Konec slevy za 2 dny 4:03:17 hod\nMickey Mouse: Celkem 36 produktů .\nSUPER CENY NA VŠECHNY PRODUKTY - MICKEY MOUSE\nV kategorii Mickey Mouse naleznete produkty určené k prodeji v roce 2022\nPěkný dárek nabízí MICKEY MOUSE, super dárky pro celou rodinu s dobrou dostupností nebo skladem. Vyberte si nějaký dárek pro sebe nebo své blízké z kategorie MICKEY MOUSE za super ceny.\nKonec slevy za 2 dny 4:03:04 hod\nKonec slevy za 3 dny 4:03:04 hod\nKonec slevy za 4:03:04 hod\nKonec slevy za 4 dny 4:03:04 hod\nMickey Mouse | PĚKNÝ DÁREK\nDárky © 2022 Mickey Mouse prodáváme přes internet. - V této kategorii: Mickey Mouse máme skvělý výběr. Do nabídky zařazujeme hlavně Mickey Mouse, o které je největší zájem. V eshopu Pěkný dárek připravují Vaše objednávky lidé. Pokud koupíte zboží z kategorie: Mickey Mouse, tak budou balit Vaši objednávku naši pracovníci. Denně aktualizujeme ceníky od dodavatelů, máme vlastní sklad a oblíbené produkty máme skladem i v této kategorii: Mickey Mouse uvidíte produkty s označením "ihned k odeslání". MICKEY MOUSE / kolekce 2022 SKLADEM


Kytice - kvalitní dlouhá růže 7ks | La Vital - Rozvoz květin\nKytice - kvalitní dlouhá růže 7ks\nVsaťte na klasiku! Kvalitní a trvanlivé růže jsou symbolem lásky, vášně, něhy a vděčnosti. Potěšíte jimi naprosto kohokoliv, jejich velkou výhodou je,... celý popis\nVsaťte na klasiku! Kvalitní a trvanlivé růže jsou symbolem lásky, vášně, něhy a vděčnosti. Potěšíte jimi naprosto kohokoliv, jejich velkou výhodou je, že se hodí ke všem situacím. Růže nevyjde nikdy z módy. Ať už koupíte jednu nebo celý puget, každé ženě, dívce, slečně uděláte velikou radost. Růže jsou u nás vždy čerstvé.\nKytice - růže 30 Ks\nFlower box malý - červené růže\nKytice - růže mix barev 45 ks


Penze se stane nejlepším obdobím vašeho života – Japan land\nVšichni víme, že odpočívat je neuvěřitelně důležité. Existuje jedno období našeho života, kdy se nám všem dostane neomezeného odpočinku, který si budeme moci naplno užívat. Penzijní problematika ovšem není vůbec jednoduchá, ať co se týká sběru informací nebo výpočtů. Abychom vám trochu usnadnili život a přechod do penze, máme pro vás vždy aktuální a kvalitní údaje i výpočty, které se k vám dostanou kdykoli, kdekoli a během chvilky. S námi se v oblasti penze dokonale vyznáte, a to díky našim zkušenostem a neustávající práci.\nVýpočet penzijního věku není vůbec jednoduchý, když jste na něj sami. Proto jsme tady ale my a naše časem ověřené postupy, které vám společně s aktuálními informacemi a třemi osobními údaji poskytnou váš penzijní věk. O kalkulačce odchodu do důchodu jste již jistě slyšeli, tak ji také využijte. Poskytne vám skutečně kvalitní a spolehlivý výsledek, který vám kalkulačka dodá rychle a práce s ní je doopravdy jednoduchá.


V sobotu 21.11. 2015 proběhl vrchol letošní soutěžní sezony kategorie U 13. Oblastní přebor se uskutečnil v Jihlavě a z našeho Junior teamu se do Jihlavy kvalifikovalo celkem 9 hráčů, což byl druhý největší počet ze všech družstev Jm oblasti. Nakonec doma zůstala nemocná Juliánka Pavlišová, ale…\nDream team v Bořitově\nUž hlasování o možnosti účasti na další utkání 6.ligy v Bořitově bylo lehce výjimečné. Jedenáct dotazů : můžeš , jedenáct odpovědí můžu. Co by si kapitán mohl ještě víc přát. Tak a co s tím ? No tak když můžou všichni, tak budou i všichni hrát. Asi docela raritka, ale je to super. Čtvrtek…\nKvalitně obsazený turnaj O nejlepší mixový pár Brna 2015 se uskutečnil 17. listopadu 2015 v hale CESA VUT pod pořadatelskou taktovkou oddílu SKP Kometa Brno. Obrovský zájem mixových párů nás na jednu stranu velice potěšil na druhou stranu nás mrzelo, že jsme nemohli navýšit počet startujících…\nVariace na badmintonový turnaj\nV neděli 15. 11. 2015 se konal v Podolí šestý ročník podzimního badmintonového turnaj e pro děti věkových kategorií U11 a U13. Téměř sedmdesátka dětí si přijela otestovat svou výkonnost v disciplínách dvouher a čtyřher chlapců a dívek. Nejprve se v singlech bojovalo v zápasech základních skupin…\nCéčko spokojeno s remízou\nVšechny ligy frčí v rychlém kvapíku a tak ve čtvrtek 12. listopadu hostilo naše céčko na Kuklendě v utkání 4.ligy silný tým SK Žiznivého papouška. Soupeř byl sice posílený poslední výhrou na RSC , ale personálně oslaben o zraněné a nemocné hráče. Po neúspěších v párových disciplínách v minulých…\nProhra béčka na Premiéře\nDruhá prohra béčka v sezoně Po kunovickém výprasku čekalo naše béčko další utkání a opět na kurtech soupeře. Tentokrát to byla Premiera béčko. Naše sestava se opět zamíchala, nosnou kostru jsme ale opět tvořili já, Kuba Bouchač Dobrovolný, Nela a olomoucká posila Naďa. Velkým a pozitivním návratem…\nPozdrav od Janči\nAhoj všem! Jistě jste si asi všimli, že chybím v hale na Kuklenské, na zápasech a na trénincích Komety. Že by konec badmintonové kariéry? Ale kdeže, to se jen opět toulám po světě. Tentokrát jsem na tříměsíční stáži v Bruselu, konkrétně v Evropském parlamentu, kde sbírám zkušenosti a poznávám…\nMedailová žeň na GP D U 13\nNovinkou letošní zkrácené sezony jsou kvalifikační turnaje GP D na oblastní přebory kategorii U 13 a U 15. O víkendu se hrálo o postup na přebor Jihomoravského kraje U 13 do Jihlavy. V Jihlavě se bude hrát v sobotu 21.11.2015. Z našeho Junior teamu měli přímý postup Soyoka Boyce s Juliánkou…


S Porubou v Interlize chce získat bronz - Moravskoslezský deník\nS Porubou v Interlize chce získat bronz\nOstrava /ROZHOVOR/ - K oporám házenkářského celku DHC Sokol Poruba patří nejen v této sezoně čtyřiadvacetiletá Romana Chrenková, která vstřelila už 109 branek.\nRomana Chrenková.Foto: Simona Adámková\n„Daří se mi a jsem za to moc ráda. Já říkám, že koncovka je hlavně o pohodě. A tu já momentálně mám,“ usmívá se česká reprezentantka.\nJak jste zatím spokojená s průběhem sezony?\nJá myslím, že nám to zatím jde nad očekávání. V létě jsme si dali za cíl postup do play off, což se nám daří plnit. Jsme v tabulce čtvrté s tříbodovou ztrátou na vedoucí Šaľu. To před sezonou nikdo nečekal.\nInterligu ale máte tak dobře rozehranou, že zříkat se boje o medaile by asi zavánělo alibismem…\nTo je jasné, že se o tu placku popereme. Cítíme velkou šanci i v mezinárodní soutěži udělat dobrý výsledek. Máme v týmu několik starších hráček, u kterých není řečeno, že s námi budou i příští rok. Proto je určitě třeba potenciálu současného celku využít.\nKlíčový bude už zítřejší souboj se Šaľou, která Interligu vede.\nNám se doma daří, tak věříme, že neporazitelnost udržíme. Pokud se nám v sobotu podaří vyhrát, dotáhneme se právě za našeho soupeře na jeden bod a bude vše zase zcela otevřené.\nJak moc mrzí poslední dva zápasy na Slavii (28:28) a v Michalovcích (34:35), kdy jste pokaždé inkasovaly góly až v závěrečných vteřinách?\nNení to nic příjemného, ale prostě to musíme skousnout. Chybělo nám i štěstíčko, třeba se nám to vrátí v české play off. My jsme v létě na medaili z Interligy fakt nemyslely a spíše se dívaly na boj o play off. Teďka ale chceme minimálně ten bronz pro Ostravu vybojovat.\nPřed sezonou se hodně mluvilo o tom, že nejste sehrané. Už jste si na sebe na palubovce zvykly?\nPořád to není úplně ideální, ale lepší se to. Náš problém je ten, že nemáme čas. Vše se děje za pochodu. Tak to ale ve sportu prostě chodí. Já si spíše myslím, že neumíme při venkovních zápasech zahrát stejně v obou poločasech. Jeden máme hrozný, a druhý vynikající. Na to si musíme hlavně v play off dávat velký pozor.\nDo Ostravy jste se vrátila před minulou sezonou. Co vůbec říkáte vzestupu ženské házené ve městě?\nJá jsem za to strašně ráda, protože jsem v Ostravě doma. Předtím jsem hrála pět let v Olomouci. Já podobný průběh ani nečekala, spíše jsem myslela, že budeme v tabulce někde jinde. Ale v létě se podařilo tým doplnit a hrajeme na špici. A to je pro házenou v Ostravě strašně důležité.


Dětský pokoj: jak ji opustit | Dětské zboží\nDětský pokoj: jak ji opustit\nJune 13, 2017 fJ\n“Z extrému do extrému”, – známý výraz? Možná i příliš – příliš často to nás straší. Tady a ještě jednou, musel se s ním setkat. Těžce místo ve školce, ale dítě se tam ani na jakou chce jít. oblíbený dětský pohovka a rozhodujícím způsobem řekl, že z domu a kroku nebude dělat. No a co s tím?\nVe skutečnosti, v této otázce je těžké zavděčit se osamělost. Zdaleka ne jeden donutila tak jejich rodiče. Samozřejmě, že hodně záleží na samotné mš. Nicméně, jak by bylo dobré to nebylo, je to, že dítě prostě není připraven opustit dům. A pomoci mu v tom mohou jen milující rodiče.\nPředtím, než pošlete své dítě v neznámý svět, začněte navyknout ho k těm podmínkám, kterým bude muset čelit. V první řadě je to komunikace s ostatními dětmi. Zde nejlépe hodí společné návštěvy dětských hřišť a parků. Hry v , honěnou, matky a dcery a další zábavu by se neměla stát pro dítě otevřením první den ve školce.\nJeště jeden důležitý bod – režim a denní režim. Je zřejmé, že sladký spánek až do 11 hodin bude nyní prosím jen o víkendech. Proto stojí za to alespoň týden pracovat na brzy na vzestupu. Totéž se týká i stravování. Rozšířený názor, že ve školce jsou krmena omylem. Naopak, jídelníček tam vymyslel až velmi jemné detaily a zahrnuje celý komplex nezbytných vitamínů. A nedostatek dovážených jogurtů a čokoládových tyčinek, možná jen prospěje.\nTaké je třeba naučit dítě na základní dovednosti self-service. Holky vůbec neměli plést si plivnout sám, ale tady držet lžíci, čistit zuby a vázání tkaničky – docela možné úkol. No a aby adaptace v prvních dnech proběhla jednodušší, stojí za to zjistit, možná je to stejné škole chodí děti vašich sousedů a přátel – jejich. Dítě bude mnohem snazší, pokud se sejde několik známých tváří.\nTak, jako by již první dny dítě úspěšně chodí do školky. Má už svého kolegy a kamarády, které se objevily, a vychovatelka se až do nebe, a na hřišti je připraven zůstat až do noci. Ale jednoho dne ráno, on říká, že nechce jít. Nejprve je třeba se ujistit, fit, zda je to on. Pokud není žádná stopa nachlazení, je třeba pokusit se pochopit příčiny tohoto . Obvykle je to způsobeno s tím nejlepším přítelem, nebo nelibost spočívá na někoho jiného: ta samá oblíbená mohla zvýšit hlas. Samozřejmě je otázka “na čelo,” tady nepomůže. Muset uchýlit k návodnou a nepřímý fráze, které se přes problém na světlo. Pokud nic nebude fungovat – to je lepší mluvit s . Nicméně, často neochota jít do školky, je doprovázen obyčejné lenosti. No, komu lov vylézt z teplé dětské postele, když za oknem liják. Pak je třeba se uchýlit k nejvíce nepředstavitelné lstivosti. Nabídnout mu na hledání pokladu, který se skrývá ve školce, nebo zachránit milovaného hrdiny dítě. Všechno je mnohem jednodušší: stačí povolit to, že ve všední den je vysoké. Prší? Vytáhněte gumové holínky a run na kalužích! Svítí jasné slunce? Nechte dítě sám vybere dopravu, na kterém dnes budete dojíždět do mateřských škol. A, koneckonců, nikdo ještě nestál před chutné kandysu! …\nJaponští výrobci automobilů skončí ve sportu\nMikuš srazil soupeř. Hodně krve, otřes mozku a zlomený nos\nZa týden dal Polák senzačních 10 branek. Anglické týmy opět selhaly\nŽeny prohráli v generálce fotbalové kvalifikaci s Islandem\n© 2017 Dětské zboží


Pravidelné shromáždění se koná v neděli od 9,30 hodin a biblická hodina v úterý od 17,00 hodin v Domě techniky, Veleslavínova 14. 1. patro.\nNAROZENÍ JEŽÍŠE KRISTA UDÁLO SE TAKTO (MT 1,18-25)\nYour browser does not support the audio element. Recording_46.mp3\nMožná, že ve své mysli připouštíš, že pravým důvodem ke slavení Vánoc je narození skutečného Ježíše. Ale jeho narození tě nezachrání! To, co zachraňuje, je Ježíš, který zvolal přibitý na golgotském kříži: Je dokonáno! Tam dokonal dílo spásy. Jeho narození byl jen začátek. Celý svůj život podřídil plnění Boží vůle. Proto se stal dostatečnou zástupnou obětí za nás a Bůh jeho oběť přijal.\nBůh prokazuje svou svrchovanou moc na dětech milosti i na dětech hněvu! Ř 9, 17-18;\nYour browser does not support the audio element. Recording_45.mp3\nPavel to dokazuje i v deváté kapitole listu do Říma, ve kterém rozvijí právě nauku o svrchovaném vyvolení. Jákob se ještě nenarodil a nemohl učinit nic dobrého. Ezau se ještě nenarodil a nemohl učinit nic zlého. Jákoba si však Bůh vyvolil a vyhlédl na věčnosti, Ezaua na té stejné věčnosti odmítl! Písmo také dosvědčuje tuto jistotu i dalšími texty.\nTAJEMSTVÍ KŘESŤANOVY VŮNĚ (2. KORINTSKÝM 2,12-17)\nYour browser does not support the audio element. Bsk (2).mp3\nList byl napsán v době, kdy je Pavel a jeho spolupracovníci pod těžkými zkouškami. Pronásledování kvůli evangeliu nabírá na síle. Je vnější – od nevěřících lidí, těch, kteří mají v rukou moc – v Asii, snad v Efezu, dolehlo na ně takovou měrou, bylo nad jejich síly (1:8). Dokonce byl vynesen rozsudek smrti nad Pavlem. Po lidsku mu už nezbývala žádná naděje na život.\nTajemství křesťanovy slávy (Fp 4,19-23)\nYour browser does not support the audio element. Fp 4,19-23\nVšechno nyní spěje v závěru listu ke chvále Boží slávy. Stačí se jen otočit a podívat se na chvíli zpět, jakou milostí Pavla Pán zahrnoval od té doby, co přišel do Říma. A jak bychom i my nechválili Pána za jeho lásku, kterou nás zahrnuje den za dnem ve svém nejmilejším, ve svém Synu Pánu Ježíši. Proto ose nyní připojme spolu s Pavlem k chvále slávy našeho Spasitele!\nFp 4,19-23_text kázání.pdf\nVítězství nad strachem! Žalm 34\nYour browser does not support the audio element. Hlas 001.mp3\nŽivot na této zemi je častokrát doprovázen strachem. Strach má mnoho racionálních příčin. Existenční starosti, nemoc, utrpení, stáří přinášející často úplnou bezmocnost, strach o blízké, strach o život. Někdy může strach mít hluboké kořeny, které ani nerozpoznáváme a tak se nám může zdát iracionální a my ani nevíme, proč se bojíme. Možná je takový strach nejhorší ze všech.\nŽ 34 - osnova.pdf


Medvědi a zimní spánek | Prameny zdraví\nMagazín zdraví Vztahy Evoluce vs. stvoření Medvědi a zimní spánek\nMedvědi jsou opravdu velká a silná zvířata. Například grizzly může vážit až čtyři sta kilogramů a lední medvěd ještě o dvě stě kilogramů více.\nGrizzly může vyvinout krátkodobě rychlost až 60 km/h. Tenhle obr však tráví většinu svého života hledáním potravy a tvorbou tukových zásob pro období zimního spánku. A zimní spánek je jedním z dalších zázraků u zvířat, na který se teď podíváme.\nKdyž medvědice porodí mláďata, kojí je následujících pět měsíců. Během této doby nepije ani nejí. Kde ale bere tekutiny pro tvorbu mateřského mléka, kterým pět a někdy i sedm měsíců kojí svá mláďata? Vždyť po celou dobu nic nepije? Tohle je možné jen díky tomu, že medvěd nabere velké množství tuku, které pak během hibernace postupně spotřebovává. Z každého gramu tuku je tělo schopno vyrobit jeden a půl gramu vody, která se vrací do oběhu a je použita k tvorbě mateřského mléka.\nMedvědice dokonce po celou dobu nevyměšuje, takže i její tělní odpad se kompletně recykluje. Její tělo funguje tak, že tělní odpad přetváří na proteiny, které zpětně vyživují tělo a prostřednictvím mléka i mláďata. Pro vědce je celý tento mechanismus stále záhadou.\nDalší záhadou je to, jak si hibernující medvědi uchovávají svalovou sílu. Během pětiměsíčního zimního období jí medvěd ztratí pouze 20%. Člověk by po pěti měsících v posteli ztratil až 90% svalové síly. Naše svaly se při nečinnosti doslova rozpadají. Kdyby ale třeba lev napadl medvěda, který se právě probudil, medvěd by ho stále dokázal porazit.\nPři nedávných rozsáhlých výzkumech se ukázalo, že medvěd při hibernaci prodělává intenzivní svalový třes, který udržuje svaly v určitém napětí. Někteří vědci se domnívají, že je to forma izometrického cvičení, kterým si medvěd během zimního spánku udržuje svalovou sílu.\nJak úžasný design a jaká předvídavost Stvořitele, který takto stvořil medvěda, aby ho i s mláďaty ochránil v období zimního spánku. Podle mě je to fascinující. Bůh, jak ho známe z Bible, myslel zkrátka na každý detail a má na všechno to správné řešení.\nPočet přečtení: 1 253 Datum: 9. 9. 2019\nBible – překvapující vědecká fakta Mnohé současné vědecké objevy byly již dávno popsány v Bibli. Před tisíci lety nám lidé inspirováni Duchem svatým, kteří neměli … Řekni, kde ty ryby jsou? Mnohé země zakazují rybářům, aby lovili ryby podprůměrných velikostí. Jedná se o strategii, jejíž smyslem je zajištění … Pozor, tady to klouže! Asi každý už jsme někdy viděli nápis „Pozor, tady to klouže!“ A je pravděpodobné, že jsme si někdy také vyzkoušeli, jaké to je …


MeoHub - Stát nevěřil, že to uděláme - Česká inovace\nMeoHub - Stát nevěřil, že to uděláme\nMeoHub pomáhá českým firmám na americký trh. V prvním kole se do kanceláří v New Yorku prosadilo pět společností. Další kolo se připravuje. Za nápadem stojí majitel přerovské Meopty Paul Rausnitz a šéf Asociace malých a středních podnikatelů Karel Havlíček.Ukažte, co máte a co s tím chcete v Americe dělat. Když se nám to bude líbit, dáme vám na rok a půl kanceláře v našem sídle v New Yorku. Za to budeme mít zhruba 20 procent vaší americké pobočky. To je kostra nápadu, který se zrodil v hlavě Čechoameričana Paula Rausnitze někdy zjara v roce 2014.\nMožná se vám zdá 20ti procentní podíl moc? Ale umíte se v USA prosadit levněji? Ostatně náš názor není důležitý, protože prvních pět českých firem již prošlo výběrem do MeoHubu a vyslalo své zástupce za oceán. Ti tam, na newyorském Long Islandu, právě zakládají regulérní pobočky společností Bushman, Betacontrol, Holík International, Prowork, ROmiLL.\nCo dostanou? „Vše zatím vypadá dobře, ale na hodnocení je ještě příliš brzy," mírní optimistický komentář Karel Havlíček, který na celém projektu vyzdvihuje především dvě věci: zkušenost s americkým podnikáním, kterou mají lidé z MeoHubu a americké Meopty, jež poskytují Čechům ve Státech podporu a to, že nikde v procesu spolupráce nefigurují státní úředníci. „Všichni jsme z praxe, pracujeme pružně a rychle. Jsme běžně v kontaktu několikrát za den, neřešíme projektové formality jako politici," pochvaluje si.\nŠestačtyřicetiletý předseda Asociace malých a středních podniků a živnostníků (AMSP) Karel Havlíček je vyznavačem osobní disciplíny a stručnosti. Jednání, které trvá déle než půl hodiny, považuje za zbytečně dlouhé. Den má rozplánovaný většinou na desetiminutové úseky. Jednou z výjimek je psaní čínských znaků a lekce španělštiny, francouzštiny a čínštiny. Vstává v půl páté ráno, spát chodí kolem jedenácté večer. Svůj pracovní čas dělí mezi práci pro SINDAT Group, kde je majoritním vlastníkem a práci děkana Fakulty ekonomických studií Vysoké školy finanční a správní.\nKromě předsednictví AMSP je členem několika vládních rad a výborů: Rady vlády pro výzkum, vývoj a inovace, Rady vlády pro konkurenceschopnost a hospodářský růst, Podnikatelské rady ministra průmyslu a obchodu, Řídícího výboru ministra průmyslu pro implementaci Exportní strategie ČR, Poradního výboru Agentury pro podporu podnikání a investic CzechInvest a řady dalších. Napsal řadu odborných knih a je nejcitovanějším tuzemským autorem v oblasti malých a středních podniků.\nOstatně, na státní podporu tenhle projekt nesázel nikdy. Vládní agentury totiž od začátku neměly příliš důvěry v to, že projekt vůbec začne fungovat. Jenže tenhle koncept není pro snílky, startupy ani pro sběratele dotací. Je pro firmy, které už reálně fungují a mají zkušenosti s exportem. Klíčem k úspěchu tady není skvěle zpracovaná projektová dokumentace k žádosti o dotaci, ale především produkt schopný obstát v konkurenci na americkém trhu. Firma, která chce uspět ve výběru do USA, musí také počítat s tím, na rozdíl od státní podpory, že tady nedostane žádné peníze. Dostane kanceláře, podporu, kontakty, zkušenosti, což odpovídá zhruba třem až pěti milionům korun, ale všechno ostatní už si musí zaplatit sama. Na konto nedostane od MeoHubu nic.\n„Kromě produktu musí mít vedení firmy také jasno v tom, proč chce mít pobočku ve Státech. Ba nejen to. Ono musí tu pobočku hodně chtít a hlavně vědět, proč ji chce postavit. My, jako společný investor, samozřejmě nechceme riskovat s někým, kdo nemá ve svých prioritách jasno," doplňuje Karel Havlíček.\nJak to vzniklo? Nápad založit inkubátor poboček českých firem ve Spojených státech se zrodil v hlavách Paula Rausnitze, majitele Meopty Přerov a jeho synovce Geralda, který je jejím generálním ředitelem. Oba jsou původem Češi, jejichž rodina žila v Jablonci nad Nisou a podnikala v bižuterii. Po útěku před Hitlerem a návratu s čs. armádním sborem, v jehož řadách sloužila celá rodina, včetně matky – Paul se vrátil v 17ti letech s hodností četaře – dostala zpět nacisty zabavený majetek. Ovšem již v roce 1946 emigrovala do USA, protože správně předpokládala nástup bolševizmu v Československu.\nBIO Generální ředitel Meopty má české kořeny. Jeho otec totiž pocházel z Liberce, odkud se svými rodiči i dvěma bratry odešel před sílícím vlivem bolševiků už v roce 1946 do USA. Celá rodina přitom před tím uprchla před nacisty do Polska, aby se posléze dostala do tehdejšího Sovětského svazu, kde celá narukovala do čs. armádního sboru. Jediným nadřízeným dvaašedesátiletého Geralda Rausnitze je majitel Meopty, Paul Rausnitz, mladší bratr Geraldova otce.\nŘeditel Meopty sbíral první zkušenosti v byznysu v proslulé investiční bance Goldman Sachs, odkud se pak vrátil k rodinnému podnikání. Vedl tak firmu Tyrolit, jež obchodovala s vrtacími a brusnými stroji, když se přejmenovala na TCI a rozšířila svůj sortiment, zůstal v jejím čele. Od roku 2003 vede českou i americkou Meoptu.\nOba pánové jsou již dávno americkými byznysmeny, ale na Česko nezapomněli. „Můj otec, Walter Rausnitz, byl český patriot. Měl by radost, kdyby viděl, že české firmy jsou v USA úspěšné a já se proto snažím dělat to, co by jej potěšilo. Samozřejmě se ale také snažím vydělávat peníze," shrnuje svoji motivaci Gerald Rausnitz.\nRausnitzové si svoje vazby k republice oživili s koupí přerovské Meopty, jež pod jejich vedením v současnosti zaměstnává více než 2000 lidí a exportuje do řady světových zemí. Při pobytech v tuzemsku viděli, že potenciál, něco jako „zlaté české ručičky," nebo „hlavičky," stále existuje. A že mnohdy nepotřebuje mnoho k tomu, aby byl úspěšný i za hranicemi. Od toho už nebylo daleko k nápadu MeoHub. Meopta si otevře prostor k novým ziskům, ale zároveň se nebude pouštět do podnikání, se kterým nemá žádné zkušenosti. V podstatě tenhle projekt stojí na tom, že jedna strana má zázemí a znalosti prostředí a ta druhá umí vyrábět něco, o co by mohl být zájem. Každý investuje to, co umí.\nCo může uspět? „Hraju na dvě zásadní věci. Jestli firma dělá kvalitní produkty a jestli vyrábí za smysluplných nákladů," shrnuje svůj přístup Gerald Rausnitz. Klíčová otázka podle něj je, kde má vedení firem hlavu. Zůstali v hlavě v Česku, nebo opravdu myslí na Ameriku?\nSám se výběru firem fyzicky zúčastňuje až na jeho konci, aby si neudělal osobní vazby, jež by mohly vést ke špatnému úsudku. A přestože je na hodnocení prvních pěti firem brzy, vidí již impulzy k tomu, aby byl při chystaném jarním výběru dalších společností kritičtější. Především v oblasti kvality zpracování byznys plánů americké pobočky. „Kladu si teď třeba otázku: Je reálné, aby Bushman replikoval za mořem svých 10 českých obchodů?", uvažuje ředitel. Ten, kdo chce v Americe uspět, musí počítat s tím, že zákazník tam má daleko silnější pozici, než v tuzemsku. Pokud prodávající nedělá to, co zákazník chce, ten jde jednoduše jinam. Zároveň je ale ochoten si za nadprůměrné zboží bez problémů připlatit.\nMít dobrý produkt proto nestačí. „Hlavním problémem je logistika. Musíte mít perfektně fungující sklady, zboží na místě, okamžitě expedovat a dodávat. Jak to nefunguje, tak jste skočili," varuje Karel Havlíček, který má sám zkušenosti z více než padesáti firemních projektů a s exportem do stovky zemí.\nV MeoHubu může uspět jen ten, kdo chápe, jak funguje hokejová NHL. V ní také dobrý hráč dostane dobré podmínky a k nim pár měsíců na to, aby přesvědčil, uspěl. Když se mu to nedaří příliš, možná půjde ještě na farmu, když se mu nedaří vůbec, skončí. A stejně tak je nastavené podnikání v USA.\nNa druhou stranu, v mnoha jiných aspektech není Amerika zase tak odlišná, jak se může z Evropy zdát. „Lidé jsou tam podobní, nejsou chytřejší ani hloupější, ani víc pracovití. Někdy jsou jen komerčně otrkanější, chladnější, cizejší a prostředí je tam asi anonymnější, než v naší malé zemi. Ale tím to končí. USA je mnohem blíž, než to odsud vypadá," pobízí zájemce Havlíček.\nZÁJEM Z IZRAELE\nMeoHub je jako inovace evidentně zajímavý. „Obrátil se na nás Izrael, jestli bychom neudělali něco takového i u nich," s potěšením konstatoval šéf Asociace malých a středních podniků Karel Havlíček. Protože však je tamní trh ještě menší než český a je tak vhodný jen pro specifické skupiny firem, není zatím izraelský MeoHub na pořadu dne.


Osudový nebo duchovní partner? Kdy už přijde ten pravý? - Jičínský deník\nOsudový nebo duchovní partner? Kdy už přijde ten pravý?\nJičín – Přednáška Zdenky Blechové na téma Osudový nebo duchovní partner? se chystá na pátek 4. března od 18 hodin v Alternativě Jičín na Valdštejnově náměstí.\nZdenka Blechová.Foto: Archiv Z. Blechové\nKdy už přijde ten pravý? To je stálá otázka, kterou si pokládáme. Budeme si povídat o rozdílu mezi osudovým partnerem a duchovním partnerem a jak nahlížet na vztah, aby mohl přijít ten pravý.\nCena 290 Kč, informace Zdenka Blechová, tel 603 847 278. www.zdenkablechova.cz


Kdopak by se Ruska bál? - Studenta.cz\nDokáže ulovit rybu holýma rukama, zastřelit medvěda, skolit tygra, ponořit se k potopené byzantské lodi. V každém sportu, do kterého se pustí, je okamžitě nejlepší a vždycky ví, jak se zachovat. Ptáte se, o kom je řeč? Pokud vás napadl Chuck Norris, mýlili jste se. Je to ruský prezident Vladimir Vladimirovič Putin.\nNejoblíbenější ruský politik současnosti rád tráví dovolenou v přírodě, pokud možno oblečen do maskáčů a s loveckou puškou v ruce. Znám je také případ, kdy převlečen za „vedoucího samce“ na deltaplánu naváděl jeřáby na bezpečnou cestu do teplých krajin. Prostě lidumil (ptákomil?).\nBoris Reitschuster, který sepsal jeho životopis, tvrdí, že se Putin cítí jako reinkarnace nejslavnějších ruských carů, jakými byli Ivan Hrozný nebo Petr Veliký. V Rusku je ale také velmi oblíbený jakožto krasavec – místním ženám se prý velmi líbí – no a taky proto, že Rusové fakticky nemají žádnou jinou alternativu. Historie navíc dokazuje, že pro Rusko mělo vždy nejhorší následky bezvládí a že handrkování vedoucích elit je tam paradoxně mnohem horší než diktátor.\nPokud se ptáte, proč Rusové na svoji hlavu státu nedají dopustit, odpovědí je několik. Putin přichází s něčím novým, v Rusku netradičním. Je totiž první hlava státu, která dobře vypadá a má výbornou ruštinu – tato kombinace, věřte nebo ne, není v Ruské federaci vůbec běžná. Znáte třeba vystoupení Nikity Chruščova v sídle OSN, kdy bouchal vyzutou botou do řečnického pultíku, že? O alkoholismu Borise Jelcina nemluvě.\nKromě svého charismatu má bývalý agent KGB Putin ještě jedno velké plus – vystupuje s myšlenkou: Západ si nás neváží, já zařídím, aby změnili názor. A to v Rusech velmi rezonuje, protože jak je něco ruské, musí to být velké a slavné.\nV březnu roku 2014, během referenda o připojení Krymu k Ruské federaci, tak třeba vzrostla Putinova popularita o devět procent, z 67 na téměř 76, čímž v té době dosáhla nejvyšší úrovně za posledních pět let. „Podobný vzlet Putinovy podpory byl zaznamenán i během ozbrojených konfliktů v Čečensku a v Jižní Osetii v letech 2000 a 2008,“ všiml si list Kommersant. Server LifeNews k tomu škodolibě poznamenal, že naopak obliba amerického prezidenta Baracka Obamy klesla na rekordní minimum.\nUrčité pochyby ohledně důvěryhodnosti anket veřejného mínění může kromě propracované místní propagandy vzbudit i fakt, že mnohdy probíhají telefonicky. V praxi to znamená, že vám doma zazvoní telefon a neznámý hlas se vás zeptá, zda souhlasíte s politikou Vladimira Putina. Měli byste odvahu v tu chvíli říct ne?\nZemě momentálně čelí hluboké ekonomické krizi – přej si něco: padá rubl – způsobené mimo jiné i sankcemi, které na ně uvalila Evropská unie v důsledku anexe Krymu. Ale na prezidentově popularitě to pranic neubírá. „Podle údajů sociologické společnosti Levada-Center čtyři z pěti Rusů označují současný stav hospodářství za krizi. Popularita Vladimira Putina ale zůstává na jinde stěží uvěřitelných 82 procentech. Také premiéra Dmitrije Medveděva, na kterého většinou nepopulární opatření spadají, chválí 56 procent Rusů,“ vystihl situaci Ondřej Soukup z Hospodářských novin.\nTypický Rus: Srdečný a vlastenecký\nRusko ale zdaleka není jen Vladimir Putin nebo komunismus, jak máme pořád ještě tendenci uvažovat a bát se, osočovat a často i nenávidět. Je to krásná, velká země srdečných a bodrých lidí, kteří utratí poslední rubl za to, abyste se u nich na návštěvě měli dobře, kteří když vás milují, tak vás milují tak hluboce, že se pro vás téměř až doslova (a to je na nich občas dost hrozivé) rozkrájejí.\nJe to země, z níž pochází mnoho celosvětově významných umělců, spisovatelů, hudebníků a vědců, kteří to tam ovšem nikdy neměli zrovna lehké. Spisovatel Anatolij Kurčatkin v rozhovoru pro Českou televizi řekl, že se umělci na zdravém ruském těle rodili jako plíseň a to je všemožně seškrabovalo, což víceméně vystihuje skutečnost. Spisovatelé jako Puškin nebo Lermontov umírali ve vyprovokovaných soubojích, jiní literáti často končili ve vězení pro dlužníky apod. Nikdo z nich ale na matičku Rus nezanevřel, protože jestli Rusové něco skutečně jsou, pak vlastenci. Vlastenci, co jsou pro svou zemi, velikost a slávu schopni snést cokoli. Však si vezměme jen to, jak jsou ještě dnes hrdí, že vyhráli druhou světovou válku. Válku, ve které jen Rusko samotné ztratilo víc než dvacet milionů životů.\nI kdyby na chleba nebylo, hlavně že je armáda. Prezident Putin v poslední době investuje nemalé částky do zbrojení. Moc dobře totiž ví, že Rusům imponuje silná armáda, kvůli které jsou ochotni si i utáhnout opasky. Však se to naučili už za dob Sovětského svazu.\nPutin má ambice do roku 2022 armádu kompletně přezbrojit a jeho snahy opět silně vzbuzují otázku, kterou si klademe snad už sto let. Máme se Ruska bát? Většina z nás by řekla, že určitě ano, protože na nás ze všeho nejvíc leží stigma našich rodičů a jejich negativní zkušenosti ze socialismu. Podíváme-li se ale na realitu, vypadá trochu jinak. Co se možnosti velkého vojenského konfliktu týče, tak rozpočet americké armády je několikanásobně vyšší než té Ruské a její technologické vybavení je o poznání novější. Umíněných Rusů je ale zase ve službě (aktivní, záložníci i vojenský personál všeho druhu) zhruba o milion víc. Rozezněl se váš protiruský radar? Tak se zase uklidněte, protože třeba taková severokorejská armáda tu ruskou převyšuje o čtyři miliony hlav. A to nemluvíme o Jižní Koreji, Indii, Vietnamu nebo Číně, které jsou co do počtu také všechny před Ruskem. Takže světová dominance Ruské federace se asi jen tak konat nebude.\nMůžete namítnout, že jsou tu i jiné formy ohrožení a to je rozhodně pravda, výhled na Ruskou ekonomiku několika příštích let ale vypadá spíš na to, že budou mít doma víc než dost vlastních problémů, než aby si k tomu vytvářeli i nové v zahraničí.\nPřípitek krátký jako výstřel\nRusko je zcela jistě důležitý světový hráč, kterého není radno ignorovat nebo se od něj distancovat. Jiná kultura, mentalita i myšlení může působit občas až exoticky, ale odsoudit ji nebo se před ní uzavřít by bylo pošetilé. Pochopit můžeme jedině to, o co se více zajímáme a v případě Ruska je výběr opravdu široký.\nPokud jste dočetli až sem, máte můj obdiv. :) A pokud máte zájem vyzkoušet si malý exkurz do ruské duše na vlastní kůži, doporučuji odpočinkovou ruskou komedii Svéráz národního rybolovu od Alexandra Rogožkina. Dozvíte se jednak něco o tradičním ruském lovu a jednak sem tam i nějakou tu pikantnost, například jak se dá kráva přepravit v bombardéru. A pokud dumáte nad tím, zda je ruská duše složitá, široká nebo naopak docela jednoduchá, možná se víc dozvíte při filozofických hovorech podivných lovců, které doprovází mocný přípitek vodkou generála Michalyče přesně takový, jaký má být. Krátký jako výstřel.


Divus | Ještě teď mě bolí za krkem\nČasopis Umělec 2007/3 >> Ještě teď mě bolí za krkem Přehled všech čísel\nDva finální svazky Dějin českého výtvarného umění, které letos vyšly v nakladatelství Academia, jsou – jak se říkává – završením dlouholeté práce. Vzhledem k tomu, že poslední dva svazky budou pro velkou část zájemců o české umění posledních padesáti let hlavním (a jelikož jsou zaštítěny akademickou kredibilitou editorů, také respektovaným) zdrojem informací a podkladem tvorby vlastního názoru, věnujme jim jistou pozornost především v těch částech, jež se bezprostředně dotýkají umění posledních dvaceti let.\nJestliže v případě předchozích dílů dovedených po rok 1958 bylo vcelku jasné, jaké že práce, tentokrát bude nutné poukázat také k tomu, že autoři, zejména pro pasáže zahrnující umění od 80. let minulého století do roku 2000, stavěli na velmi křehkých a sypkých základech (což by ani tak nevadilo) poměrně apodiktickou a robustní stavbu (což by stále ještě nevadilo), která ovšem přiměřeně nezohledňuje nosnost svého podloží (a to je základní kámen úrazu). Kromě jiného jsou to zapomenutost materiálu, absence výstav, které by jej znovu prezentovaly,1 reflektovaly, zkoušely jeho různé konstelace a ověřovaly samotná díla, jež vedou k petrifikaci některých interpretací bazírujících na dobovém aktuálním slovníku či typu diskursu. I v oddílech mapujících umění 60. a 70. let je leccos k diskusi, zcela sobecky jsem se přesto zaměřil na to, co mě zajímá především. I když pomineme dosti složité obecné otázky metodologické skepse,2 jež kdysi odrazovaly historiky od zabývání se současnými dějinami (pěkné, avšak výstižné contradicto in adjecto), aby se dnes staly primárním zdrojem sebereflexe oboru a valence jeho výpovědí, chápu obtížnost úkolu alespoň trochu věrohodně popsat či snad v náznaku představit, co se v českém uměním odehrálo od poloviny 80. let minulého století. Přes tuto svou vstřícnou povědomost o tom, před čím stáli autoři jednotlivých statí i editoři, však hned na tomto místě konstatuji, že základním podnětem pro vznik textu, který právě čtete, bylo samovolné, nevěřícné gesto – alespoň tak se obvykle vykládá kroucení hlavou zleva doprava a zprava doleva. Ještě teď mě bolí za krkem.\nJe několik cest, jimiž lze projít publikace věnované dějinám výtvarného umění. Každá z nich má svá úskalí, ale dohromady mohou pomoci k poznání terénu-krajiny, který takové knihy svým uživatelům (nedejbože i čtenářům) nabízejí. Základním materiálem jsou reprodukce, texty, poznámkový aparát, bibliografie,3 rejstřík, ale pak také otázky a předpoklady (vyslovené či zamlčené), jimiž se řídí autoři a editoři, či (v lepším případě) jakási metoda či metodologický rámec výkladu a skladby publikace. Jestliže jako východisko volíme obrazovou část, důvod je zřejmý. Ona by měla nejen ilustrovat výklad, ale skrze její celek by měl mít čtenář takových dějin umění možnost seznámit se co nejdůvěrněji s vizualitou pojednávaného období i s jednotlivými díly, jež jsou dle autorů významná buď jako jedinečné výkony, anebo kvalitně reprezentují určitý typ umělecké tvorby. Takový nárok na obrazovou publikaci typu dějin výtvarného umění snad není příliš troufalý. Pokud jsem po opakovaném čtení a prohlížení nabyl dojmu, že nejvýznamnějšími představiteli českého umění od roku 1989 do roku 2000 jsou Federico Díaz, David Černý, Michael Bielický, Silver, Woody Vasulka, Jiří Příhoda, Kateřina Vincourouvá, Jiří Černický a Veronika Bromová, po rychlé kontrolní statistice vycházející z rejstříku a faktického množství obrázků na uvedené stránce jsem se přesvědčil, že tomu tak v Dějinách českého výtvarného umění (VI/2) 1958/2000 opravdu je. K uvedenému výčtu, který skutečně představuje nejčastěji reprodukované umělce, nutno ještě přiřadit ty, kteří jsou zastoupeni vyobrazením alespoň jednoho jejich uměleckého díla. Pro úplnost jakýsi seznam: Lukáš Rittstein, Roman Franta, Martin Kuriš, Krištof Kintera, Markéta Othová, Pavl Humhal, dvojice Lukáš Jasanský/Martin Polák, Daniel Hanzlík, Filip Turek, skupina PODE BAL, Miloš Šejn, Lubomír Čermák, Tomáš Mašín, Tomáš Ruller, Jana Vidová-Žáčková, Miloš Vojtěchovský, Markéta Baňková, Jiří Surůvka, Ivana Lomová, Lubomíra Kmeťová, Petr Pastrňák, Martin Zet, Ivan Vosecký, Michal Pěchouček, Ivan Pinkava a Pierre Daguin. Pokud budeme vizuální naléhavost poměřovat nikoli počtem reprodukcí, ale jejich velikostí, pak nám poměry vyjdou následovně: Díaz, Silver, Bromová, Příhoda, Vasulka, Bielický, Mašín, Šejn, Vojtěchovský, Vincourová, Dopitová, Rittstein, Turek, Othová, Černický, Pastrňák, Pinkava, Surůvka, Kintera, Humhal, Pěchouček, Lomová, Zet. Pro ty, kdo se nepohybovali na umělecké scéně posledních dvaceti let, asi těžko vysvětlit, že jejich dojem o umění 90. let nabízený knihou je z definice mylný, neboť počet a velikost reprodukcí přece závisí na mnoha okolnostech (grafikovu práci nevyjímaje). Jelikož čtenář obvykle nebude vizuální informaci podrobovat dalšímu filtrování a reflexi, ale přijme ji jako názor, zůstane onen dojem významným vodítkem. Jenom těžko se ovšem mohu smířit s tím, že takováto vizuální struktura absolutně nekoresponduje s mou vlastní vizuální představou českého umění 90. let. Paměť sama třídí podle různých kritérií, takže má výrazně subjektivní povahu, nicméně mám za to, že pokud se pohybujeme v jednom prostoru, třebaže různými směry, několik významných záchytných bodů by víceméně mělo zůstat společných. I v téhle skladbě je rozpoznávám – David Černý, Markéta Othová, Kateřina Vincourová, Jiří Černický,Milena Dopitová, Petr Pastrňák, Lukáš Rittstein, Jiří Surůvka. A dokonce jsem ochoten připustit, že Federico Díaz si zaslouží přiměřenou pozornost. Nicméně proporce zbytku, které podtrhují ex-centričnost vyznění, mě vyvádějí z míry, když nabobtnávají na úkor zcela neprezentovaných autorů a uměleckých pozic, jež měli pro estetiku 90. let rozhodující význam, anebo pokud jsou reprodukována díla, která z hlediska autorského vkladu mají nulovou vypovídací hodnotu (Vosecký, u Martina Zeta se zvolené reprodukce zcela míjejí s důvody, proč je jeho postavení na umělecké scéně tak extra-ordinérní, z hlediska dalšího vývoje je i volba Pěchoučkovy studentské výšivky poněkud zavádějící a problematicky vybraný je taktéž Filip Turek). Budeme-li vycházet z nutně omezeného počtu reprodukcí, pak je absurdní, že nebyla reprodukována jediná věc od asi nejtalentovanějšího malíře mladší generace a brilantního tvůrce objektů Petra Písaříka, ani jeden objekt od Tomáše Hlaviny, ani jeden obraz od Igora Korpaczewského, ani jedno dílo od Jana Mančušky, ani jedna instalace od Petra Lysáčka, ani jeden obraz od Josefa Bolfa, nic od Michala Nesázala, a to nemluvím o Janu Šerýchovi, Jasperu Alvaerovi, Tomáši Vaňkovi, Tomáši Svobodovi, Štěpánce Šimlové, Erice Bornové, Míle Preslové, Robertu Portelovi a dalších. Vizuální omezenost výběru má na svědomí totální zkreslení kontextu, ze kterého lze usuzovat na to, proč se akcentované práce zdají být tak důležité. Jestliže je tu po dvou reprodukcích obrazů Martina Kuriše a Romana Franty, které jistě patří do podrobného přehledu českého malířství 90. let, pak je absence Písaříka jako malíře absolutním selháním editora obrazové části, pokud si přímo nebudu myslet, že ti, kdo jsou pod svazkem podepsáni, vůbec nerozumí umění, respektive se neumějí dívat. Jméno Tomáše Hlaviny se pak pro jistotu ani jednou ve svazku nevyskytuje, takže naddimenzovanost reprodukcí prací Lukáše Rittsteina o to více bije do očí. A to se pohybujeme v oblasti možného konsenzu s autory textů. Jenomže je tu ještě další aspekt, který vnáší nevěrohodnost do představeného výběru vizuálních informací o českém umění po roce 1989. Jediné dokumentární fotografie představují pohled do expozice Izraele a Japonska na Pražském Quadrienále z roku 1991, jednání mezinárodního kolokvia Karel Teige a evropská avantgarda z roku 1994 a přednášejícího Viléma Flussera v Goethe Institutu v roce 1991. Přitom celá řada důležitých výstav, které svým vyzněním formovaly atmosféru 90. let, stejně jako performance,4 jichž nebylo tak úplně málo, se musely obejít bez zpřítomnění – pouze objekty a výjimečně instalace jsou nezbytně ukázány v reálném prostoru. Zcela nadbytečná je pak z tohoto pohledu fotografie instalace počítačově alternovaných tisků Veroniky Bromové.5 Pokud byla instalace – řekněme jako žánr –charakteristická pro první polovinu 90. let, pak její téměř totální nepřítomnost na reprodukcích svědčí buď o vytěsnění, anebo o negativním hodnocení jejích kvalit či přínosu pro identitu české scény.6 Nejde-li o obyčejný šlendrián. Publikování některých fotografií dokumentujících často efemérní život těchto uměleckých děl by bylo daleko přínosnější než pohled na známé akademiky při rozpravě, o nic nevypovídající dokumentární fotografii z Pražského Quadrienále nemluvě. Skutečnost, že v části věnované umění 90. let nenajdeme jedinou reprodukci uměleckého díla umělců, kteří toto desetiletí výrazně profilovali a ovlivňovali tak i nastupující generace (často i ty, které se naplno prosazují až po roce 2000), anebo vůči nimž se vymezovaly některé generační vlny, samozřejmě zkresluje situaci, nicméně vyplývá z logiky zvolené konstrukce psaní o nejnovějších dějinách umění. O tom si dovolíme něco říci dále.\nPOTÍŽE SE STRUKTUROU\nCo bylo naznačeno v letmých poznámkách k obrazové výpravě pasáží věnovaných volnému umění po roce 1989, lze ještě lépe a přesněji formulovat na struktuře oddílu, která variuje standardní členění, jak bylo vypracováno už v předchozích svazcích Dějin českého výtvarného umění. Stať uvozující kulturně-společenský kontext etapy následuje kapitola věnovaná architektuře jako uměleckému druhu nejvíce spojenému se sociálními, politickými a ekonomickými okolnostmi. Poté bývají umístěny kapitoly pojednávající o jednotlivých (dominujících či specifičnost konkrétního časového období vystihujících) okruzích, problémech či proudech umělecké tvorby. Jejich počet se různí. Závěr tvoří shrnující texty o fotografii, scénografii, designu, skle a keramice a o typografii. Takový model je do značné míry konzervativní, nicméně vzhledem k pokusu nekomplikovat a dotáhnout do konce tak náročný projekt je uchování zvoleného modelu pochopitelné, akceptovatelné a často i výstižné. Potíže nastávají zejména při volbě okruhů a ohnisek, v nichž je pojednáváno volné umění. Nebudeme se zvláště zabývat kapitolami bezprostředně nesouvisejícími s volným uměním, leč poznamenejme, že stať Petra Kratochvíla o architektuře se zdá být vyváženým, negenaralizujícím přehledem dostatečně si vědomým jemně diferencovaných a postupně se vnitřně stratifikujících proudů české architektury, ale i jejich předpokladů ustavených v 80. letech 20. století. Podobně jsou na tom kapitolky Věry Ptáčkové o scénografii a Jany Pauly a Dagmar Koudelkové o designu. Posledně jmenovaný text by zasloužil naopak větší odvahu při pojmenování kvalit nastupujících generací. Bohužel ze hry vypadl interiér jako samostatný a právě v 90. letech nově se dynamizující obor tvorby, jejž lze vnímat jako signifikantní faktor vývoje architektury i designu po roce 1989. Zvláštní pozornost mu nevěnoval ani Petr Kratochvíl, ani Jana Pauly s Dagmar Koudelkovou. Do jisté míry lze tento lapsus vnímat jako logický důsledek metodologického zjednodušení, jež přináší editory zvolená koncepce. Podobný problém s sebou nese také komprimovaná zpráva Polany Bregantové o typografii, byť sama autorka správně připomíná, že příklon k označování těchto oblastí tvorby jako grafického designu má svou oporu v samotné změně úkolů i přístupů k nim, avšak již dále podrobněji nerozebírá jejich jednotlivé aspekty a také obrazová část se omezuje na příklady z oblasti knižní tvorby, typografie a plakátů. Vizuální kultura, byť v 90. letech problematizovaná rozvojem reklamy, byla přece jen širší a grafický design dobře plnil i jiné úkoly (alespoň nějaký ten obal na CD by stál za připomenutí). Volné umění po roce 1989 se nakonec vešlo do pěti kapitol a nadto se Antonín Dufek pokusil o samostatné postižení fotografické scény. Úvod do obecného stavu české výtvarné scény obstarala Anděla Horová, na svůj text mapující vývoj nových médií v českém prostředí navázal Jiří Zemánek statí rozsahem srovnatelnou jen s Kratochvílovou kapitolou věnovanou architektuře, Karel Srp svůj příspěvek nazval nekompromisně Aktuální umění devadesátých let, Anděla Horová se pak snažila vystihnout některé aspekty vývoje charakterizované nástupem kurátorských konceptů a diskusemi o relevanci konkrétních uměleckých pozic a interpretačních modelů. Závěr pak patří studii Otto M. Urbana o dekadentní afinitě umění 90. let. Až na některé odkazy u Zemánka a teoretické zázemí Urbanovy statě se autoři textů věnují výhradně umělcům a problémům generace, která nastupovala na scénu po roce 1989. Z hlediska kompozice Dějin českého výtvarného umění je to do jisté míry pochopitelné, nicméně tvorba předchozích generací, která nebyla v textech věnovaných umění 60., 70. a 80. let dosledována až do vyústění jejich díla po roce 1989, se tak stala jakýmsi chybějícím referenčním rámcem, na jehož pozadí teprve lze často pochopit trasu novějšího umění. Z tohoto pohledu je absence pozdního díla Sýkorova, Malichova, Kolíbalova7 či Šimotové8 nepochopitelná, stejně, třebaže z jiných důvodů, jako absence malířské tvorby Zdeňka Berana a Jiřího Sopka. Podobně se nelze smířit s tím, že poslední zmínka o Milanu Knížákovi končí v souvislosti s jeho návrhy nábytku a předchází jí už jen reflexe jeho akcí a konceptů, přičemž celé fáze umělcova díla související s postmoderní malbou a eklektizujícími objekty vrcholící některými projekty z počátku 90. let zůstaly zcela mimo pozornost všech historiků současného umění, co jich jen do publikace přispělo. Přitom vizuální přítomnost Knížákova uměleckého gesta na scéně 90. let byla markantní a – z čistě uměleckohistorického hlediska – nepominutelná. Pro pochopení tenzí a pohybu umění 90. let je zcela absurdní ustřižení tvorby umělců z generace Tvrdohlavých rokem 1989, byť zejména horečná aktivita Jiřího Davida sehrála podstatnou úlohu přinejmenším pro formování podoby umělecké scény 90. let a jeho výstavy i jednotlivé projekty profilovaly umělecký diskurs adaptovaný i atakovaný mladšími autory.9 Malířské dílo Petra Nikla či Martina Mainera vyvrcholilo taktéž po roce 1989, což stať Ludvíka Hlaváčka nepostihla. Navíc bez důrazné přítomnosti takového Františka Skály (a Petra Nikla) nelze zcela pochopit ani Jiřího Černického jako výraznou solitérní osobnost mladší generace. Katalyzátorem umělecké scény v jednom jejím důležitém aspektu směřujícím k postkonceptuálnímu umění, jež zároveň uchovává afektivní kvality uměleckého díla, je od 80. let minulého století bez diskuse Vladimír Skrepl. Stejně tak Jiří Kovanda, který konceptuálním civilismem své tvorby průběžně a (což bylo patrné i v době pří přípravě recenzované publikace a co se jenom potvrzuje v posledních letech recepcí jeho díla v mezinárodním kontextu) zcela zásadně určoval přemýšlení mladších umělců. Patří k profilovým figurám českého umění 90. let a nezmínit a obrazově nezpřítomnit jeho práci v kontextu této dekády patří k zásadním a neomluvitelným chybám. Jiným příkladem, ať už se to někomu líbí anebo ne, je vytěsnění nových poloh a rolí Václava Stratila v 90. letech, bez nichž je obraz tohoto desetiletí rovněž nepředstavitelný nejen díky jeho vlastním produkcím (apropriaci vlastního kresebného díla i díla Václava Boštíka v projektu Společná výstava atd., ale též používání jiných materiálů, práce s fotografií, performance či návraty k malbě), ale i díky způsobu komunikace, jenž formoval právě celou řadu mladších umělců a který fungoval také jako specifický sociální kód uvnitř komunity v Praze i v Brně. Za zcela fatální důsledek takového pojetí výkladu pak považuji zařazení malířského díla Jana Merty do kapitoly věnované umění 80. let, přičemž jeho tvorba patří k zásadním malířským výkonům z let devadesátých.10 Jako bychom Šímu představili díly z dvacátých let a zbytek nahradili ortodoxními surrealisty či lyrickou abstrakcí. Pravděpodobně největší český žijící malíř prodlužující tradici sahající až k Janu Preislerovi se tak ocitl v pozici jednoho z mnoha talentů bez pokračování. Mohli bychom pokračovat Ivanem Kafkou … Jiný podstatný aspekt neúspěchu daného členění či porcování umělecké scény po roce 1989 vidím v problematicky zvoleném a nedoplňujícím se tematizování jednotlivých problémových okruhů. Nelogické kolísání ve vymezení kapitol podle média, podle tendence, podle typu sociální praxe či přístupů a principů výstavby uměleckého díla jenom těžko postihuje skutečnou dynamiku českého umění po roce 1989. Jestliže se objevuje tematizace jednoho média (elektronické umění), pak chybí samostatná kapitola o malbě. Na základě falešné dichotomie mezi nepochopeným vztahem uměleckého díla k veřejnému prostoru a „novým obrazem“ se malbou naopak zabývá kapitola uvozená pokusem o pochopení fenoménu kurátorských výstav. Přitom médium malby poskytuje samo dostatek materiálu k vystižení charakteru umění 90. let i s jeho vazbami na dozrávající generace a diskutovaný statut uměleckého díla. Podobně je pochybné ponechat stranou etablování fotografie jako samozřejmého či bezpříznakového média užívaného výtvarnými umělci a diskusi, která se rozvinula v souvislosti s tím, jak nad tímto médiem ztratili kontrolu autoři, kteří se sami definují jako fotografové. Antonín Dufek tento problém naznačil, ale neradikalizoval, natož aby byl tento posun – možná důležitější a z hlediska kvalit významnější než u nových médií a videa11 – reflektován jako jeden z klíčových pohybů na české scéně po roce 1989. Jestliže čteme o umění 90. let sub specie historických konotací zbaveného, a tedy vágního pojmu dekadence, pak je nepochopitelné, že není diskutována genderová problematika a přinejmenším latentní feminismus jako výrazný fenomén po roce 1989.12 Jiným obecným rámcem, který významně určoval podobu umění po roce 1989, aniž by se dočkal samostatné tematizace, byl vztah k popkultuře, konzumní společnosti či vizualitě a mechanismům reklamy. Podobně by si zasloužil stát se jedním z ohnisek výkladu například sociální aspekt a řekněme pozvolná re-politizace českého umění koncem dekády. Příspěvek Otto Urbana ovšem na rozdíl od zmíněných možných souřadnic českého umění 90. let leckdy přizpůsobuje interpretaci konkrétního díla zvolenému střešnímu termínu, jenž dle mého soudu s realitou a zázemím sledovaného období nemá mnoho společného, snad jen s výjimkou sympatické zahleděnosti autora do minulosti jako bezčasí, kterou sdílí se stylizujícími (se) fotografy (Ivanem Pinkavou, Václavem Jiráskem). Koneckonců bychom mohli podobně obsáhle mluvit o barokním principu (viz projekt Tomáše Vlčka Absolutní nekonečno), aniž by se nám umění 90. let otevřelo v tom, co je pro něj určující.\n… A JINÉ TRABLE\nRozpadávající se strukturu oddílu, která nedrží pohromadě ani z hlediska logiky vývoje či proměn českého umění, ani z hlediska ryze formálních aspektů současné umělecké tvorby, zdůrazňují zejména problematická uspořádání textů Anděly Horové a Karla Srpa. Ačkoli umělci, na jejichž tvorbě Srp demonstruje možnosti interpretace současného umění, patří (snad s výjimkou Petra Svárovského) k nepochybným osobnostem české umělecké scény 90. let, takhle pohromadě nemají mnoho společného, kromě toho, že jejich díla koupila domovská instituce autora textu, tedy Galerie hlavního města Prahy. Srpův narcistně formalistický výklad přináší celou řadu důležitých postřehů (třeba ten o fixaci autorů na určitý materiál), avšak pomíjí komplexnější souvislosti, jež zakládají tvorbu pojednávaných umělců (Kinterovu vazbu na divadelní prvek, sociálně kritické aspekty díla Dopitové a Humhala a principu tělesnosti vůbec), přičemž se omezuje na úzký vzorek toho, co vybraní autoři vlastně udělali (to, že bez uvedení i kritiky pomíjí jakékoli interpretace nabídnuté jinými interprety, nějak patří k věci, ale bohužel diskvalifikuje relevanci Srpova – z hlediska pochopení jednotlivých umělců a jejich konkrétních prací pouze inspirativního – čtení současného umění).13 Největší zmatek a neschopnost hutně a věrohodně sumarizovat stav české umělecké scény po roce 1989 ovšem projevila Anděla Horová, která na rozdíl od Karla Srpa čte jiné autory docela dost. Nebýt poznámkového aparátu vypadala by zejména její úvodní stať nazvaná Střízlivá euforie let devadesátých jako nezvládnutá publicistika,14 která míří všude a končí nikde. Enumerace různých aktivit, akcí, které přežily či vznikly, galerií, jednotlivých výstav a časopisů15 pomíchaná s odkazy ke kulturní politice či problémům s financováním umění vytváří změť špatně utříděných informací a nepodložených hodnocení, které uvádějí v úžas především schopností klást vedle sebe aktivity a činy nesouměřitelné či nesouvztažné. Přitom pokus definovat z mírného odstupu základní rysy rodící se nové infrastruktury a snaha definovat často už dobře postižitelnou roli jednotlivých projektů a institucí v procesu utváření zázemí, vývoje a sebereflexe českého umění není nemyslitelný, ale zřejmě to chce větší vhled a nadhled zároveň. Jako jeden z mnoha konkrétních příkladů kontextuální promiskuity charakteristické pro oba texty, jimiž Anděla Horová přispěla do reflektovaného svazku Dějin českého výtvarného umění, může posloužit její neschopnost přesně rozlišovat mezi soukromými galeriemi, které se profilovaly jako komerční (Galerie MXM, Galerie Jiří Švestka, Galerie Caesar, Galerie Via Art, zaniklá Galerie Ruce), byť třeba svůj provoz hradí ještě z jiných zdrojů, a soukromými či spolkovými galeriemi, jejichž smyslem je nezisková konfrontace a prezentace umění (Galerie Display, Galerie Eskort), a galeriemi, které provozuje příspěvková instituce (G99 v Brně, Galerie mladých v Brně, Divadlo hudby v Olomouci).16 Vše v jednom odstavci pojednávajícím o vzniku nestátních a soukromých galerií. Podobně se míchá projekt Egon Schiele Art Centrum s Galerií kritiků Adria a Domem umění v Českých Budějovicích, a to v odstavci věnovaném „sektoru, který spravuje stát a vyšší územně správní celky“. Popis různých projektů, jimiž 90. léta přispěla k poznání české moderní kultury, přerušuje vsuvka o bienále U Zvonu a tříbení hodnot současného umění, abychom se vzápětí vrátili k vyplňování mezer. Vedle sebe se ocitají dovezené výstavy s vlastními velkými projekty, aniž bychom se dozvěděli, zda a jaká tendence stála třeba za politikou přebírání zahraničních expozic v Rudolfinu, přičemž chybějí zmínky o jiných významných převzatých projektech. Reflexe českého umění v mezinárodním kontextu pak vyznívá jako fraška, přičemž podle neznámého klíče se některé výstavní projekty ocitají v hlavním textu, jiné v poznámkách. Konstatování, že pro mezinárodní styky měly velký význam prezentace tvorby našich umělců na bienále v Benátkách, pak není nic jiného než okřídlené „přání otcem myšlenky“. Není tedy divu, že zde naopak není ani slovo o roli, kterou sehrála Andrée Cook a Window Gallery financovaná Britskou radou v Praze, přičemž právě to byl jeden z kanálů, jimiž sem pronikali kontakty a přesné informace o aktuální britské scéně (Tomato, Critical Design, Cathrin Yass, Ed Lipski či Hussein Chalayan, který zde vystavoval ještě dávno před tím, než dostal cenu Hugo Bosse a začal být vnímán jako jeden z nejzajímavějších světových módních návrhářů). Stejně tak nikde nenajdeme zmínku o dependanci Stadtforum Kunst Park Graz v jednom bytě v pražské Krakovské ulici, který několik let fungoval jako sice úzký, ale přirozený kontakt se zahraničním uměním (Fareed Armaly, Jorg Schlick, ale i čeští umělci). O Gandy Gallery, která vystavovala i prodávala zahraniční autory ve Školské ulici (Simon Patterson, Patrick Faigenbaum a jeho pražský projekt, Javier Peréz a jeho pražský projekt) a věnovala péči i některým českým umělcům (Stratil, Kafka) taktéž nepadla ani zmínka. Podobně pro kontakt se zahraničními i exilovými umělci hraje významnou roli Tutschova Galerie Na bidýlku (Peter Friedl, Zittko, v posledních letech berlínská scéna aj.). To jsou přirozené a časem mutující vazby, jež často zanechávají větší stopy v jednání zdejších umělců a kurátorů než velké výstavy přebírané centrálními institucemi. Co se týče zahraničního umění v českém kontextu, je zřejmé, že Anděla Horová horuje především pro ty opravdu velké převzaté, ale zapomene ty důležité připravené vlastními silami.17 Určitě lze, ale autorka to neprovedla, rozlišit některé fáze v konstituování infrastruktury české výtvarné scény 90. let a jejich důsledků včetně útlumu a provozní (a umělecké) krize patrné po jejich první polovině. Byl pro ni příznačný jednak vznik projektů, jež nepodléhaly režimu a předsudkům starých institucí a ani si s sebou nenesly zkušenost z disentu či undergroundu 80. let, a dále absence nových větších diskusí, které by vnesly do hry další témata nahrazující polarizaci přístupů a praxe z počátku desetiletí. Tato krize se koneckonců projevila postupným zánikem některých soukromých i nekomerčních galerií, ochabnutím či vyvanutím potenciálu těch, které přežily, či standardizací přístupu k prezentaci moderního a současného umění ve velkých institucích. Nefunkčnost Sbírky moderního a současného umění Národní galerie ve Veletržním paláci a postupné odumírání aktivit Pražského hradu jsou jejím dalším příznakem. Krize s sebou zároveň přinesla orientaci nastupující generace na self-help aktivity, které se ukazují jako velmi produktivní a které teprve vytvořily zázemí pro standardní rozvoje nejen jedné části provozního systému, ale také pro znovunalezení adekvátního jazyka a forem komunikace současného umění s vlastní komunitou i s publikem.18 To, co se odehraje později a co bylo možno v zárodku rozpoznat už kolem roku 2000, je nad rámec této diskuse a mělo to být jedním z vyústění kritizované studie. V informačním a koncepčním zmatku pak není náhodou, že teprve ve druhém textu Anděly Horové, který je vesměs věnován snaze zmapovat různá pojetí, akcenty a nároky kladené na umělecké dílo v 90. letech, se objevuje slovo „provoz“, a to v souvislosti s aktivitami manželů Ševčíkových a jejich pojetím kurátorské práce, která se skutečně stala fenoménem první poloviny desetiletí. Problém je, že analýze provozu (tedy každodenního provozu dané discipliny a jeho skryté logice) byl (či vlastně mohl být) věnován autorčin text první, neboť termín, který chce používat i kolegyně Horová, správně zní „provozní systém umění“ a jeho obsahem nejsou ani tak jednotlivé názory a akty, ale jejich podmínky – tedy instituce, jejich typy a vztahy, trh,19 mocenské pozice a role jednotlivých aktérů. Takže druhá kapitola Anděly Horové nazvaná vzhledem k obsahu, jenž mimo jiné obsáhle diskutuje pozici závěsného malovaného obrazu, kuriózní a nevysvětlenou dichotomií Kurátorské umění – umění ve veřejném prostoru, je sice uvozena úvahou o provozu, ale spíše než analýzy onoho vehiculum se týká snahy dobrat se hlavních témat přítomných na české výtvarné scéně. Bohužel text zůstal u rekapitulace debat z pohledu jednotlivých aktérů, zejména v případě polarizace názorových pozic před rokem 1995 (ty pozdější nezaznamenala), jejichž ani ne tak kontradiktoričnost jako rozbíhavost se ani zde nepodařilo jasně vyjádřit a vysvětlit. Stejně tak se díky ne-analýze provozního systému nepodařilo definovat roli kurátora v českém umění 90. let – autorka fixuje pozici manželů Ševčíkových a první velké výstavy z počátku 90. let Vlasty Čihákové-Noshiro a Mileny Slavické, a pak setřepe do jednoho pytle všechny kurátorské projekty po roce 1995, přičemž jejich východiska i ambice byly zcela rozdílné a mohou leccos napovědět o pohybu, který reagoval nikoli už na zkušenost konce 80. let, ale na interní problémy české umělecké scény 90. let.20 Podobně je tomu ve vztahu k malbě, jejíž reflexe sice nejvýrazněji zazněla v projektech Mileny Slavické a na dvou sympóziích pořádaných AVU v Praze, avšak jejíž realita měla polohy daleko přesahující tento rámec. Uvádět v seriózním textu po roce 2000, že ještě dnes považují někteří teoretikové malovaný obraz za krásný anachronismus, je opravdu vzrušující. Sebereflexivitu malby ovšem jako velké téma nikdo nenastolil a do polemik se dostala jako vedlejší produkt, na rozdíl od dnes pochopitelné snahy aktivně apologetizovat figurální iluzivní malbu. Teprve nyní i já přijímám logiku této vlny bez toho, že bych znovu podlehl tehdejšímu vypjatému střetu, za nímž se na obou stranách skrývala nedůvěra a obavy z budoucnosti české umělecké scény.21 Přes možnost postavit se dnes k iluzionismu afirmativně tvoří sebereferenční, sebereflexivní a postkonceptuální malba jádro odkazu 90. let, avšak reflexe malby stejně jako obrazové příklady uváděné v knize tuto skutečnost zcela pomíjejí, odmyslíme-li si ne zcela šťastný příklad od Ivana Voseckého a krásný obraz od Pastrňáka (chybí Písařík, ale také Vaňková, Fexová, Špaňhel, Adamec, Skrepl, Merta, Kokolia, Kvíčala, Salák, Bolf, Stratil, Ševčíková-Gillman a další). Mluvíme-li o malbě, pak si nemohu odpustit výhradu, která se týká vlastně téměř celých Dějin českého výtvarného umění. Kromě jednoho citátu týkajícího se Martina Kuriše se nikde nesetkáme se jménem a tvorbou Viktora Pivovarova, jako by tento vynikající malíř u nás nežil takových let a jako by nepatřil i do našeho umění (zejména 90. let). Klaustrofobie historiků umění za tím zřejmě nebude, protože Pierre Daguin tu má reprodukovánu jednu fotografii. Spíše si editoři nedokázali nějak logicky a už vůbec ne metodologicky poradit s fenoménem cizinců či umělců jiných národností, kteří do českého umění prostě patří.22\nPokud předběžně shrneme výsledek trasování oddílu závěrečného svazku Českých dějin výtvarného umění, který je věnován umění po roce 1989, vystoupí jako hlavní diskrepance nerovnováha mezi množstvím špatně utříděných a vyhodnocených informací na jedné straně (Horová) a přílišným zúžením záběru i interpretačního modu na straně druhé (Srp). Nad částečnou relevanci uváděných informací i parciálních analýz bohužel převažuje metodologická bezradnost a eklekticismus (Horová), anebo minimální smysl pro dobový diskursivní kontext současného umění (Srp). Na jedné straně pak nabobtnalo více či méně okrajové médium a téma českého umění 90. let (Zemánek – elektronická média, Urban – dekadence) a na straně druhé se zúžil prostor pro podstatnou debatu o proměnách jiných médií (malba, instalace, performance) či zcela absentuje adekvátní tematizace latentních problémových okruhů (feminismus, aktivismus, re-politizace, výstava jako instituce sui generis). Jako největší handicap pak vidím omezení výkladu na nastupující generace a odstřižení umění 90. let od pohybu, který nastal na české umělecké scéně ve druhé polovině let osmdesátých, a to jak vzhledem k institucionální praxi, tak vzhledem k profilování jednotlivých uměleckých pozic a projevů, bez nichž je řada „inovací“ a reakcí nepochopitelná a nevysvětlitelná. Je zřejmé, že výsledek neodpovídá nárokům předchozích svazků a oddílů a zkresluje, což je pochopitelné (optiku nepředěláme), ovšem tak, že nelze ani smysluplně polemizovat, neboť vlastně chybí jakýkoli zřetelný závěr či formulovatelný názor na to, jaké bylo či je umění 90. let. Pokud Anděla Horová píše v souvislosti s kurátorskými výstavami, že jejich smysl spočívá spíše v „kódování“ než v hledání skutečných hodnot, pak v jemné parafrázi naznačme: autoři oddílu se v lepším případě dopustili téhož, přičemž jim se nezdařilo ani kódování, ani nehledala skutečné hodnoty. Někdy příště.\n1 Podobně jako pojetí kapitol věnovaných umění od 80. do 90. let minulého století, jež si postupně všímají nastupujících generací a jejich výtvarného jazyka, také reflexe v podobě prezentace umění se vyhýbá návratům a crosovereům a uhání kupředu. Kromě větších výstav, jež sami sobě věnovali Tvrdohlaví, a několika retrospektiv monografických (Skála, Róna, Merta, naposledy Mainer) nebyl zatím podniknut širší pokus ukázat umění posledních dvaceti let v souvislostech. Dlouhodobé expozice z důvodů omezeného prostoru či výběru artefaktů rovněž nemohou suplovat znalost materiálu. Každý z autorů textů o umění po polovině 80. let si díla svého okruhu více či méně pamatuje a vychází evidentně z reprodukcí, popřípadě písemných pramenů či z omezeného okruhu uměleckých děl, jež má takříkajíc po ruce.\n2 „V této solidaritě věků je tolik síly, že pouta mezi přítomnem a minulostí, vedoucí k pochopení jejich jevů, platí v obojím směru,“ napsal před více než šedesáti lety Marc Bloch. Čím je minulost blíž, tím větší pozor bych si dával na podmínky, ve kterých o minulosti píšu, a tím větší pozornost bych věnoval jemným pohybům, jež dnes zdvihlo něco, co stalo před pár lety. O tom, že klasickými uměleckohistorickými metodami se novější výtvarné umění vyložit nedá, byť bez nich také ne, bych se snad ani nepřel. Viz úvod Rostislava Šváchy k šestému dílu Dějiny českého výtvarného umění.\n3 Výběrová bibliografie by stála za samostatný rozbor, který tu nebudeme podnikat, ale dodejme, že co se týče umění 90. let, je naprosto nedostatečná, zkreslující a nelze ji brát vážně. Příklad: katalogy Jiřího Příhody jsou uvedeny čtyři, zatímco z katalogů věnovaných Lukášovi Jasanskému a Martinovi Polákovi je uveden pouze ten, který editoval Karel Srp, stejně jako je zde uveden pouze první katalog Jana Merty (z roku 1993, opět editoval Srp) a katalog Mileny Dopitové vydaný Galerií hlavního města Prahy, přičemž rozsáhlou publikaci vydal Dům umění města Brna. Zcela chybí katalogy ke klíčovým výstavám To, co zbývá, Sirup, Zkušební provoz, Jakub a anděl. Chybí sborník editovaný Petrem Nedomou k problémům postmoderny, nejsou tu důležité příspěvky reflektující postmodernu v Bulletinu Moravské galerie v Brně, stejně jako katalog výstavy připravené Kaliopi Chamonikolou Tradice v novém, není zařazen jediný text Michala Kolečka, Radka Váni, Martina Dostála či Karla Císaře, absurdníje zařazení jediného textu Martiny Pachmanové a z prací Tomáše Pospiszyla pouze jeho rozhovoru s Davidem Černým. A tak bychom mohli pokračovat (včetně diskusí k postmoderně, které publikoval slovenský Výtvarný život a jichž se účastnili čeští historici umění. Výběr je to bohužel nekompetentní. Některé texty jsou uvedeny v poznámkách k jednotlivým kapitolám, ale jejich absence v bibliografii indikuje manipulativní intenci editace (to jsem si to užil).\n4 Anděla Horová sice zmiňuje festival Malamut, ale chybí třeba Pražský válec (o výstavách ohlížejících se za uměním akce a performance ani slovo). Řada performancí se konala jednorázově a těžko lze tento „žánr“ považovat za profilový pro 90. léta. Přesto významně spoluvytvářel podobu umění této dekády a bez jediné obrazové informace třeba o performancích Petra Lysáčka, anebo záběru ze Surůvkova ostravského kabaretu (ale lze vybrat řadu jiných) se prostě seriózně pojatý pohled neobejde. Od druhé poloviny 90. let je pak zřejmě nejagilnějším a nejagresivnějším představitelem této polohy Martin Zet, byť jeho akce se většinou konají v zahraničí.\n5 Fotografie je navíc špatně popsána, neboť se zcela evidentně nejedná o pražskou Novou síň, ale o Kunsthalle v Baden-Badenu.\n6 Ani v poznámce pak nenajdeme projekt Petra Nikla Hnízda her pro Galerii Rudolfinum z roku 1999. Spojení uměleckého díla s konkrétním prostorem a aktivitou diváka tady vlastně vyvrcholil na půdě velké instituce. Hnízdy her se interaktivní prvek současného českého umění etabloval a dostal se tak na křižovatku. Ludistický princip spojený s aktivitou komunity reprezentoval na opačném pólu třeba Mezinárodní den neuskutečněných nápadů pořádaný časopisem Divus a Umělec: jím se prolomila další bariéra mezi uměním a sociálním prostorem bez řízeného institucionálního zázemí, jež viných případech poněkud formalisticky vytvářelo po celá 90. léta Sorosovo centrum současného umění.\n7 Jejich retrospektivy se koneckonců konaly právě v 90. letech. Volná vazba na mladší generace tak zcela vypadla – např. Kolíbal a Příhoda, když už nespekulujeme o vztahu k tomu, co dělal Kovanda, ale jak se v poslední době ukazuje, tento autor se stává důležitým úběžníkem konceptualizace i pro zcela nejmladší autory (za všechny Dominik Lang, Ladislav Jezbera). Sýkora a další pak nacházejí prostřednictvím aktivit teoretiků a kurátorů Jiřího Valocha a Zbyňka Sedláčka ohlas mezi postřehnutelnou, byť ne už tak významnou vrstvou umělců prodlužujících linii konstruktivního, racionálního umění. (Zmínka o dramaturgii brněnského Domu umění nestačí, „lounská větev“ neumřela.)\n8 Její kontakt s mladými umělci i rezonance jejího pojetí těla u nastupujících autorů 90. let sehrály podstatnou roli ve formování scény po roce 1989 – viz drobný příklad: společná výstava s Mertou a Černickým v Galerii Sýpka.\n9 Umělci kolem Milana Saláka a Jana Kadlece adaptovali v přímé komunikaci s Davidem jeho koncepci umělce bezprostředně a aktivně zasahujícího a vytvářejícího kontext recepce umění, tedy koncepci umělce jako producenta i komentátora provozního systému umění. Viz sdružení ArtLab a časopis Artur.\n10 Ludvík Hlaváček v kapitole Rozvíjení osobních přístupů, nové skupiny a aktivity sám pochybuje o legitimitě řazení Jana Merty mezi reprezentanty postmoderního vývoje. Viz Dějiny českého výtvarného umění (VI/2), s. 750. Avšak je-li jednou takové dílo jmenováno v této souvislosti, je (podobně je tomu se Skreplem, Stratilem i Kovandou), jakkoli důležité a přinejmenším motivující, mechanicky odsunuto ve své jedinečnosti (ať už kulturněsociální či umělecké) z dějin současného umění a ponecháno svému osudu.\n11 Osud podobný fotografii čekal také video, což ani náznakem neuvádí Zemánkova stať stavějící na specifičnosti jazyka elektronických médií. Koncem 90. let ovšem apropriace média mladou generací byla evidentní (Ther, Baladrán aj.).\n12 Historička umění a kurátorka Martina Pachmanová je příznačně zmiňována v souvislosti se svým angažmá ve fotografii a nikoli díky jejím zcela zásadním pokusům tematizovat na české umělecké scéně feministicky orientovanou kritiku.\n13 Text v knize je rozpracovaným příspěvkem z katalogu věnovaného mladšímu českému umění k prezentaci jejich díla v Galerii hlavního města Prahy v roce 1998, který byl poprvé otištěn v časopise Umělec v roce 1997. Autor ho sice prohloubil, ale bez ohledu na další vývoj jednotlivých umělců a bez přihlédnutí ke kontextu celé scény nikam dál neposunul. Je to interpretace, nikoli příspěvek do dějin umění.\n14 Hodnocení Galerie Jiří Švestka je typickým příkladem nejhoršího žurnalismu, jež na stránkách akademických dějin nemá co dělat. Navíc nevím, jaká očekávání si kdo s touto galerií spojoval. Pokud nebyla naplněna, pak nevím, o čem píše Karel Srp – umělci, o nichž pojednává, pracují právě se Švestkou (Dopitová, Kintera, Černický, Vincourová, Othová). Navíc se tato galerie jako jediná chová od počátku konsekventně jako galerie komerční ve standardním slova smyslu. Podobně nepochopitelně publicistický je i závěr další autorčiny statě nazvané Kurátorské umění – umění ve veřejném prostoru. Citování rozsáhlých pasáží z ankety v časopise Umělec je snesitelné v nějakém polemickém článku (rétorické ironizující figury typu „přistoupili k témuž aktu výběru s ohromující vážností“), ale snižuje věrohodnost záměru textu v odborné publikaci, kterou tím zároveň diskredituje. Podobný tón a podobné faux pas nikde jinde nenajdeme.\n15 Časopis Detail vycházel až do roku 2000, nikoli do roku 1999, jak autorka mylně uvádí.\n16 Právní subjektivita indukuje intence, anebo je jimi určena. Hybridní povaha řady českých galerijních institucí a projektů, stejně jako pozic a rolí, jež hráli jednotliví aktéři, je příznačná pro celá 90. léta. V podmínkách transformace společnosti, za níž je dodnes opožděna transformace kulturní sféry, právě tato skutečnost zásadně ovlivňovala povahu a dosah uměleckých aktivit, jejich podobu i konflikty, jež je provázely.\n17 Ambiciózní Jitro kouzelníků jsem sice strhal, ale zpětně se mi jeví jako důležitý pokus o výstavu na velké téma. Vzpomene si jedou někdo na vynikající a inspirující výstavu Brandl, Oehlen Wool v Jízdárně Pražského hradu, anebo na Letět – zmizet – odejít v GHMP, anebo i ty menší, po nichž zůstaly bolavé jizvy i díla v Národní galerii (série prezentací v Anežské klášteře – Kiecol, Zobernig, Pistoletto, Vercruyse, Larner).\n18 Základním pokusem postihnout tento pohyb z konce 90. let se stala výstava Insiders připravená Pavlínou Morganovou v Domě pánů z Kunštátu Domu umění města Brna v roce 2004.\n19 Nezaznamenal jsem ani zmínku o pokusech typu ustavení společnosti FineArt, anebo formování soukromých sbírek současného i moderního umění, anebo náznak toho, jak vypadala akviziční politika veřejných sbírkotvorných institucí.\n20 Z logiky věci si pak autorka nemůže uvědomit například význam, který lze z „historické perspektivy“ přikládat projektu Maxisklad, na němž se v roce 1999 kurátorsky podílel Vít Havránek a který předznamenal podobu pozdějších aktivit celé řady umělců i kurátorů.\n21 Ve světle velkých a bohužel národopisně pojatých přehlídek českého akademismu, jejichž četnost Horová na jiném místě svého textu není schopna náležitě vysvětlit (souvisely mimo jiné právě s pociťovanou krizí a samozřejmou snahou vyjít vstříc konzervativnímu publiku), se sice obhajoba iluzivní malby mohla vysvětlovat jako obrat ke konzervativismu (i politickému), ale intence apologetů jsme snad nyní schopni posoudit jako dobře a vážně míněný pokus zastavit nekonečnou a často sebe sama požírající sebereflexivitu moderny. A to je legitimní postoj.\n22 O tom, že tady existovaly a existují vazby na slovenskou výtvarnou scénu, se laskavý čtenář nedozví zhola nic, přičemž ještě počátkem 90. let tento fakt vyjadřovaly některé společné projekty, později řada pravidelných výstav mladých slovenských umělců v Praze (v Galerii Ruce, v Galerii Václava Špály, v Galerii hlavního města Prahy, v Obecním domě atd.) a od konce dekády znovu navazovaná spolupráce a komunikace obou už diferencovaných scén.\ntheory The End of the Western Concept essay téma editorial interview u-sobé veřejný prostor artprojekt info news válka focus commentary japonsko rozhovor umělci sobě rozhovor profile umělec review výstava média theory nové tváře in transition umělec reviews performance comics


Boj o centimetry. Auta kynou, mezi čarami na parkovištích je jim těsno - iDNES.cz\n29. prosince 2015 14:50, aktualizováno 14:50\nRozměrnější rodinné vozy už se na některých jihlavských parkovištích vejdou do jednoho stání jen s velkými obtížemi. Tím, jak přibývá větších rodinných aut, bývá na parkovištích stále méně místa.\nNormou dané rozměry závisejí mimo jiné na tom, jak široká u nich vede silnice či jestli jsou určené na couvání, nebo k nájezdu zepředu. | foto: Tomáš Blažek, MAFRA\nObčas jsou to výkony hodné akrobacie. Na přeplněných parkovištích se někdy řidiči v autech mění v hadí ženy a muže. A to proto, že najdou pro svůj vůz pouze úzkou skulinu. Dveře pak můžou jenom pootevřít a malým otvorem se snaží vysoukat od volantu či nasoukat zpátky za něj.\nStačí pak i drobná řidičova nepřesnost při odstavení rozměrnějšího vozu a ten pak zasahuje až na sousední místo.\n„Taky mám ten dojem, že některá auta už se na parkovací místo skoro nevejdou. Už to prostě nejsou ty škodovky stodvacítky jako kdysi,“ říká Ján Tinka, šéf odboru dopravy na jihlavské radnici.\nŠířka parkovacích míst se má lajnovat podle předepsaných norem. Na magistrátu před časem řešili stížnosti obyvatel jedné ulice v Horním Kosově, že jim pracovníci specializované firmy narýsovali nezvykle úzká stání.\n„Potom jsme to reklamovali, protože jsme všechno změřili a rozdíl byl skoro půl metru,“ popisuje Tinka. V současnosti nenechává šířku mezi čarami na parkovištích přeměřovat, ale možná k tomu časem zase přistoupí.\n„Předpokládám, že rozměry jsou takové, jaké mají být. Pokud by se měly zvětšit, musely by se změnit normy,“ dodal vedoucí odboru dopravy. To se však zatím nepřipravuje.\n„Tvorba této normy nespadá výhradně do našich kompetencí, nicméně neuvažujeme o tom, že bychom v brzké době iniciovali její změnu ve věci zvětšení parkovacích míst,“ sdělil Tomáš Lukašík, mluvčí ministerstva dopravy.\nV Jihlavě jsou parkovací místa různě široká, liší se až o dvacet centimetrů. Třeba před Kauflandem a Vodním rájem jsou širší než někde na sídlištích. Normou dané rozměry závisejí mimo jiné na tom, jak široká u nich vede silnice či jestli jsou určené na couvání, nebo k nájezdu zepředu.\nI ředitel městských strážníků Jan Frenc uznává, že některé větší vozy už se na vyhrazená místa skoro nevejdou. A pak bývá obtížné postavit druhé auto hned vedle nich.\nNejvětší problém? Když nejsou stání vyznačená vůbec\nKdyž se k tomu přičtou řidiči, kteří i s menším vozem zaparkují špatně, „přes čáru“, ubývá tak zbytečně část prostoru parkovišť. Na pokutu ale takové počínání není. „Ten šofér omezí jiného šoféra, ale přestupek to není,“ uvedl Frenc.\nJeště horší situace nastává na parkovištích nejen v Jihlavě, kterým chybí rozparcelování čarami. Na těch část řidičů zastavuje ledabyle, jak je zrovna napadne. Mezi nimi pak zůstávají nepoužitelné mezery, kam by se vešlo tak půl až tři čtvrtě dalšího auta.\nRozměry parkovacích míst v Jihlavě\nParkoviště v Kosárkově ulici\n- na nových parkovištích 240 cm (měří se šířka místa mezi čarami)\n- na starším parkovišti na protilehlé straně 220 cm\nParkoviště před bývalým Baumaxem\nParkoviště před Vodním rájem\n- pod opěrnou zdí u zastávky 230 cm\n- uprostřed parkoviště 238 cm\n- šířka míst se pohybuje mezi 220 až 230 cm (vyjíždění a najíždění zde komplikuje úzká ulice)\nJihlavští strážníci se též potýkají s problémem, že řadu parkovacích míst ve městě zabírají auta sice s platnou značkou a technickou kontrolou, ale papírově nepřihlášená, která vůbec nesmí jezdit.\nMěstská policie ročně řeší asi 41 tisíc událostí a z nich se dvacet tisíc týká dopravy. Nesprávným parkováním se zabývá několikrát denně, často i po upozornění všímavých obyvatel města.\nProhřešky se týkají nezaplaceného stání nebo parkování tam, kde je zakázáno vozidla odstavovat. Strážníci ovšem podle Frence dokážou být i tolerantní. Když třeba někdo přetáhne zaplacenou dobu o deset minut, nechají ho jen doplatit parkovné.\n„Pokud ale má někdo zaplacenou půlhodinu a stojí tam pět hodin, tak to je něco jiného,“ dodal ředitel jihlavské městské policie.\nNezaplaceného parkování podle něj lehce přibývá před svátky, jinak bývá počet takových přestupků zhruba stejný. Platit se dá nejen házením mincí do automatu, ale také pomocí mobilního telefonu.\nTémata: parkoviště, parkovací místo, Jihlava, Kaufland, ráj, obecní policie, Ministerstvo dopravy, Vysočina, magistrát, parkování, Vysočina


Městské byty k pronájmu plzeň – Hverdagens skonhed\nHomegarážeMěstské byty k pronájmu plzeň\nNa základě mandátní smlouvy vykonáváme realitní služby v oblasti pronájmů bytů ve vlastnictví Statutárního města Plzeň. V současné době se poskytované. Nabídka realit k pronájmu. Statutární město Plzeň, jako vlastník bytových domů, nebytových domů a pozemků, zajišťuje dle Statutu města Plzně.\nVolné byty v majetku města Plzně určené k nájmu jsou využívány přednostně v celoměstském zájmu a následně zejména pro občany města Plzně, kteří.\nByty k pronájmu okres Plzeň – město. Vyberte si novou nemovitost na sreality. Vybírejte z 47 aktuálních nabídek pronájmu bytů v obci Plzeň od soukromých osob nebo. Město u rekonstruovaných bytů zpracuje vizualizaci. Přidělením koeficientů.\nAktuální nabídka bytů k pronájmu. Inzertní server AVÍZO. Přijďte si vybrat z mnoha aktuálních inzerátů.\nRealHit nabízí pronájem levných bytů na území celé ČR, rozdělený podle okresů. Kč Detail nemovitosti.\nPlzeň plánuje rozdělení desítek velkých městských bytů v širším centru města na. O pronájem i stometrových bytů ale nebyl mezi lidmi zájem. Perfektní moderní bydlení v centru města. Prodej, pronájem a výměna bytů 17. Kancelářské prostory 4. Ostatní nemovitosti 4. Nákladní a užitkové vozy 3. Největší inzerce(8.000 nabídek) v ČR pro spolubydlení a spolubydlící Plzeň pronájem byty, podnájem byty, volné pokoje. Na našem realitním portálu s inzeráty objevíte praktický výpis nabídek hlavních realitních. Hledám k pronájmu byt. Pronajmu celý byt v 1. Hálkova, Plzeň 3 – Jižní Předměstí.\nSedláčkova, Plzeň 3 – Vnitřní Město. Výzva pro nájemce bytů k upřesnění počtu a jmen osob v bytě a potřebné formuláře ke.\nMěsto Plzeň pronajme fakultní nemocnici dalších pět městských bytů. Díky tomu může nemocnice novým pracovníkům nabídnout i bydlení.\nPlzeň spustila vlastní realitní portál, na němž nabízí k pronájmu některé městské byty. Prostřednictvím portálu mohou nově zájemci podávat.


Boj za čínský blahobyt se dostal do tempa | AC24.cz\nby Redakce 1. 3. 2021 2. 3. 2021 Leave a reply 1122\nTam, kde probíhá prudký hospodářský rozvoj, to má obvykle dost ostrůvkovitý charakter. Vzpomeňme např. na poválečný rozvoj Evropy, kde lidé ve velkoměstech na severu Itálie žili na špičkové evropské úrovni, zatímco na jihu, zejména na venkově, to byla rozvojová země. Také srovnáme-li chudé a bohaté oblasti dnešní Evropy, spatříme propastné rozdíly. V Číně, která má zhruba trojnásobek obyvatel EU a prodělal tryskový vývoj z rozvojové země na zemi rozvinutou během dvou generací, ty rozdíly zákonitě musí být ještě o něco větší než v EU. Země tedy v posledních letech věnuje značnou pozornost tomu, aby se rozvoj přenesl i mimo rozvinuté průmyslové aglomerace, i aby lidé z chudších oblastí mohli snadno nalézat životní příležitosti přesídlením do bohatých částí.\nA že se jí to daří, je vidět i na ocenění OSN, která se dlouhodobě zabývá odstraňováním chudoby ve světě, a úspěchy Číny vidí jako význačný úspěch v rámci tohoto boje. Generální tajemník OSN Guterres loni v prosinci přes video-link na pekingském fóru prohlásil: „Čína se stala vůdcem v dosahování cílů trvale udržitelného rozvoje, při němž pomohla stovkám milionů lidí z chudoby,“ což bylo podle jeho slov, „největším úspěchem v potírání chudoby v historii.“\nČínské úsilí o potírání chudoby trvá úspěšně už desítky let, ale většinou šlo o to vést prudký ekonomický rozvoj, který s sebou automaticky přinášel nárůst životní úrovně a blahobyt, což velmi dobře fungovalo, nicméně netýkalo se to plošně celé země, a tak koncem roku 2012 18. sjezd Komunistické strany Číny, rozhodl, že chudobu je nutno vymýtit a moderní životní úroveň přinést i do zatím zapomenutých oblastí, od té doby je tudíž chudoby zbavováno přes 10 milionů lidí ročně. Vypracovaly se funkční modely na míru střižené místním rodinám a vesnicím.\nToho nejenže není snadné dosáhnout, ale on vlastně i takový úspěch s sebou přinese některé následné problémy. Zrovna tak, jako není snadné tyto úspěchy trvale udržet v prostředí dnešního proměnlivého světa občas postihovaného potravinovými krizemi s výkyvy cen potravin, výskyty povodní a dalších živelných katastrof. Je tedy třeba vynakládat značné úsilí, aby rodiny oproštěné od chudoby do ní zase nespadly, a vláda se snaží na to dávat hodně pozor. Extrémně velkou výzvou pro pokračování tohoto programu a pro udržení dosud nabytých úspěchů se ukázala být epidemie COVID-19. Čína, ač si s pandemií poradila zatím extrémně dobře, se z mnoha jejích důsledků ještě dále zotavuje, kdy ne vše se vrátilo k normálu, a takové události mívají všude ve světě největší dopady na ty nejchudší, takže zajistit tyto lidi, aby v obtížných časech neupadli zpět do chudoby, není vůbec snadné.\nVstupují do toho i takové faktory jako zhroucení turistiky v časech pandemie, když ta poskytovala obživu značnému počtu lidí z oblastí nedávno vytržených z bídy, a nikdo teď neví, jaké jsou vyhlídky na brzkou normalizaci v tomto odvětví.\nV Číně jsou mezi oblastmi ohromné rozdíly v platech a penzích. Když člověk, který si odpracoval 40 let v průmyslové oblasti, ze svého důchodu v pohodě vyžije ve velkoměstě, ale pro prarodiče z nerozvinutého venkova, kteří by se chtěli odstěhovat za mladými, kteří šli lepším do velkoměsta, by to představovalo problém s životními náklady. To vše se teď vláda snaží řešit.\nAby probíhal přechod od chudoby ke standardům umírněně středně příjmové země se způsoby života odpovídajícími dnešní době, je občas nutno řešit i takové věci, jako pomoc venkovanům, kteří odešli z vesnic do rozvinutých měst, aby se naučili městskému způsobu života, a pro jejich děti se ve škole se zajišťuje speciální způsob výuky.\nTyto problémy se však úspěšně daří řešit, a tak opakovaná prohlášení čínské vlády a prezidenta Xiho, že se jim daří plnit očekávání lidí o lepším životě, nejsou postavená na vodě. Toto téma bylo ústřední např. pro projev prezidenta Xiho, jaký pronesl roku 2017 ke shromáždění světových politických stran. Celkově příjmy a životní úroveň Číňanů v posledních letech dost prudce rostou. Zprůměrují-li se dohromady chudí pastevci z odlehlých oblastí s kvalifikovanými specialisty z rozvinutých průmyslových aglomerací, byl příjem na hlavu roku 2019 ve výši 30 733 yuanů (4 461,9 $) a v těžkém roce pandemie 2020 stejně vyrostl na 32 189 yuanů (4 961 $). Přepočítáme-li to na koruny je to 105 903 Kč na hlavu, tedy i na děti, důchodce aj., kdy vzhledem k tamní cenové hladině je v Číně parita kupní síly této nominální hodnoty daleko vyšší a meziroční nárůst představuje jistě tempo, jaké by se nám u nárůstu našich příjmů dost líbilo.\nAvšak ač v rozvinutých oblastech Číny infrastruktury, veřejné služby a životní úroveň odpovídají době, je třeba se pustit do ambiciózní modernizace oblastí, které ve vývoji zůstávají pozadu, aby i ty se mohly ekonomického růstu účastnit, protože chudoba je ve velké většině záležitostí dosud nedovyvinutého venkova a bez určité podpory se jim těžko podaří své rozvinuté sousedy rychle dohnat.\nS tím souvisí i skutečnost, že v porovnání s čínským průmyslem není čínské zemědělství zpravidla tak vyvinuté a produktivní, aby to bylo na výši doby, takže příjmy tomu odpovídají. Nicméně stává se z něj priorita. Letos Čína zveřejnila dokument o posílení potravinové soběstačnosti a technologické vybavenosti zemědělství, čímž se mají „zabít dvě mouchy jednou ranou,“ zvýšit blahobyt venkova i zvýšit potravinovou bezpečnost země.\nJe to i příkladem toho, jak Čína ke zvyšování blahobytu přistupuje. Není to pro ni nějaký přerozdělovací proces rozdávání „dávek“. Je to systém pomáhání lidem k tomu, aby sami svým přičiněním bohatli, k čemuž se jim dostává ekonomické, technické a poradenské podpory, aby to ve střednědobém a dlouhodobém výhledu fungovalo.\nZemě je zatím ve stavu, kdy patří v řadě oblastí k průmyslové a technologické špičce, ale s charakteristikami rozvojové země v řadě geografických oblastí i oborů jako zemědělství. S tím chce prezident Xi a jeho vedení skoncovat. Čínský růst a síla nemají být jen pro někoho, nýbrž musí sloužit blahobytu a rozvoji všech občanů. Rozvinuté oblasti musí za sebou vytáhnout i ty, které ještě neměly to štěstí, aby spolu byly ještě silnější.\nČína se s tímto svým úsilím neomezuje jen na domácí scénu. Obdobně se snaží k vyššímu rozvoji a blahobytu vytáhnout i rozvojové země s tím, že tak pomůže i sobě, neboť její trvalý růst a blahobyt může fungovat jen ve světovém prostředí růstu a prosperity, jak o tom mluvil i prezident Xi v lednu na Davoském fóru.\nČínská filosofie cesty k síle a prosperitě není hrou, v níž by se hrálo o to, kdo koho obehraje, a posílí a zbohatne na jeho úkor. Je to cesta, v níž si pomáháme ke sdílené budoucnosti a prosperitě, která se nám daří o to více, o kolik více v tom pomůžeme druhým, abychom byli spolu úspěšnější.


Vědci byli schopni vyčistit buňky z HIV\nGenetika zjistila, že buňky infikované virem imunodeficience mohou být vyčištěny z "extra" složek, zejména z HIV. Nové technologie vám umožňují odstranit virové geny z imunitních buněk, zatímco riziko sekundárního vývoje viru prakticky neexistuje.\nO technologii, která umožňuje identifikaci virových genomů zabudovaných do buněk, před několika lety uvedla skupina výzkumníků pod vedením Kamelu Khaliliho. Poté vědec odstranil, aby demonstroval účinnost nového systému nazvaného CRISPR / Cas9 - genomy viru mají charakteristický rozdíl, že systém je rozpozná v buňce a ničí je. Nyní odborníci se znovu použít CRISPR technologie / Cas9 zničit virus buňky imunodeficience a ukázaly, že k odstranění viru z buňky, je docela možné, kromě toho, že re-vkládání technologie blokuje HIV v buňkách imunitního systému chromozomu.\nVědci pracující s buňkami, které ve většině případů postihuje virus imunodeficience, - T-lymfocyty, v genomu, které se zúčastnili stovky kopií změněného viru imunodeficience, Kromě toho, aby lépe sledovat výsledky odborníků nahradily jeden z genů HIV na fluorescenčního proteinu, který vedl k vývoji světelné molekuly po aktivaci viru v buňce. Při zavedení genů viru životního činnosti Cas9 není ovlivněna, ale odstranění imunity genomu viru T-lymfocyty došlo v expresi RNA průvodci. V průběhu studie, vědci zjistili, že původní buňka byla 4 související s HIV inkluze, ale všechny byly zničen s novou skupinou systému Khalil. Také odborníci zjistili, že pokračování genové exprese a RNA Cas9 vodítka tak, aby se zabránilo opětovnému zavedení HIV do DNA buňky.\nSamotní vědci poznamenali, že jejich práce pomůže při vývoji nových metod léčby HIV založených na odstranění DNA z viru z buněk imunitního systému a vědci také přiznávají, že taková metoda léčby zcela odstraní onemocnění.\nNyní imunodeficience virus zůstává hlavním problémem v některých zemích, a léčba k dnešnímu dni je založen na antiretrovirální terapii, který jen zastaví vývoj viru a pomáhá prodloužit životnost pacientů po několik desetiletí, avšak tato úprava neumožňuje, aby zničil virus v těle úplně. Virus imunodeficience se liší tím, že je schopen rychle se integrovat do genomu lidských buněk, kde se "usadí" a stává se příčinou relapsů. Dnes jsou veškeré naděje kladeny na genetické inženýrství a odborníci doufají, že nové metody umožní navždy zbavit se HIV.\nSystém CRISPR / Cas9 byl vyvinut na základě antivirové ochrany buněk a schopen rozpoznat "zbytečné" části DNA a odstranit z buňky všechny nepotřebné buňky bez poškození.\nOdborníci jsou nyní držel pouze první fázi testování a systémové CRISPR / Cas9 prokázal svou účinnost ve výzkumné skupině plánuje studovat princip fungování nového systému, aby pochopil, že je účinná pouze v počáteční fázi a ve všech stadiích onemocnění.


1176 jobs found.\nPokojská - Manuální - Plzeň\n2020-02-13 - Jan Tříska - hitprace.cz\nInformace Na úklid našich novych apartmánů v Plzni hledáme spolehlivé pokojské - úklid koupelny, kuchyňky a ložnice - nejedna se o velké byty Co od vás očekáváme Flexibilitu Spolehlivost Zkušenost pokojské výhodou Co vám nabízíme Zaškolení zdarma... (90 Kč/hod)\nPokojská - Manuální - Ostrava\n2020-02-07 - ŽS REAL, a.s. - hitprace.cz\n2020-02-06 - ŽS REAL, a.s. - flek.cz\nPokojská v hotelu Aqualand Inn: - Provádí pravidelný úklid hotelových prostor, pokojů. - Pracuje s úklidovými prostředky. - Doplňuje hygienické potřeby a další potřebný materiál. Požadujeme: Zájem o brigádu v minimální délce 1 měsíce (červen, červenec, srpen). Zaslání...\nPokojská - Manuální - Zlín\n2020-02-07 - Libuše Nesrstová - hitprace.cz\nInformace Hledáme brigádnice na pozici pokojská především na víkendy (So, Ne). Rádi vše zaučíme. Práce vhodná pro studentky. Co od vás očekáváme Požadujeme spolehlivost, flexibilitu, praxe není nutná. Co vám nabízíme (80 Kč/hod)\nPokojská/ý - Manuální - Kroměříž\n2020-02-14 - GONEZA, s.r.o. - hitprace.cz\n...Informace Úklid pokojů, včetně praní a žehlení prádla, úklid wellness centra PRACOVIŠTĚ ZLOBICE Co od vás očekáváme smysl pro pořádek a čistotu, pečlivost, spolehlivost, samostatnost, bezúhonnost, časovou flexibilitu, pružná pracovní doba, práce o víkendech... (100 - 110 Kč/hod)\n2020-02-05 - Libuše Nesrstová - fajn-brigady.cz\nInformace Hledáme brigádnice na pozici pokojská především na víkendy (So, Ne). Rádi vše zaučíme. Práce vhodná pro studentky. Co od vás očekáváme spolehlivost, flexibilitu, praxe není nutná. (80 Kč/hod)\npokojská, hospodyně - Manuální - České Budějovice\n2020-02-15 - Marie Jáchymová - hitprace.cz\n...Informace úklid pokojů a přilehlých prostor pensionu 2x - 3x v týdnu v dopoledních hodinách 9.00 - 12.00 hod. (tato práce není vhodná pro ty, co mají alergii na čistící prostředky) Co od vás očekáváme spolehlivost, bezúhonost, schopnost samostatně pracovat... (90 - 140 Kč/hod)\n2020-02-07 - S.M.A., a.s. - www.inwork.cz\n...Informace Zajištění kompletního úklidu pokojů (převlečení ložního prádla, úklid sociálního zařízení, vysávání aj.) Doplňování minibarů Kontrola funkčnosti pokojového vybavení Zajištění předání použitého prádla do externí prádelny Zajištění úklidu ve společných... (17000 Kč)\n2020-01-31 - FSHP s.r.o. - hitprace.cz\nPokojská na hotel Praha - Manuální - Liberec\n2020-02-12 - GRANDEZZA HOTELS-LIBEREC s.r.o. - hitprace.cz\n...Informace Hledáme pomocnou pokojskou na secesní hotel Praha v Liberci na DPP. Výpomoc s úklidem pokojů, pracovní doba cca 9.00 - 12.00 hod., dny dle domluvy a obsazenosti hotelu, především víkendy Vhodné i jako přivýdělek pro studenty, osoby na MD Nástup ihned...


Přípravné kurzy na vysoké školy - TUTOR - Zázemí, učebny a klientský servis\nNablízku vám budeme nejenom geograficky, ale i prostřednictvím komunikačních technologií. Naše klientské centrum je pro vás na telefonu a na e-mailu 70 hodin týdně. Rádi s vámi budeme ve spojení také přes Skype, ICQ, facebookový profil, interaktivní webovou aplikaci LimeTalk a své náměty nám můžete posílat také přes speciálně vyvinutou platformu Say it . V Praze a Brně nás navíc můžete navštívit osobně v našich klientských centrech.\nZatím jsme nevynechali ani jediný ročník veletrhu vzdělávání Gaudeamus. Náš stánek tedy můžete navštívit v podzimním termínu v Brně a v jarním termínu v Praze. Na obou stáncích můžete soutěžit o zajímavé dárky, poznat náš sympatický tým osobně, a především se s námi pobavit o tom, který kurz si vybrat. Tutor však vychází vstříc i těm z vás, kteří se na vzdělávací veletrh nechystají. Již několikátým rokem vždy na podzim a v zimě navštěvujeme desítky středních škol a formou tematických prezentací seznamujeme studenty s možnostmi přípravy na státní maturity a přijímací zkoušky na VŠ, což se setkává s velkým ohlasem.


Dopis účastníkům tzv. "kubánsko-brazilské" pře\nAčkoliv mě cestování a zeměpis prstem po mapě baví a mám, na rozdíl od řadového Kubánce, možnost svobodně cestovat, nikdy jsem nebyl na Kubě, ani v Brazílii, dokonce jsem nikdy nebyl v jiném světadíle, než v rodné Evropě. Existence JUDr. Fidela Castra Ruze (posloužil mimochodem jako odrazový můstek v standardně mile reflexivním filmu P. Zelenky Příběhy obyčejného šílenství) mi vždycky "solila" život humorem, tak jako v dříve existence JUDr. Gustáva Husáka, PhDr. Jana Zelenky, Milouše Jakeše nebo Ladislava Adamce. To, co vyznávám, sice zavání českým zápecnickým švejkovstvím (už proto, že v době, kdy byla u nás poslední revoluce mi bylo jedenáct let, a nebyl jsem tedy trestně odpovědný), ale nemůžu si pomoct - jsem právě takový švejkovský Čech, jako je Fabiano Golgo patetický Iberoameričan (pamatuješ si ještě, Fabiano, na to pivo na Palackého náměstí?).\nAno: jednou jsem přece jen "trpěl" pro kubánský disent: to když jsem ještě v Haló novinách dělal zpravodaje přes nedělní výlety a sekretářka ředitele rudého koncernu Futura za mnou přišla, abych podepsal petici za propuštění pěti profidelovských "revolucionářů", kteří cosi provedli na Floridě. Řekl jsem, že podepíšu, ale pouze pod podmínkou, že ke svému jménu připíšu výzvu Fidelovi, aby propustil "své politické."\nSekretářka, jinak velice milá paní, zlostně odfrkla a odešla. Díky svému pobytu v "rudém domě" si trošičku dokážu představit, jak se asi tehdy před revolucí žilo "normálním" občanům ČSSR. Protože jsem ale taky "trochu" poznal, jak se také žije lidem v demokratické ČR (můj nevlastní bratr je už několik let nezaměstnaným dělníkem - žije v Trutnově), tak to mám z obou stran.\nObě situace se dají nazvat lapidárně - a dokonce dvakrát různě lapidárně: slovníkem hospodského Palivce, nebo naopak jazykem (bože, kterého trpícího básníka bych vybral, abych je všechny neurazil): Roberta Desnose!\nMilí účastníci předjarní kubánsko-brazilské besedy Britských listů, která mě svou plytkostí podnítila pohnout mozkem! Aby nám všem bylo jasno: Fabiano ty musíš zvedat hlas pro SVOBODU, protože tím žiješ, ale ještě víc by ti prospělo, kdybys na chvíli odešel - třeba jako dobrovolník armády spásy - do favel.\nMilí levicoví vzdělanci, vám by možná zas život naplnilo založit někde na venkově svépomocnou farmu (ptejte se ve Slezské Ostravici po Ing. Leoši Košťálovi, ten vám ukáže, jak se to dělá.)\nNa úplný konec vám prozradím, proč se do vaší diskuse vlastně pletu já. Chci si jen vyzkoušet, zda mi to může přinést alespoň takové uspokojení, jako když si ráno vyčistím boty nebo se usměju na vrátného v budově, v níž vám píšu tenhle dopis. Co myslíte?