionů EUR. Stejně jako předchozí programy se nový program zaměřuje na podporu činností ve fázi přípravy audiovizuální výroby (vzdělávání, vývoj) a následující po ní (distribuce, propagace).\nFond spravuje Ministerstvo kultury. V čele SFČK stojí ministr kultury, který odpovídá za hospodaření s prostředky SFČK. Základní záměr zřízení SFČK spočíval ve vytvoření nového zdroje a institucionální základny pro financování projektů v oblasti kinematografie.\nČesko-německý fond budoucnosti je mezistátní instituce, jež je konkrétním výsledkem Česko-německé deklarace z 21. ledna 1997. Posláním Fondu budoucnosti je všestranně podpořit porozumění mezi Čechy a Němci. V souladu s jeho stanovami fond poskytuje za tímto účelem finanční podporu partnerským projektům z obou zemí.\nAudiovitzuálny fond vznikl v roce 2009 coby nová veřejnoprávní instituce na podporu a rozvoj audiovizuální kultury a průmyslu. Fond nahradil dřívější grantový program Ministerstva kultury a rozšířil možnosti i zdroje podpory.\nVyšší odborná škola grafická a Střední umělecká škola grafická. Vyšší odborná škola grafická v Jihlavě je součástí Soukromé vyšší odborné školy grafické a Střední umělecké školy grafické, s.r.o. VOŠG je akreditována MŠMT v lednu 2001. VOŠG vznikla přirozeným kvalitativním vývojem střední školy. Studijní program byl vytvořen ve spolupráci s katedrou animace pražské FAMU.\nMezinárodní festival dokumentárních filmů Amsterdam byl založen v roce 1988 na podporu domácího a mezinárodního dokumentárního filmu. Spolu s širokým výběrem projekcí a diskusí nabízí IDFA vhled do nových dokumentárních trendů a místo pro setkání filmových tvůrců, distributorů a TV producentů. V rámci IDFA se konají také dvě hlavní akce pro profesionály: Docs for Sale a the FORUM.\nCílem vzdělávací organizace Documentary Campus je zajistit školení a trénink pro profesionály i začínající tvůrce v evropském dokumentárním sektoru a rozvíjet jejich profesní potenciál pro mezinárodní dokumentární trh. Prostřednictvím seminářů i veřejných sympozií s renomovanými mezinárodními experty se Documentary Campus zabývá řadou aktuálních otázek, které souvisejí s novými trendy a vývojem na mezinárodním dokumentárním trhu.\nSlovenská produkční společnost\nEstonské velvyslanectí v Praze\nSpolečnost Aerofilms je českou filmovou distribuční společností, která vznikla rozšířením aktivit dvou největších pražských artových kin – Aero a Světozor.\nNEWTON Media, a.s. vlastní nejbohatší archiv plných znění sahající až do roku 1993. Informace zpracovává na vysoké profesionální úrovni a poskytuje celou škálu služeb založenou na práci s nimi - klasický monitoring, mediální analýzy, krizová komunikace, monitoring inzerce a reklamy, monitoring socialních sítí a další služby.\nMÜTANTAMÜTANTA je otevřená multidisciplinární platforma pohybující se na polích grafického, interaktivního, produktového a interiérového designu. Richard Rozhoň, Tom Varga, Dan Gonzalez, Jaromír Skácel.\nlaboratořlaboratoř je výzkumný prostor, ve kterém společně s několika externisty zkoumáme široké prostory grafického designu. Spolupracujeme s řadou inovátorů z různých oblastí. (Petr Babák, 2003)\nAIRWAYNET a. s. je dynamicky rostoucí společnost, která již několik let působí v silně konkurenčním prostředí telekomunikací. Její specializací je nabídka vysoce profesionálních služeb v oblasti poskytování vysokorychlostního internetového připojení, se zaměřením na domácnosti, firmy a poskytovatele (ISP).\nČeská společnost pro filmová studia (CEFS) je občanské sdružení badatelů, pedagogů, studentů, archivářů, kritiků a tvůrců v oblasti filmu a dalších audiovizuálních médií. K aktivitám sdružení patří provoz webových stránek, vydávání časopisu, udělování cen a pořádání konferencí. Zakládající organizace: katedry filmových a audiovizuálních studii v ČR (Praha, Brno, Olomouc) a Národní filmový archiv.


Libušina galerie - O nás\nSluníčko galerie. Malbu studovala v ateliéru Pavlač v Brně, absolvovala výtvarnou školu Astra Kuřim.\nJiž 11 let navštěvuje letní a zimní semestry na univerzitě VUT U3V a FaVU v Brně. Přednášky zaměřené na Dějiny umění, Architekturu, Známé osobnosti, a České umění\nVěnuje se poetickým obrazům snů a skutečností převážně v akrylu, ale pracuje i s olejem a akvarelem.\nŽije a maluje v Malhostovicích, v galerii je duší všech kytek, aranžování, vazeb, milých věcí a věciček, které ji dělají útulnou a kam se lidé rádi vrací, protože paní Libuše dává galerii úsměv a pohodu. Dobře a ráda zprostředkovává téměř všechna jednání s elegancí a přirozeností jí vlastní.\nPrý vaří skvělou kávu.\nMalíř, muzikant, tulák a snílek. Studoval malbu v ateliéru ak.mal. Josefa Jíry, restaurování na pražské AVU (prof. R.Ondráček). Věnuje se krajině, aktu i náročným tematům o podstatě světa a poslání člověka v něm. Maluje oleje a akvarely, sporadicky zabrousí do grafiky.\nPracuje jako restaurátor závěsných obrazů, ale opravuje i staré slohové rámy. Řídí rámovací studio galerie.\nUvádí většinu výstav, které galerie pořádá.\nŽije a maluje ve starém domě v Lomničce u Tišnova.\nGalerii máme ve starém opraveném domě s bohatou historií, který patří obci Malhostovice. Je určená pro autorské nebo tematické výstavy, má závěsný systém a kapacita je asi 20 obrazů střední velikosti v jedné řadě. Autorské výstavy instalujeme vždycky do jedné řady. .\nNa zahradě probíhají koncerty, akce i jiného než výtvarného zaměření a plánujeme tam i nějaké to sochařské sympozium.\nJirka - fandím vám\n31. 5. 2010 9:12\ntedy lidi, v dnešní době provozovat někde na vesnici galerii umění v takovém rozsahu, jak to z vašeho netu vypadá velký, to opravdu smekám. přeji vám oběma, ať se daří a je škoda, že jste tak daleko, rád bych se podíval. snad někdy...:-)


Local Lokal, Olomouc\n24.9.2017, sepsal Čiva\nTel.: 720 073 362\nFB: LOCAL LOKAL\nV rámci pivní tour de Olomouc na konci července 2017 jsem se s partou přátel zastavil i v „Lokálu“, abych zjistil, zda je tento podnik chvíli po svém otevření oblíbený právem, či nikoliv. Jelikož jsme nedávali rezervačku a ai netušili, kolik zde tak bývá o víkendech k večeru lidí, šli jsme raději již v brzkém odpoledni – a vyplatilo se.\nNa čepu jsem vedl v patrnosti Primátor 11° nefiltr, 12° Weissbier, 13° polotmavou, k tomu pak pivo z nového minipivovaru Helf v Oseku nad Bečvou (kromě něj tady mají často i např. Beskydský pivovárek, Clock nebo Nachmelenou opici). Polotmavé za 32 peněz bylo velmi dobré, karamel z toho jen sršel, APA 12° od Helfa pak sice chuťově žádná ovocná bomba, ale slušně řízná, hezky chmelená a chuťově velmi čistá (za cca 55 Kč). Jako mírné negativum vidím cenu pšeničného Primátora, a sice 42 peněz – to je fakt moc.\nObsluhovala nás mladinká slečna asijského původu, avšak zřejmě již několikátá generace, protože „po našem“ mluvila bezchybně. Byla milá, relativně hbitá, občas sice něco pozapomněla, ale to se stává.\nJIndustry pub? No nevím – to spíš jen hezky vypadá napsané na ceduli, ale nějaký indoš zde nečekejte. Tak jako spousta hospod má i tato omítku oškrábanou až na cihlu, nábytek veskrze dřevěný a betelný, sem tam na zdi nějaký ten neon, ze stropu visí pár rezavých řetězů a jiné dekorace, bar je pak hodně obložen sklem a nechybí ani nezbytná tabule, na kterou se píše křídou aktuální nabídka. Knajpa prostě kopíruje současné trendy, přičemž se jí to v podstatě daří.\nMnoho lidu zde takhle v brzkém odpoledni nebylo, pár dobře naladěných mladistvých a pak taky naše grupa, což samozřejmě nemohu hodnotit jinak než pozitivně. Zajímalo by mě, jak to zde žije pozdě večer – musím to někdy zjistit.\n„Lokál“ je příjemný podnik, kam se zase rád někdy podívám, škoda, že mají v nabídce jen jedno speciální pivo a krom toho stále tři druhy Primátora – doporučoval bych ještě jednu rotující pípu přidat.\nMyslím si, že takové podniky se v Olomouci uplatní, a přeju si, aby to platilo právě i pro „Lokál“, už jen kvůli jeho naprosto vynikající poloze – kousek od nádraží, zároveň ale kousek do centra.


Levná elektronika Bravo - e-obchody\nLevná elektronika Bravo\nPublished Date: Červenec 24, 2020\nPřáním každého spotřebitele je nakupovat kvalitní a přitom levné zboží. Tuto představu naprosto splňuje obchod Eli M Store, který prodává nejrůznější elektronické pomocníky převážně od českých firem, včetně výrobce Bravo. Tato kvalitní elektronika levně je rozdělena do několika kategorií podle účelu použití.\nSortiment elektroniky Bravo\nČeský výrobce Bravo produkuje nejrůznější elektronické přístroje, nářadí a stroje. Pro lepší přehlednost jsou tyto výrobky rozděleny do dvou hlavních kategorií. Jednak jsou to nejrůznější elektroničtí pomocníci do domácnosti, a jednak přístroje, nářadí či stroje určené pro dům, dílnu a zahradu.\nFirma Bravo vyrábí celou řadu elektronických přístrojů, které se uplatňují hlavně v domácnostech, ale také v kancelářích či v jiných prostorách:\nCD přehrávače – jako příklad lze uvést CD rádio digitální B-6037 MT-832 v černé barvě. Přehrává i Mp3, má vstupy USB, AUX a vstup pro sluchátka. Další varianta je v barvě červené a navíc má funkci Bluetooth\nDigitální teploměr bezdrátový – pěkný design, jednoduché ovládání a nízká cena jsou hlavními atributy. Umí měřit vnitřní i venkovní teplotu díky venkovnímu senzoru, jehož dosah je minimálně 100 m. Je napájen baterií, která je součástí balení\nKuchyňské spotřebiče – příprava potravin či nápojů, zavařovací hrnce, tepelná úprava pokrmů\nPéče o tělo – konvektory, sušáky ručníků, koupelnové infrazářiče, teplovzdušné ventilátory\nÚklid domácnosti – vysávání, žehlení a další doplňky a příslušenství\nKategorie dům, dílna a zahrad\nZahrnuje nejrůznější ruční elektrické nářadí, měřidla, zahradní nářadí a stroje, textílie, tkaniny, pletiva a další sortiment, který obchod Eli M Store nabízí převážně od českých výrobců. Jednou z firem, se kterými obchod spolupracuje, je také Isolit-Bravo, která vyrábí kuchyňské přístroje, výrobky z plastických hmot a formy pro lisování plastů.\n← Zajistěte zaměstnancům bezpečnost práce díky kvalitním ochranným pomůckám\nHerní PC do každé domácnosti →


Krav Maga nebo MMA? – Krav Maga\nKrav Maga nebo MMA?\nVětšina lidí touží vybrat to nejlepší a srovnávají např. MMA, Judo, Karate, Aikido a v poslední době i Krav Maga nebo i Musado. Nejdříve je ale potřeba pochopit co je co a následně se můžeme pustit do porovnání.\nUrčitě každý slyšel o bojovém sportu, bojovém umění a rovněž o sebeobraně. Pojďme si tedy stručně charakterizovat tyto různé styly a přístupy boje.\nBojový sport je vesměs velmi tvrdá a fyzicky náročná sportovní disciplína! Každý takovýto sportovec si právem zaslouží značný respekt.\nV bojovém sportu jde o porovnání bojových dovedností a to vše v rámci daných pravidel. Sportovec se systematicky připravuje na zápasy a využívá k boji především techniky, které jsou specifické pro daný styl.\nDíky pravidlům se vždy jedná o férový souboj, na který dohlíží rozhodčí.\nProč se rozhodnout pro bojový sport? Sport vede (zejména mládež) k disciplíně, usilovné práci, ctění pravidel i autority (rozhodčího, soupeře, ..),\nCo v bojovém sportu příliš nehledejte …. Ve sportu nevidíme přílišnou eleganci a komplexní dovednosti vhodné na „ulici“.\nRozhodně lze tedy nahlížet na bojový sport tak, že každý zápasník v ringu, v kleci nebo na tatami si zaslouží velký respekt!\nBojové umění. Léta precizního a rovněž fyzicky velmi náročného tréninku dovedou bojovníka k technicky dokonalým technikám. V bojovém umění každý bojuje nejen se soupeřem, ale i sám se sebou. Takovýto žák se vydá na cestu bojovníka, která nezahrnuje jen fyzickou složku (cvičení), ale i tradice a další aspekty daného stylu.\nJednou z hlavních myšlenek bojového umění je pracovat sám na sobě, zdokonalovat se, být slušným a vyrovnaným člověkem. Veškeré umění (hudba, malování, ale i boj) vyžaduje dokonalost. V bojovém umění se excelentně prolíná pohyb a samotný boj.\nProč začít trénovat bojové umění? Dnešní doba je velmi uspěchaná a lecjaký mladý člověk chce vše, bez námahy a především hned. Bojové umění však vyžaduje značné úsilí, vytrvalost, pokoru a další atributy, které se v dnešní době pomalu vytrácejí.\nBojové umění směřuje k perfektnímu zvládnutí technik a rovněž klade důraz na zlepšení fyzické a mentální kondice každého žáka.\nOpět si ale musíme připomenout co zde nemáme hledat. Zásadní není porovnání dovedností se soupeřem (ve smyslu sportu). Rovněž přílišná „přetechnizovanost“ není potřebná na „pouliční“ boj.\nBojové umění si opět náležitě zaslouží velký respekt! Oss.\nÚvodem ve stručnosti: „Řada výše popsaných atributů je přesně naopak„.\nSebeobrana není férová, nejedná se o sportovní měření sil, technická dokonalost jde velmi do ústraní.\nUlice je prostě jiná a platí zde odlišná „pravidla“!\nNa ulici nenajdete rozhodčího, není stanoven časový limit souboje, nikdo nás nebude obdivovat ani nám nepomůže.\nNaopak zde očekávejme přesilu útočníků, nečekané přepadení, zbraně a nespočet destruktivní útoků na citlivá místa! Na ulici nevíme nic předem! Zde sehraje psychika největší roli a často rozhoduje o výsledku konfliktu.\nSebeobrana připravuje člověka na přežití a zvládnutí konfliktu v běžném životě. Hlavním cílem je prevence !!!, eventuelně vyřešit co nejrychleji „problém“ a opět se dostat do bezpečí.\nUlice (rozumějme tím i hospodskou rvačku, domácí násilí, ….) je neférová záležitost, bez elegance a nikdy nevíme co nás čeká. Některé konflikty zdárně vyřešíme asertivním jednáním a jiné velmi usilovným a tvrdým bojem. Nikdy nevíme co můžeme od útočníka (často se přidají i další!) čekat! Situace se velmi často mění a sami jsme pod extrémním stresem a navíc se vše musíme snažit v rámci zákonů! Konflikt můžeme očekávat, ale mnohdy jsme přepadeni, tj. nepřipravení na promyšlený útok agresora.\nDo těchto situací se můžeme dostat i nechtěně, kdy někdo vyvolá rvačku a chtě nechtě se musíme bránit. Dále jsou situace, kdy musíme chránit napadenou osobu a zde nebráníme jen sebe, ale musíme mít pod kontrolou i danou osobu.\nNůž, jedna z nejnenebezpečnějších a přitom nejdostupnějších zbraní na našich ulicích! O eleganci obranných technik na ulici snad nelze ani psát, nechme je proto do oblasti bojového umění a na promo videa na youtube. Tato extrémní záležitost rovněž patří do škatulky „sebeobrana“. Na tréninku vždy podotknu, že „krev vždy poteče!“ …. jen záleží z koho více.\nNa ulici ani nerozhodují dosažené technické stupně (pásky) ! Stručně řečeno, je to „jiný svět“ než ten který známe z tělocvičen!\nPosted on 12.8.2017 12.8.2017 unitedkravmaga_cz blog\nŽena (ne)bojuje →\n2.ledna 2018 - Krav Maga, základní kurz (nábor), Trutnov 3.ledna 2018 - Krav Maga, základní kurz (nábor), Liberec 4.ledna 2018 - Krav Maga, základní kurz (nábor), Turnov 6.ledna 2018 - Krav Maga, základní kurz (nábor), Vrchlabí\ninfo, rychlá registrace, ... (mobil): 604421204


ultimate chic: Velké zklamání v podobě srpnového Ladyboxu\npřed chvíli se ke mě dostal nový srpnový Ladybox, tak se chci s vámi za čerstva podělit o obsah a první dojmy. Na box jsem se opravdu těšila, neboť jsem si jej nadělila za úspěšně zvládnuté státnice a o to víc mě mrzí jeho obsah, který mě po rozbalení opravdu zklamal. Dokonce se nebojím box označit za nejslabší v dosavadní historii, což je opravdu šokující, když se jedná o speciální edici k 1. výročí. Ale dost kritiky na úvod.\nSpodní díl krabičky je černé barvy, vršek růžový s černým motivem krajky. Musím říct, že krabička se mi líbí.\nObsah čítá 2 plné výrobky, 4 vzorky a 2 pytlíčkové mini vzorečky.\n1. Plný výrobek - přípravek na rty od značky Korres\nRadu našla: Korres Lip Butter, 6 g, plné balení ve vybraném odstínu, cena 240 Kč\nVýrobek od značky Korres byl proklamovaný a taky to byl důvod, proč jsem si box objednala. Ze zařazení balzámu na rty mám radost a to i přes to, že mám zásobu balzámů na 2 roky dopředu. Balzám jsem obdržela v odstínu Plum, který se mi velmi líbí a rtech vypadá moc hezky. Je výrazný, ale ne přehnaně. Balzám je skvělé konzistence, nádherně voní a věřím, že bude i skvěle hydratovat. Za mě spokojenost. Vlastně je to jediný výrobek, se kterým jsem spokojená.\nMaru našla: Korres Lip Gloss, 6 ml, plné balení ve vybraném odstínu, cena 249 Kč\nNa avizovaný výrobek značky Korres jsem se z celého boxu nejvíce těšila, o to větší bylo mé zklamání, když jsem v boxu objevila zrovna lesk na rty. Lesky na rty prakticky nepoužívám a i v dotazníku mám uvedené, že lesky spíše ne. Takže tady personalizace nevyšla. Lesk byl v odstínu 12 Washed off pink, je to korálovo-cihlová barva, která mne příliš nezaujala. Lesk je s jemným stříbrným shimmerem.\n2. Plný výrobek - Beauty UK lak na nehty Glam Nails, plné balení, ve vybraném odstínu, 9ml nebo Oční stíny Inglot\nRadu našla: Beauty UK lak na nehty Glam Nails. Tak na to, že jsem lakovací maniak mě lak nijak zvlášť nepotěšil. Dostal se ke mě odstín Pink - No.12, který je žvýkačkově růžový. Což o to, barva to je pěkná, ovšem takových barev mám již více. Lahvička je úplně obyčejná, ničím zajímavá. Na to, že se jedná o britskou kosmetiku bych čekala víc. Z konzistence usuzuji, že lak bude málo krycí, ale třeba překvapí. Uvidíme.\nMaru našla: Taktéž jsem v boxu měla lak na nehty Glam Nails, ovšem v takové sytější pastelové fialové. Je to odstín 41 - Soft lilac. Nejsem z laku příliš nadšená - nemohla jsem jinak a hned jsem si jím mázla na nehet a nevypadá, že by dobře kryl.\nPure Fiji šampón a kondicionér z kokosového mléka, cestovní balení, 30 ml\nNa výrobek od Pure Fiji jsem se těšila, neboť byl avizován. O to víc, jsem byla v šoku, když jsem zjistila, že se jedná pouze o miniatury. Výběr šampónu a kondicionéru považuji za dobrý, ovšem z tak prťavého vzorku si člověk žádnou představu o účinnosti neudělá. Předpokládám, že mi vzorky vydrží max. na 2 použití. Každopádně mi oba výrobky moc hezky kokosově voní, ale těšila jsem se na plný výrobek.\nRyor uvolňující mátový gel, 50 ml, cestovní balení\nRyor mě v boxu potěšil, neboť ho mám ráda, ovšem čekala bych, že vyberou a zařadí lepší výrobek, než je gel na nohy. Použití pro něj přes to najdu, ale nadšená z něj nejsem.\nDále jsem v boxu našla 2 mini vzorečky od značky TMT. Jeden ukrývá Inca Oil, což je vlasový olej, který obsahuje vzácný olej Inca a má vlasy revitalizovat, zabraňovat jejich stárnutí, eliminovat poškození a třepící se konečky. Ovšem jsou ho pouze 3 ml, což se rovná jedno použití. Druhý vzoreček ukrývá Cristall Liquidi Latte - tedy vlasové mléko, jenž má hydratující a zvláčňující účinky.\nMimo leták jsem v boxu našla vzorek zubní pasty Marvis. Maru našla kolagenový krém. Jedná se o miniatuy, které se již v boxech objevily.\nA jaký je konečný verdikt? Pochvalný určitě ne. Box se dle mého vůbec nepovedl a opravdu jej považuji za nejhorší v historii. Jsem z něj vyloženě zklamaná. A myslím, že v tom nejsem sama?\nJak jste na tom vy? Taky vás box zklamal?\nVystavil UltimateChic v 15:01\nŠtítky: Beauty UK, korres, Ladybox, ostatní, Pure Fiji, Ryor, TMT\nNoogeta 23. srpna 2013 15:28\nTaky velké zklamání...\nRadu a Maru 23. srpna 2013 15:34\nMoc lidem se box tentokrát nelíbil - a ani se nedivím. Podle toho, co jsem četla na facebooku nebo na jiných blozích, tak se u většiny odběratelů vůbec netrefili s personalizací, což bych řekla, že je ten největší problém, proč je box tento měsíc takové fiasko.\nAnonymní 23. srpna 2013 16:02\nPřesně tak, navíc já koukám po blozích na boxíky už delší dobu a dárky v podobě přebytečných vzorků a miniatur tedy neoceňuji.\nRadu a Maru 23. srpna 2013 17:16\njj. právě. Kdyby to byly vzorky, které ještě většina z nás nezkoušela, tak bych to chápala jako možnost vyzkoušet si zase něco nového, ale dostat kolagen (ten mám já), který byl v boxu před nějakou dobou, to mě mrzí.\nAnonymní 23. srpna 2013 15:42\nMě to tedy zas tak hrozné nepřijde, ale chápu, že pokud z dvou výrobků člověk dostane zrovna ten, který nevyužije, tak nadšení moc nepřijde.\nRadu a Maru 23. srpna 2013 17:14\nMi teda ještě vadí, že např. stíny Inglot už v boxu byly, sice bych z nich byla radši než z laku, ale i tak mi to příjde jako výrobek, který někde zbyl. A to jinak Inglot miluju, takže tak. Ještě se mi zdá taky nefér, aby v jednom boxu byl lak za 60 Kč a ve druhém reliéf stínů za 150 Kč. To je přece nefér, když platí všichni stejně.\nNatashka 23. srpna 2013 19:20\nMě teda box taky vůbec nepotěšil... Mám taky ten růžový lak. Já teda levné laky nemám moc ráda, sice to zní povrchně, ale mám laky jako OPI nebo essie, které mám přes 3 roky a normálně je používám stále. Občas se mi treba zalibi barva v drogerii, koupim si lak za 50kc, a po pul roce je nepouzitelny (napr rimmel).. Pastu mam taky, a balzam na rty taky ale me bohuzel nevoni :( mela jsem uz celkem 9 krabicek a z kazde jsem byla vzdycky uplne nadsena, takhle je prvni, ktera se mi opravdu nelibi\nRadu a Maru 23. srpna 2013 19:57\nJá si teda na drahé laky nepotrpím,ovšem Beauty UK na mě působí dost laciným dojmem.\nMarkéta Volfová 25. srpna 2013 9:31\nJá jsem měla Ladybox trochu jiný, ale taky jsem byla celkem zklamaná... Recenze na\nRadu a Maru 25. srpna 2013 16:28\nPříjde mi, že nejhorší byla ta verze s lakem a leskem na rty, co jsem měla já. Jak cenově nevyvážené, tak výběrem výrobků.\nBrunwen 30. srpna 2013 0:28\nMně se box velmi líbil, dojmy budou zítra.\nRadu a Maru 30. srpna 2013 9:04\nJsem ráda, že je alespoň někdo spokojen :), pokud se líbil, tak je to jen dobře


Vědci oznámili jeden z hlavních důvodů vzniku diabetu - 01.07.2018, Sputnik Česká republika\nRychlý nárůst počtu diabetiků ve světě může být spojen nejen s epidemií obezity, ale také se znečištěním ovzduší. Uvádí to časopis Lancet Planetary Health. 01.07.2018, Sputnik Česká republika\nNesuvisi vec sekundarne s emisiami spalovacich motorov v automobiloch?\nRychlý nárůst počtu diabetiků ve světě může být spojen nejen s epidemií obezity, ale také se znečištěním ovzduší. Uvádí to časopis Lancet Planetary Health.\n„Naše studie ukazuje, že vztah mezi znečištěním ovzduší a výskytem diabetu existuje po celém světě. Počty diabetiků se začínají zvyšovat při nejnižších úrovních znečištění ovzduší, které WHO považuje za přijatelné, což znamená, že tyto normy je třeba změnit," řekl Ziyad Al-Ali z Washingtonské univerzity v americkém St. Louis.\n7. prosince 2017, 12:41\nPodle oficiálních statistik dnes asi 3,7 milionu Rusů trpí cukrovkou. Odborníci Mezinárodní federace diabetes naznačují, že jejich počet může přesáhnout 12,7 milionů. Ve Spojených státech je diabetiků více než 30 milionů a celkem na světě diabetem trpí 420 milionů lidí.\nČínští lékaři se nedávno rozhodli posoudit, jak šíření cukrovky ovlivňuje očekávanou délku života obyvatel, a dospěli k závěru, že výskyt této choroby snižuje délku života o devět let a jejich američtí kolegové zjistili, že diabetes je dnes spojen se 12 % úmrtí v USA.\nPodle Al-Aliho a jeho kolegů dnes většina lékařů věří, že počet diabetiků začal na světě rychle růst kvůli vývoji epidemie obezity, která se šíří nejen rozvinutými, ale i mnoha rozvojovými zeměmi, včetně samotné Číny.\nNa druhou stranu, jak upozorňují vědci, epidemie cukrovky také vznikají v zemích, kde neexistují problémy s obezitou, například v Afghánistánu, v Papue-Nové Guineji nebo v některých afrických zemích. Ve snaze pochopit, co s tím může souviset, vědci analyzovali všechny možné rozdíly mezi státy s velkým a malým počtem diabetiků.\nPři analýze těchto údajů si lékaři všimli, že všechny země, které trápí epidemií cukrovky, spojuje jediný problém — vysoká úroveň znečištění ovzduší. Když Al-Ali a jeho kolegové objevili takovou závislost, pokoušeli se odhadnout, kolik lidí má cukrovku kvůli emisím automobilů a průmyslu.\nZa tímto účelem vědci spojili výsledky pozorování zdraví diabetiků a zdravých lidí v USA a v některých dalších zemích světa a umístili tyto údaje na mapy znečištění ovzduší připravené družicemi NASA a pozemními meteorologickými stanicemi.\nJak ukázaly tyto výpočty, riziko vzniku cukrovky začíná růst i při relativně nízkých koncentracích aerosolů a škodlivých látek ve vzduchu, které přesahují 2,4 mikrogramů na krychlový metr. Například lidé, kteří žijí se znečištěním ovzduší ve výši 10 mikrogramů na metr krychlový, o 21 % pravděpodobněji trpí cukrovkou než obyvatelé čistějších regionů.\nObecně platí, že znečistění vzduchu podle lékařů každoročně zvyšuje počet diabetiků o 3,2 milionu, což je zhruba 14 % z celkového počtu takových diagnóz. V budoucnosti, pokud budou objemy průmyslových a automobilových emisí nadále růst, „přínos" znečištění ovzduší pro rozvoj epidemie diabetu bude pouze růst.\n1. července 2018, 08:44