Slavíte si? Tak si slavte! – Tribun\nTribun\tRes politica\t 28.10.2018\nDnes slavíme 100. výročí vzniku Československa. Kdo to neví, ten je nejspíš mrtvý, protože těm oslavám se nedá uniknout. Jsou všude, v celém veřejném prostoru. Jsou všude a jsou až vlezlé a mně nejenom proto připadají poněkud nemístné. Už jenom to, že Česká republika slaví 100. výročí vzniku Československa – státu, který už dvacet pět let neexistuje a který jsme sami aktivně demontovali. A teď děláme, jako kdyby se nic nestalo a pořád jsme byli ten stát, který před 100 lety povstal na troskách Rakousko-Uherska. Proč jsme se tedy v roce 1992 víc nesnažili Československo zachovat, když nám na něm dnes tak záleží? Ještě větší problém mám ale s tím, že se pokrytecky slaví vznik republiky ve státě, který již dávno rozhodně není „věcí veřejnou“. Česká republika je republikou jen podle jména, není to „věc veřejná“ všech svých občanů, ale soukromá věc jen některých z nich, jako jsou Babiš, Bakala, Kelner, Koláček, Valenta, etc. etc., kteří navíc namnoze mají i občanství jiných států, aby se jim odtud lépe utíkalo. A také soukromá věc zahraničních investorů a nadnárodního kapitálu. Pro naprostou většinu českých občanů je stát více drábem, než matkou. Okázalé vlastenčení to možná na chvíli přehluší, přes záplavu vlajek to mnozí ani nepostřehnou, ale je to tak. Jako kdyby pro republiku stačilo jméno, vlajka a trochu toho území. Ale kde jsou lidi? Kde je lidská vzájemnost? Kde je něco společného, sdíleného, něco, za bychom bojovali a o co bychom se dělili, něco, co by bylo víc, než jen povrchní klubistické fanouškovství? Bohužel, stádnost není státnost. Vždyť i ten jazyk sdílíme už spíše z lenosti naučit se jiný, než z lásky k němu samému a k lidem, kteří jím shodou okolností také hovoří. Celé dny, týdny a roky se patláme jen v minulosti. I v tento sváteční den, kdy by bylo tak příhodné mluvit o tom, zda chceme dalších 100 let a jaké by ty další roky měly být, se pořád dokola řeší jen minulost. To není oslava, to je funus nadějí, že vůbec nějak budoucnost máme. Upřímně řečeno, jsem z toho docela skleslý. Uvědomuji si zcela jasně, že ještě před pár lety bych to vnímal docela jinak a oslavy 100 let Československa bych vítal s hrdostí. Ale to bylo vy dobách, kdy Československo ještě existovalo a kdy pořád žila naděje, že republika v jeho oficiálním názvu bude něco víc, než označení formu ve stylu „akciová společnost“. V dobách, kdy jsem mohl stát, jehož jsem dnes občanem (sice dobrovolně, ale víceméně z lenosti), považovat za svůj. Ale proč oslavovat stát, který mi byl zkonfiskován a následně i se mnou zprivatizován, takže už ho za svůj mohu považovat jen stěží? Žádný stát přece nemá hodnotu sám o sobě, ale jen jako institucionalizované lidské společenství. A to české se rozpadá a nemalý díl viny na tom má právě i pojetí současného českého státu. A my oslavujeme stát, jako kdyby na lidech nezáleželo. Takže jestli chcete slavit, slavte, ale beze mě. Já mám na stát větší nároky, než aby měl vlajku, hymnu, území a represivní aparát, který bude bránit zisky těch, kteří na něm a lidech, kteří v něm žijí, vydělávají.\nPrevious Post Neštvěte umělce\nNext Post Evoluce kultury kriplů\n70 komentářů: „Slavíte si? Tak si slavte!“\nPingback: Slavíte si? Tak si slavte! » Oral.sk - Porno Politika\nPingback: Slavíte si? Tak si slavte! – archiv2k\nPingback: Slavíte si? Tak si slavte! – almanach.cz\nBohužel elity co slaví nezávislé Československo by nejradši chtěli aby dnes bylo Česko Bruselskou provincií. Ty by neměli slavit nic.\nMně by stačilo, kdybychom v Unii nehráli roli pitomců a podřadných chudáčků, ale působili jako sebevědomý národ, který dokáže rozeznat, co je podstatné, a za tím si v rovnocenné spolupráci s ostatními sebevědomými zeměmi Evropy stojí.\nMyslím, že ti, co stáli u zrodu Československa, by takovou šanci brali.\nKdyby ten karneval aspoň připadl na pondělí, tak se to dalo pro/pře/žít líp. Hezky ten rej masek okomentoval J. Karen v DR: „Možná zajímavější než chaos různých, více či méně mýto- a identitotvorných interpretací ve veřejném prostoru a její kritická analýza je otázka mířící k hlubší podstatě – dá se vůbec z historie poučit?“ Asi nejzajímavější novinku v tomto směru přinesla adorace Antonína Švehly, který byl hlavně tvůrcem českého politického partajničení. Viz to, jak o té slavné Pětce referoval v roce 1924 F. Peroutka: „Fakta jsou taková, že Národní shromáždění se neschází, aby volně porokovalo a rozhodlo o záležitostech, nýbrž taková, že záležitosti jsou předem rozhodovány v lůně stran. Nějakou dobu byly rozhodovány dokonce jen pěti lidmi. Sdružení pěti politických stran dodává hotové gramofonové desky, jež jsou pak obehrávány v první i druhé sněmovně.“ No, jestli tohle má být historickým vzorem pro dnešní tzv. tradiční politické strany, tak se parlamentní demokracii určitě nepovede líp. Stačí odkázat na hodně výstižný komentář V. Sušové-Salminen k tomu stoletému výročí, ve kterém se patřičně zmiňuje i ta dnešní éra „postdemokracie“ : http://casopisargument.cz/2018/10/28/stoleti-republiky-proc-nestaci-mit-stat/\nV souvislosti se jménem A. Švehly stojí taky za to připomenout jeho koncept pozemkové reformy do soukromých rukou a za úhradu podle zákona z r. 1920. Bojoval jako lev proti návrhům šlechtickou půdu přidělovat bez náhrady družstvům zemědělských dělníků, kteří na „panském“ pracovali (socdem, nársoc), i proti jejímu znárodnění (Kramář) a slavně zvítězil, takže vedlejším (záměrným?) produktem reformy byly tzv. zbytkové velkostatky o průměrné výměře cca 100 ha (celkem přes 20% přidělované výměry), užitečný nástroj pro politickou korupci šíbrů různých partají (včetně tehdejší socdem) i jiných příslušníků tzv. elit a další čachry. Cena za 1 ha půdy zbytkového statku byla navíc v průměru nižší než cena 1 ha pro malé nabyvatele. A počítáno podle plochy, víc než polovinu těch zbytkových statků získali jejich bývalí panští úředníci. (Dnes bychom asi řekli manažeři.) Tím si šikovně vytvořil mohutnou voličskou základnu agrárníků. O nejrůznějších slavných korupčních aférách spojených se Švehlovými agrárníky škoda mluvit (lihová, cukerná…). Koneckonců srandu si (nejen) z agrárnické politiky dělali už ve 30. letech Jaroslav Žák s Vlastimilem Radou ve své Bohatýrské trilogii. A jako z produkce Divadla Járy Cimrmana dnes mohou působit úspěšné snahy agrárníků brzdit motorizaci prvorepublikové armády ve prospěch udržení stavů armádních koní; v r. 1938 to ovšem negativně ovlivnilo obranyschopnost republiky, protože v armádě tehdy sloužilo přes 200 tis. koní a jen 25 tis. automobilů. Jen za krmení pro koně armáda vydávala přes 100 miliónů Kč ročně; bez těchto příjmů by se prý tehdejší statkáři nebyli obešli.\n„… A konečně: stojí-li naše národní existence skutečně za tu námahu, je její kulturní hodnota tak ohromná?\nA zde jest uzel otázky, jež zní: je náš národní fond takový, aby bojovníkům poskytoval dostatečné mravní posily, aby jim vnukal úplné přesvědčení, že zachovají-li lid vlastnímu jeho jazyku, že jej zachovají i vlastnímu světu myšlenkovému, (…) že tím zachovají typus, který v pantheonu člověčenstva zaujímá místo pevné, platné a samostatné?\nZodpoví-li se otázka ta kladně, jsme zajištěni: naše intelligence bude míti domácí, postačující zdroj inspirace, a lid, národ dráhu sobě úplně přiměřenou a zároveň s ideálním řádem světovým úplně souhlasící. (…) Evropa, naučíc se oceňovati naši bytosť, nepřipustí tak lehce její zničení.\nZodpoví-li se otázka ta ve smyslu opačném, pak Evropa nemá příčiny míti s námi sympatie a naši bojovníci shledají, že je zbytečno zabraňovati zasypávání potoku, který sám se v písku ztrácí.\n(…) skutečně nás potěší, vyskytne-li se pokus na otázky ty odpověděti vážně a věcně i jinde – (…) neboť nabudeme přesvědčení (…), že jsou tu mužové, kteří s opravdovým citem pro vlasť a národ pojí hlubokou lásku k člověčenstvu, jehož jsme organickou částkou, a s ní povzněšený rozhled po světě a dějinstvu, mužové, kteří majíce mužné přesvědčení a dovedouce ho hájiti, respektují mužné přesvědčení jiných. A toho je nám hlavně potřebí.\nH.G.Schauer: Naše dvě otázky (1886)\nK tomu nějaký Havlíček už v roce 1846 ve Včele: „Vlastencem může být v Čechách každý tvor, rozumný nebo nerozumný, jen když písně české zpívá, z korbelíčku si nalívá, při tom nezná větší slast, nežli milovat vlast! Pak spíše nějaké spisy a kritika o nich nesmí říci, že jsou špatné z příčiny svrchu uvedené. Takový je stav kritiky české. Ó jemine! ó jemine! zkormoucené břicho mé!“\nJeště štěpnější byl pak v r. 1897 v Naší době TGM (jsa podle některých s tím Schauerovým spiskem spolčen):\n„Vlastenčení je kšeft anebo pohodlná lhostejnost, jdoucí starými, vyšlapanými cestami. Jako v církvích zeloté vedou indiferentní massy věřících a jak massy ty občas dovedou fanatisovat, tak i zelotové vlastenčící vedou a fanatisují massy. Někteří z těchto zelotů dělají tak z upřímnosti neosvíceného srdce.\nJe to pochopitelné; mravní a rozumové zpátečnictví užívá zelotismu jako své zbraně a nenávidí proto světlo, neboť potřebuje pro své choutky tmu. Naše obrození stalo se také jen neohroženou kritikou zastaralých zlořádů. — Dobrovský, Kollár, Šafařík, Palacký, obzvláště pak Havlíček (před ním také Čelakovský) především musili potírat vlastenčící plantážníky.“\nČeská otázka by zkrátka mohla slavit ještě kulatější výročí. Jenom by to pak ale nebyla taková načančaná paráda, jakou jsme si díky dnešním politickým promotérům mohli užít v neděli.\nNo, snad jsem měl ještě ocitovat vstupní věty Schauerova úvodníku (s tím podezíráním Masaryka, že to napsal vlastně on – v Čase podepsáno toliko iniciálami H.G. – máte pochopitelně pravdu):\n„Co je naší základní vadou: žijeme ze dne na den!\nNaše politika nesahá dále než od případu k případu…“\nMně na tom zajímá, jak se ty stížnosti neustále opakují, což značí, že jsou vytrvalou složkou české politiky. Upřímně řečeno – ta státní bezkoncepčnost je opravdu zoufalá (Kdo má nějaké ideje, ať jde k lékaři – tak nějak znělo okřídlené heslo devadesátek). Ostatně ten váš citát z Nové doby je za všechny drobné: „…stále vidíme, jak ve jménu ideálných statků člověčenstva lačnost a panovačnost slaví své orgie.“ Popis padne jako ulitý.\nXY, o tom, že česká politika už od dob c. a k. monarchie vykazuje pozoruhodné paralely, jsme se už kdysi dávno bavili. Viz třeba volební heslo Pirátů „Pusťte nás na ně!“, které se dneska začíná ironizovat díky tomu, co se přihodilo tam u vás v Brně (viz třeba Pavel Šplíchal včera v Alarmu). Z téhle rétoriky, která se samozřejmě nevztahuje pouze na Piráty, si přitom dělal srandu už v roce 1909 můj nejoblíbenější Brňak František Vymazal: „Jak se dělají strany? Brachu, to je věc zvláštní. Kdo strany dělal, ten ti to nepoví. Nechá si to pro sebe. Je rád, že to trefil. Ale u nás vidí i poloslepý, jak se dělají strany. Několik schůzí, řeči, pomahači, noviny, sliibů plné koše, hesla: Tak to nesmí chodit dál! Hrrr na ně! – Já jim u\nukážu, však uvidíte! – Já udělám jiný pořádek! Pryč s korrupcí! Ode dne mého zvolení pokvetou růže, kde bylo trní!“\nNo a můj neojoblíbenější slávista měl už 7. dubna 1924 v Plodinové burze přednášku na téma Nesnáze demokracie. To byl z dnešního vlasteneckého pohledu hodně sluníčkářský a neomarxistický textík. Mj. si v něm dovolil kritizovat oligarchizaci stran, která se pak přenáší do parlamentu a ústí v onu již výše zmiňovanou Pětku. No a ona vámi připomenutá „státní bezkoncepčnost“ byla v Benešově promluvě označena za jeden z projevů filozofie antidemokratismu, která „posmívá se mravnosti v politice. Stát a národ je jí cílem v sobě samém, a skrze stát a národ je to pak určitá kasta, určití lidé, mající právě v tom okamžiku státní moc ve svých rukou. Prospěch státu tak, jak ti, kdož vyznávají tuto filozofii, mu rozumějí je alfou a omegou vší její politiky… Proto je tu sklonnost, když ne přímé vzývání zásady, že ve věci politiky a státu – účel posvěcuje prostředky; proto s klidem se užívá demagogie, lži intriky; proto se chápe politika jako užívání všech prostředků k tomu, aby se uspokojila tak zvaná raisona státní.“\nRaději bych býval v neděli poslouchal v telce reprízu TGM (i když idealismem zrovna neoplývám), nežli v přímém přenosu toho dnešního hradního tlučhubu. Byť Zeman třeba u Soukupa deklamuje skoro už jako Radek Brzobohatý, ale ono jde v těhle případech hlavně o obsah a ne formu: https://www.youtube.com/watch?v=ap9_q0rHEIM\nDíky za obšírné a poučné příklady. Ten slávista mi v tomto případě mluví takřka z duše, zbabělec jeden, hanba mu. Takový Čulík tuhle obvinil Masaryka za to, že musel úpět v totalitním komunismu, tak se to má dělat!\nAle velice vás obdivuji – poslouchat toho posledně jmenovaného pána z Hradu je nad mé síly. Quo usque tandem? :-)\nBývala taková pěkná anekdota za totality: Proč Brno nemůže být hlavním městem republiky? – Protože by prezident musel sedět na Špilberku. – Víte, že by to nebylo vůbec špatné?\nAbyste věděl, že si na Čulíka nic nevymýšlím:\n„Osobně Masaryka obviňuji, že jsem musel prožít pětadvacet prvních let svého života v komunistické diktatuře, která by skoro jistě nevznikla, kdyby roku 1918 nebylo Rakousko-Uhersko zničeno.“\nDůležitý není úmysl, ale výsledek. „Mysleli jsme to dobře; dopadlo to jako vždycky.“ Strany, zájmové skupiny, osoby, úmysly, výsledky a jejich hodnocení těmi stranami/osobami si postmoderně-cynicky dosaďte sám. Vyjde Vám, že za posledních 100 let by tak mohli mluvit skoro všichni aktéři, akorát každá skupina v jiné části toho období. Nicméně vposledku to je použitelné na všechny.\nInu, hanku, nebojme se hledat další viníky. Snad abychom si stěžovali nejvíce na toho praotce Čecha (Praotče Čechu, tys byl strašný cyp! pěje laureát Puškinovy medaile J. Nohavica), kterého napadlo zarazit zrovna na Řípu. Ostatně stejnou stížnost už vyslovili jistí V+W v jedné ze svých předscén: My jsme mohli být ve Vorarlberku a sejra by byl lacinej!\nKdyž už jsem u toho, míním, že by si Čulík mohl na své úpění s daleko větší věrohodností stěžovat u britské, francouzské a italské vlády, které spolu s Hitlerovou Třetí říší upekly jakousi Mnichovskou dohodu; mám ovšem důvodné podezření, že by ho zmíněné vlády s takovými kydy poslaly do přírody, aby se uklidnil. Pro mne ten komunistický totalitarismus začíná tam – s prvním vojclem wehrmachtu na čsl. území. Češi nejsou vynálezci nacionalismu, český nacionalismus byl reakcí na nacionalismus německý a celá nacionální idea do střední Evropy dorazila právě německým prostřednictvím z Francie. A Mnichov an sich byl pak přímým důsledkem vypjatého nacionalismu (a rasismu) národa, který se pokoušel o revanš za porážku v první světové válce a vstupoval do válečných časů ze sklonku 30. let nejlépe vyzbrojen a připraven na expanzivní válečné akce. Volksgenossen tomu říkali deutsche Weltanschauung, jak oba víme – a velice se to líbilo i drtivé většině našich německých spoluobčanů.\nByla-li pak idea čechoslovakismu projevem českého nacionalismu, pak jí za svou existenci vděčí Slováci; kteří by bez čechoslovakismu byli dnes nanejvýš jakousi folklorní skupinkou pod Tatrami. Je dobré vědět, že maďarská národnostní politika v Horní Zemi byla prostinká: öszetiporni (píšu-li to správně), což značí něco jako rozdupat, případně rozdupávat. Takže dnešní samostatné a sebevědomé Slovensko je zřejmým důsledkem českého nacionalismu, hanba mu, a je-li dodnes při životě cosi jako Rusíni, čímž si nejsem dvakrát jist, je to rovněž důsledek téhož českého nacionalismu – fujtajksl na druhou..\nČulík je pochopitelně propagandistický provokatér, případně úplný blb (čím déle sleduji jeho výplodky, tím více se přikláním k té druhé variantě) a hra s „kondicionálními dějinami“ (co by bylo, kdyby…) je naprostá blbost.\nTak jistě, alternativou by bylo něco jako dnešní postavení Lužických Srbů. Z vlastní zkušenosti mohu dosvědčit, že jejich dnešní generace, tj. lidi řekněme mladší než 50 let, sice berou svou národnost (nebo svých rodičů, ti mladší se k ní hlásí čím dál méně, a to je už skoro 30 let nikdo k ničemu nenutí ani jim nikdo v ničem nebrání) jako zajímavou folklórní záležitost, ale že by nějak zvlášť litovali jejího postupného zániku, to jsem si za ta léta, kdy jsem tam pracovně jezdil, nevšiml.\nA kdybychom tedy měli tuhle myšlenkovou hříčku dotáhnout do konce, tak jedna z těch stížností ohledně Mnichova by měla směřovat i na Beneše – za tzv. Nečasovu misi. Ale třeba mi někdo vysvětlí, jaký za ní byl úmysl a co si od ní Beneš sliboval.\nHanku, to snad není tak těžké rozklíčovat: Obětovat vojensky méně významné chebský, šluknovský a frýdlantský výběžek výměnou za převzetí cca 1,5 milionu sudetských Němců, tím se zbavit převahy henleinovců a naopak si uchovat v republice převahu antifašistických živlů mezi českými Němci (zejména socany), dále Židy a ostatní elementy rajchu nepřátelské a podržet si relativně netknuté vojenské obranné linie. I poněkud pofidérní Igor Lukeš o tom píše: „Beneš chtěl dát Francii v tomto neoficiálním návrhu, takzvaném pátém či Nečasově plánu, jasně najevo, kam až může ve svých požadavcích zajít a kam už Československo dále neustoupí. Prezident se zcela vědomě rozhodl pro neústavní postup.“\nRozhodně to nebylo nic, co by ospravedlňovalo zcela likvidační mnichovské řešení. Máte s tím nějaký problém?\nXY, to raději Pynsent, ne Čulík! Čulíka jsem zažil cca před deseti roky naživo, a i když se tehdy ještě neoháněl tou Mary Heimannovou, stejně to bylo k nepřežití. Pynsent asi taky není zrovna váš šálek čaje (co si vybavuji), tak vás před víkendem ještě dorazím Jiřím Šotolou:\n„Všichni dojdou, několik vašnostů dokonce zadkem napřed,\nnamísto hlavy svou vlastní sádrovou bystu,\nvšichni dojdou, ale nejdříve lidé prostí,\nco měli mozek a dvě ruce a bolavé kosti\na nemohli jinak\na žili jak z hladu se jí a z žízně se voda pije,\na to byl ten zástup, ta hrdinská lidská historie.“\nPůvodně jsem sáhnul po Šotolovi kvůli Čulíkovi, protože Úvod do poetiky jsem si volně pamatoval jako hodně výstižné intelektuální memento. Jenže Šotola má v sobě těch vnitřních svárů mnohem, víc, takže jsem se neplánovaně začetl.\nHanku, tím konkrétním výsledkem v roce 1918 byl nejenom československý stát, ale i republikánské zřízení. Čulík asi už žije v UK moc dlouhou dobu, když tu druhou věc není schopen fakticky vůbec ocenit.\nJaký je pro dolních 10 miliónů praktický rozdíl mezi konstituční monarchií a republikou? Pokud si dobře vzpomínám, tak např. ze 4 skandinávských států jsou 3 monarchie, státy Beneluxu jsou všechny monarchie… A přitom se příslušníci jejich královských rodin většinou chovají mnohem víc jako normální lidi, aspoň ve srovnání s většinou obyvatel pražského hradu po r. 1918.\nPokud se podívám na ústavní pořádek z r. 1873 a z r. 1920, tak rozdíl je značný. V čele státu jakožto představitel státní moci stojí císař, jehož trůn je dědičný. Omezen je pouze v zákonodárné moci, kterou vykonává se spolupůsbením parlamentu. Císař je skutečným vrchním velitelem armády, rozhoduje o válce a míru, rozpouští parlament atd. Rozdíl je i ideový: Zatímco císař je posvěcený a nedtknutelný, tak republika se hlásí k onomu známému: Liberté, égalité, fraternité. Obojí jsou sice obecné deklarace, ale mají svůj legitimizační význam. Nějak si nevybavuji, že by dolních 10 miliónů v roce 1918 nevítalo vytvoření republiky, anebo si snad potom přálo její zrušení.\nSeal: No, já jsem měl na mysli dnešní poměry. Ony i ty západní a severské konstituční monarchie prošly za 100 let nějakým vývojem a dnes, s ohledem na skutečnou pravomoc pomazaných hlav, jsou výsledkem toho vývoje rozdíly téměř neviditelné… Těžko předpokládat, že by se podobný vývoj vyhnul i českému dolíku a moravským úvalům.\n„Nějak si nevybavuji, že by dolních 10 miliónů v roce 1918 nevítalo vytvoření republiky, anebo si snad potom přálo její zrušení.“\nNo tak ale tohle je argumentační faul jak hrom, když jistě víte, že německé obyvatelstvo ustavilo v r. 1918 svoje Deutschböhmen, Böhmerwaldgau, Sudetenland… A vytvoření Slovenské republiky rad se taky asi dá těžko připsat přesvědčeným československým republikánům.\nHanku, argumentační faul by to byl, kdyby si Němci v pohraničí přáli zachování monarchie. Co se mi vybavuje, tak ale i oni odmítli monarchii a hlásili se k republikánskému zřízení. To samé se týká Slovenska; včetně té epizody z války s Maďarskem, kde to slovo republika máš i v názvu toho nového, dočaného státního útvaru. Monarchie coby státní forma byla zkrátka v tomto prostoru definitivně out, čímž se ten vývoj konstitučních monarchií k nějakému formálnímu tvaru podstatně zkrátil. Argumentční faul je spíš to, že spolu s Čulíkem poměřujete ústavní vývoj v roce 1918 dnešní situací. Pokud by Čulík byl důsledný, tak by těch 25 let svého života, které prožil v komunistické diktatuře, nevyčítal TGM, ale už Františku Josefovi I, který se nenechal korunovat českým králem; anebo vůbec celému tomu habsburskému panovnickému domu už od r. 1627, kdy bylo vyhlášeno Obnovené zemské zřízení.\nNaopak, Seale, s tím Šotolou jste mne nesmírně potěšil, považuji ho za jednu ze špiček české prózy 2. pol. 20. stol. a jsem přesvědčen, že čas nových aktualizací jeho Tovaryšstva Ježíšova či Kuřete na rožni, případně Svatého na mostě ještě přijde. Čímž dávám najevo, že si Šotoly prozaika považuji více než básníka, což doufám nijak nesnižuje intelektuální pronikavost vámi citovaných veršů. Na ty nové aktualizace jeho historických románů nebudeme možná dlouho čekat, ale není to moc radostná vyhlídka.\nA koukám na vaši glosu hankovi v 16:09 – neměl by si spíš Čulík stěžovat na ty evangelíky, že se nechali porazit na Bílé hoře? To by snad lépe vystihovalo jeho ducha, má-li cosi takového.\njj, na Šotolu jsem narazil nejdřív jako na prozaika a dramatika. Zatímco ty hry se mi rychle vykouřily z hlavy, tak Svatý na mostě mi tam pořád vězí. Klasika českého literárního historismu už tak 150 let: Úkrok z tíživé reality do minulosti. Jako básníka jsem ho objevil až později. Jednak proto, že už dávno nemám čas na pořádné čtení, a taky proto, že mě v poslední době hodně zajímají tzv. generační zpovědi. Jinak první brněnský násník, kterého jsem si už v mládí hodně oblíbil, byl samozřejmě Skácel :-)\nAd Čulík: Kosatík něco zjednoduší, Sedláček to dál rozvolní dramatizací a Čulík si v tom hned najde potvrzení pro své svérázné historické výklady. Začínám docela tápat v tom, co je vlastně jeho profesí, když nechápe, že historický film nebo román je zajímavý především jako reflexe přítomnosti na pozadí minulosti.\nNo, sám uvádí, že vystudoval obor angličtina-čeština na Karlově univerzitě. Vzhledem k datu narození to znamená, že nejdříve mohl být hotov v roce 1975, tzn. v letech nejhlubšího úpadku pražské bohemistiky, jejíž literární část byla tehdy buď v rukou Jiřího Hájka nebo (a to je pravděpodobnější) jistého Vítězslava Rzounka a Hany Hrzalové, což by mnohé vysvětlovalo. Píše, že končil doktorátem ze srovnávací anglicko – české fonetiky; datum neuvádí, ale řekněme, že to mohlo být tak 76-77, když sebou (hodně) hodil. Co a kde dělal na přelomu 70. a 80. let je poněkud nejasné, ani se nikterak nešíří o tom, jak se dostal do Británie a na univerzity v Glasgově a Lancasteru, kde „vyučoval české literatuře, historii a východoevropským studiím.“ Podle jeho exkurzů do české historie soudě, museli se jeho žáci dozvídat dost šílené věci. Jestli bychom neměli napsat na Uni Glasgow nějakou stížnost a požádat, aby někdo z tamního oddělení slovanských či jakých studií zašel k panu kolegovi Čulíkovi na hospitaci, co tam vlastně studentům vykládá… :-))\nXY: J. Č. (*1952) se do Británie vystěhoval legálně v roce 1978 poté, co si vzal britskou manželku. Doktorát složil na své alma mater (tj. na KU) už po vystěhování, v r. 1979. Češtinu učil v Glasgow a Leicesteru už v l. 1978-83, znovu začal v r. 1995. Od r. 1983 provozoval se svou manželkou filmovou scénáristkou a režisérkou Lesley Keen produkční filmovou společnost, kde natáčeli většinou kulturně-historicky zaměřené animované filmy pro Channel 4. Ve 2. polovině 80. let psal pro české vysílání BBC pořady (především literární recenze) pod pseudonymem. Od r. 1988 spolupracoval s Janem Kavanem v Palach Press. V 80. a 90. letech s manželkou také vydávali filmy pro děti a PC hry na CD.\nJo, hanku, díky za doplnění, tu filmovou produkci v jeho kariéře nepovažuji za podstatnou pro to, co páchá dnes, proto jsem to vypustil. Nicméně povrchní propagandistická plytkost, s jakou manipuluje českou historií, je skutečně omračující. Napadají mne pouze dva výklady – buď je vědomý manipulátor a spiner, nebo úplný graduovaný hňup. Pořád je tam ovšem díra 1975-78, ale řekněme, že rok strávil na vojně co absík, není-li majitelem modré…\nJe ovšem možné, že podceňuji v Čulíkově kariéře právě tu filmovou produkci – málokterý obor je založen na tak důsledné simplifikaci složitých otázek.\nNo, řekl bych, že to Čulíkovo studium oboru angličtina-čeština spolu se závěrečnou prací z fonetiky to dostatečně vysvětlují. On se sice v UK musí věnovat i českým reáliím, ale nějaký odborný základ k tomu nemá. To by ani tak nemuselo vadit, kdyby to současně nebyl intelektuál – flagelant. Čím víc mu budete vytýkat nějaké odborné chyby, tím víc ho naopak přesvědčíte o tom, že v té (sebe)mrskačské kritice má vlastně pravdu. To se už stalo Filovi, když před časem napsal kritickou recenzi na jeho knihu o českém filmu po roce 1989. No a v případě té Heimannové ho také nikdo nedokázal přesvědčit o tom, že ta knížka sice přináší nějaké provaktivní, rádoby demytizující teze, ale měřeno běžnými standardy je neobyčejně plytká. Pro Čulíka je tak charakteristická snaha nepochopit, čímž se zásadně liší i od Kosatíka, na kterého se snaží odvolávat. Pro srovnání viz třeba tenhle tozhovor s Kosatíkem: https://www.youtube.com/watch?time_continue=1702&v=43P5GUdhcZ4\nK tomu Kosatíkovi, Seale, až to Lidovky uvolní na síť, doporučuji článek Petra Zídka Masaryk mezi realitou a fikcí. Zídek vzal jedním vrzem veškerou letošní masarykovskou produkci Pavla Kosatíka, počínaje rozhlasovou hrou Hovory s mamou (Premiéra 28.10., do dneška – 4.11. je přístupná ve streamu na Dvojce), kdež se baví o otci s matkou dcera Alice, přes film Hovory s TGM, stejnojmenný scénář (Universum, Praha 1918) a Jiný TGM (Paseka Praha 1918). Všude Kosatíka načapal na – jak to jen říci – krajně volném zacházením s fakty, což je obecně bolest žánru zvaného životopisný román. Nebožtík V. Černý, který s gustem trhal na kousky výrobky páně Kožíkovy a životopisný román považoval za podvod, by si zjevně zase přišel na své, jak Zídek shrnuje na závěr: „…Jedním z hlavních problémů dneška je to, že se rozmazává rozdíl mezi pravdou a lží, mezi tím, co odpovídá realitě a co ji deformuje. Kosatíkova poslední díla, zejména jeho film, však trpí podobným neduhem. Místo jasné odpovědi Pavel Kosatík říká, že nejsme schopni definovat, co je historická skutečnost. Nějaký dnešní sofista z Hradu by to neřekl lépe.“\nJe příznačné, že se Čulík dovolává nikoli pramenů, nikoli sekundární literatury (s výjimkou té Heimannové), ale rovnou „terciální“ polopublicistické a polofikční tvorby páně Kosatíkovy. To je potom holt těžké, dovozovat z fikce historickou realitu… :-)\nXY, pokud se budu chtít dozvědět něco odborného o Masarykovi, tak se určitě nebudu spoléhat na Kosatíka. Jde o tzv. literaturu faktu, tedy o žánr, o kterém už kdysi dávno jeho nestor Ivanov prohlásil, že se v něm určitá míra fikce rovnou předpokládá. Dával jsem to jenom jako příklad protikladu k Čulíkovi, který má už dopředu jasno, a tak jenom vyzobává to, co by potvrdilo jeho hotový názor. No a Kosatík nejdřív hodně četl, nevyjímaje ani spisy a novinnové články TGM, a pak si střihnul jeho portrét. Viděl jsem akorát nakladatelskou ukázku, a ta mě moc neoslovila ani po literární stránce. Ale pokud jí chybí „jasná odpověď“, jak v té citaci tvrdí Zídek, tak by to naopak mohla být její deviza. Jasných odpovědí mám totiž za poslední roky už plné zuby, takže bych Kosatíkovi odpustil i to, že jeho masarykovská biografie nemá poznámkový aparát. Kosatík to evidentně psal jako aktualitu k dnešní mátožné demokracii, takže jsem spíš zvědav, jak moc se o jeho knížce bude diskutovat. Zatím jsem četl jenom toho Pitharta v Hospodářkách, ale nepodařilo se mi nalézt nic, co by stálo za to odcitovat. Snad jenom úvaha, že všichni tzv. demokratičtí prezidenti se neuměli popasovat s politickými stranami, oblíbili si úřednické vlády a nejraději by byli americkými prezidenty, kteří si pak rovnou najmenují svoji administrativu. Zbytek mi připadá příliš pithartovský, než abych si myslel, že to tak Kosatík skutečně napsal. No, na rozdíl od toho Zídka je to v Hospodářkách inzerováno jako esej, takže určité domýšlení se v tomto případě rovnou předpokládá.\n„…Jasných odpovědí mám totiž za poslední roky už plné zuby…“\nNo, možná, že to je to jádro pudla, v němž se stěží shodneme, Seale. Neexistují-li realtivně průkazné a jasné odpovědi o minulosti, stěží se můžeme dohrabat k nějakému koncepčnímu vztahu (nedej bože k vizím a cílům) k naší budoucnosti. Pak je ovšem naše „mátožná demokracie“ , abych vás citoval, logickým a kýženým výsledkem úsilí proměnit vše v jakýsi bezbřehý eintopf, nekonečnou liberálně bezhodnotovou kaši, v níž beznadějně tone minulost, přítomnost i budoucnost, kde idea pokroku je zaměněna za zcela libovolný posun kterýmkoli směrem. Vpřed, to je přece KAMKOLIV, ten odvěký trik lidstva, dí klasik.\nTo, že Kosatíkova masarykovská produkce nemá ani poznámkový aparát, je z hlediska žánrového velice příznačné – autor neusiluje o literaturu faktu, naopak staví z historického materiálu vlastní FIKCI – čili směřuje k románu, v němž je autor pánem fabule i postav. Třetina Podivena musí být pochopitelně potěšena, protože Kosatík navazuje na její bizarní historické koncepce, spojující úpadkovou a nesmyslnou ČSR se sekularizací společnosti. S přihlédnutím k osudu Čulíka seniora pak juniorovy jurodivé úlety vlastně ani nepřekvapí…\nXY, jsem ze staré školy, takže se určitě neshodneme :-) Nás učili, že žádná absolutní pravda neexistuje, byť by byla posvěcena Bohem, anebo třeba ryze pozemsky nejvyšším akademikem. Také nás učili rozlišovat mezi historickým vědomím (toť hájemství expertů, kteří hledají pravdu v rámci tzv. veděckého diskurzu) a historickým povědomím, které je v pravém slova smyslu veřejným statkem. Jinak poznamkový aparát je předepsaným rozlišovacím znakem pouze pro vědeckou literaturu, nikoli pro literaturu faktu (tam může být i nemusí; což odvisí od autorova naturelu), která obecně spadá do beletristického žánru. No a protože se v případě Kosatíka bavíme o tom veřejném statku, tak mě docela zajímá, jestli se dnešní liberální demokraté, ke kterým Kosatík patří, dokáží skrze toho TGM nějak hodnotově ukotvit v dnešní krizi liberální demokracie. Mimochodem, tu zmiňoval už TGM ve svém výročním projevu k 28. říjnu 1928: „Mluví a píše se v celém světě o krizi demokracie a krizi liberalismu…“ Takže historicky nic nového pod sluncem, což jenom podtrhuje Kosatíkovu biografii jako aktualitu. Poslední volby spíše naznačují jejich zvětšující se partajní roztříštěnost, nikoli reálnou snahu tuto dnešní krizi společně zvládnout. Když to zúžím na Kosatíka a Pitharta, tak se evidentně shodují v kritice Beneše, který zkrátka nebyl tím silným Masarykem, takže hned nadvakrát pohřbil demokratickou republiku. Ale už se budou rozcházet v hodnocení té již dvakrát připomínané Pětky, tj. obcházení parlamentního zřízení, protože Kosatík v této věci považuje dál za určující názor Peroutku a jeho kritiku, kděžto dnešní třetina Podivena naopak politickou praxi KDU-ČSL (původní Podiven samozřejmě přebírá toho již citovaného Peroutku, jenom ho převyprávěl svými slovy;. viz Praha 1991, s. 533).\nOmlouvám se za to neustálé omýlání Pětky, ale v dnešním chaotickém, rychle ubíhajícím světě to tak dělám vždycky. Upnu se na nějký detail který mi připadá symptomatický, a ten pak sleduji. Jinak to Kosatíkovo dnešní zdůrazňovaní TGM jako hluboce nábožensky smýšlející osoby, je samozřejmě taky moc zajímavé. Přijde mi to jako kontrapunkt k Herbenovu životopisu, ale netroufám si to hodnotit. Jenom proto tipuji, že to Kosatík hlavně bere jako další dílek svého psychologického portrétu TGM, s jehož pomocí vysvětluje, proč byl Masaryk ve svém osobním životě bez skutečných přátel a trpěl opuštěností. Zkrátka beletrestické rozvedení toho známého Kantova citátu: „Hvězdné nebe nade mnou a mravní zákon ve mě.“ Ale to si už moc domýšlím :-)\nPro jistotu se kopíruji i s tím překlepem, Seale, aby bylo jasné, že poučky o absolutní pravdě jsou poněkud mimo mísu:\n„Neexistují-li realtivně průkazné a jasné odpovědi o minulosti, stěží se můžeme dohrabat k nějakému koncepčnímu vztahu (nedej bože k vizím a cílům) k naší budoucnosti.“\nAsi se (doufám) nesnažíte naznačit, že nic nebrání tomu, abychom ve shodě s neexistující absolutní pravdou (tedy spíše s její nedosažitelností) nedospěli k názoru, že třeba jakýsi podnik v Auschwitzu byl cosi jako rekreační zařízení s poněkud vyšší úmrtností rekreantů, není-li (ve shodě s výkladem o historickém povědomí) spíše možné a rovnou zcela legitimní tvrzení, že nic jako KZ Auschwitz I a II. (Auschwitz – Birkenau) neexistovalo. Když jsme u toho i o to se v rámci debaty někteří pokoušejí (nemíním vás osobně, ale praktickou aplikaci té jistě objektivní teze o nedosažitelnosti absolutní pravdy, v jejímž rámci je možné proměňovat a ovlivňovat ono historické povědomí ku prospěchu okamžitých zájmů těch či oněch). Takže co dnes vypadá absurdně, může být za pár let už běžnou součástí běžného historického povědomí, bez ohledu na jistá, dnes ještě obecně známá) fakta. Překládat Masarykovu zmínku v rozhovoru s Emilem Ludwigem(?) o tom, že jedna z variant možného vzniku ČSR byla spjata s francouzským útokem a obsazením Berlína, v kterémžto případě by se TGM vracel domů v čele legií v postavení diktátora (protože demokratická volební cesta by v takovém případě byla nemožná), jako skryté přání TGM tím diktátorem být (což Kosatík činí bez skrupulí), je cosi podobného, přinejmenším nestydatým návrhem faktům. A jsem přesvědčen, že je to právě onen liberální přístup k faktům a jejich interpretaci, který nutně vede ke krizím (ale i zánikům) liberálních demokracií. Ty, naplňujíce stále usilovněji své ideály, nakonec hubí samy sebe, protože v různosti všech legitminích tvrzení a relativních pravd vzniká ta kašovitá vřava, z níž pak nalézají cestu vyznavači pevných rukou, povolaní k moci zblblými a zdivočelými voliči. Za časů mého mládí byl TGM neřád, který nechával střílet do dělníků, dnes všivák nesnesitelných vlastností, likvidátor svých přátel i nepřátel a zakladatel nemožného státu, čili osoba krajně nedůvěryhodná, že právem jest nám si na něho stěžovat jako na původce našeho čtyřicetiletého totalitního úpění (viz J.Č.). Vypadá to, že za nějakých šest desetiletí vývoje jsme stále tam, kde jsme byli – akorát prohazujeme důvody obvinění. Rozmazávat rozdíly mezi tím, co realitě odpovídá, a tím, co ji deformuje, je zkrátka ošidné – bez ohledu na to, že absolutní pravda je nedosažitelná.\nK vašim úvahám o roli poznámkového aparátu v literatuře faktu bych měl také něco poznámek, ale to už bych tu troloval moc dlouho.\nXY, nemusíte chodit až do Auschwitzu, nebotˇ se stačí vrátit jenom ke Kurtu Konrádovi. Když si za 1. republiky dělal výpisky k husitské revoluci, tak si všimnul jedné zajímavé věci: Husitství bylo přitaživé pro českou maloburžoazní třídu před rokem 1918, ale když dosáhla svrchovanosti, tak tím tématem č. 1 byli najednou Přemyslovci a jejich středověký stát. Nechci vás unavovat sáhodlouhými výklady, ale najmě v českém politickém prostoru plní historická spisba především legitimzační funkci. Klidně si proto můžete mít svoje třídní přesvědčení, ale to neznamená, že někdo jiný nemůže vzít v potaz vaše oblíbené historické události a dát jim nové, aktuálnější obzory. A je to vzorec hodně pravděpodobný, protože jak praví jeden bonmot: Češi, Moravané i Slezané jsou nemocní minulostí. Zkrátka, ať chcete, nebo ne, na výklad historie vždycky existovala a dál bude existovat volná licence. Je to dílem proto, že rodinné historie hodně často nejedou podle oficiálního dějepisného mustru, a dílem proto, že v tuzemském politickém vesmíru plní správný výklad dějin mocenskou legitimizační funkci.\nBych byl teda vděčnější za vaše „trolující“ poznámky k literatuře faktu, než za vyvracení toho obecného, co v mém myšlenkovém vesmíru naopak zavání hodně velkou samozřejmostí. Šmankote, TGM skutečně coby persona nenechal střílet do dělníků, ale to ještě neznamená, že dnešní prvorepublikové leporelo není součástí českého pravicového diskursu, který si už dávno nebere na paškál jenom komunisty, ale prakticky úplně všechno, co by představovalo levicové řešení. Tahle jednoduchá pravda bude platit až do té doby, dokud P.T. měšťanstvo nezačne přemýšlet o Benešovi. Protože, ať se to někomu líbí nebo ne, najmě ten poválečný Beneš představoval ten reálný třídní kompromis. Jenže zkuste dneska u nás někomu vykládat o sociálním státu a uvidíte, jak šupem šoupne i toho britského lorda Beveridigde mezi trockisty. Docela by mě zajímalo, jak to období 1945 – 1948 vnímáte skrze kašovitou vřavu vy, protože dnešní oficiozní výklad, kterého se v tomto případě bude držet jak Kosatík s Pithatem, tak určitě i Zídek, hovoří o tom, že šlo tak akorát o limitovanou demokracii. Čili bohapustou karikaturu demokratického státu, a kdo by si snad troufnul tvrdit opak, tak dozajista jenom relativizuje nebo defornuje to veleslavné historické poznání.\nVolná licence výkladu historie je jedna věc, ale ignorování či zatemňování faktů s ní spojená věc druhá. Ono to bývá jakési kontinuum událostí a faktů, třeba jako v těch věčných tahanicích s českými Němci. Bez válečných a rasistických prvků vypadá německý nacionální socialismus jako učiněný ráj na zemi – ty dálnice, ta péče o pracující, ten rozkvět vůkol! Nakonec i ten náš socík nevypadá tak špatně, pomineme-li jeho stalinskou a posléze mrtvolnou normalizační fázi (vybírám si schválně docela jednoznačné příklady). S tou vývojovou fází tří poválečných let je to možná složitější potud, že existuje jistý Nález Ústavního soudu, který konstatuje, že to byl režim demokratický (vztaženo k otázkám odsunu, sudetoněmeckého a německého majetku a dekretům prezidenta, kvůli nimž se tím ÚS zabýval) a jeho kroky jsou tudíž nejen legitimní, ale i legální. Vypadá to, že je to jeden z mála případů, kdy je historický výklad fixován soudním nálezem. :-) O vašem pojetí těch časů co reálném třídním kompromisu (může být, z tohoto hlediska jsem o věci neuvažoval) tam ovšem není ani slovo.\nK té literatuře faktu – jsme-li domluveni, že výchozím stanoviskem žánru je popularizující vyprávění faktických událostí – pak míra práce s odkazy a poznámkovým aparátem je příznakovým rysem žánru. Čím více citací autentických dobových materiálů (jsou-li možné) tím větší věrohodnost (a vice versa). Řešení je celá řada. Váš Ivanov vycházel z reportážního pojetí – fakta přinášel od počátku prostřednictvím zpovídaných odborníků, kteří za ně ručili, případně v dialogu s odpůrcem tam, kde by suchý text faktů postrádal čtenářskou přitažlivost; tenhle formát víceméně dodržel i ve svém nejslavnějším Tajemství RKZ (včetně poznámky, že on osobně NEDOKÁZAL jejich podvrženost, ale že kriminalistické zkoumání originálů potvrdilo, že texty jsou psány na palimpsestech z pozdější doby a že použité barvy v iniciálách byly objeveny až někdy v 18. stol. (tuším berlínská modř), atd. A v příloze pěkně uvedl formou fotokopií zprávy a fotomateriály příslušných kriminalistických laboratoří. Dávno jsem zapomněl autora knihy o potopení Titanicu tuším z 80. let, který to řešil prostě skládáním komentovaných nejrůznějších dobových svědeckých materiálů v textu. JIný postup volí (skoro bych to nazval školou) současná německá literatura faktu – nechávají volně plynout text bez přerušování a odkazů, zato součástí knih bývají snad desítky stran odkazů ke stránkám příběhu, kde jsou uvedeny zdroje, včetně původního znění pramene (naposled Hilmes: Berlín 1936 – o tamní Olympiádě) Zajisté je to třeba problém v případě Uhlířova Slavkovského slunce (nebo Slunce nad Slavkovem?), kde se beletrizuje už docela silně, včetně vět typu, že „Napoleon (nebo Kutuzov?) sesedá těžce z koně“; ale i on dokládá svá tvrzení odkazem k tomu či onomu prameni. Obecně – čím starší a méně materiálově zaznamenaná událost, tím obtížněji se bude dokládat a tím více hrozí, že autorovi jde spíše o beletrii, vezoucí se na populárním tématu. Jakýsi plynulý přechod k životopisné beletrii představuje např. slavný Český román O. Scheinpflugové – dílem memoáristika, převážně beletrie, opírající se – jak autorka otevřeně přiznává – o vzájemnou korespondenci s K.Č. Takže abych to shrnul – poznámkový aparát skutečně není nutnou podmínkou literatury faktu (viz příklad Titaniku) – je-li vyřešen jiným formálním postupem. Jeho naprostá absence je ovšem příznakem toho, že se autor kloní spíše k beletristicky volnému přístupu k látce (a rovněž o lakotném přístupu nakladatele k redakci díla), přinejmenším omezuje možnost okamžité konfrontace vlastního textu s pramennou realitou, což vždy vyvolává podezření.\n„S tou vývojovou fází tří poválečných let je to možná složitější potud, že existuje jistý Nález Ústavního soudu, který konstatuje, že to byl režim demokratický (vztaženo k otázkám odsunu, sudetoněmeckého a německého majetku a dekretům prezidenta, kvůli nimž se tím ÚS zabýval) a jeho kroky jsou tudíž nejen legitimní, ale i legální. Vypadá to, že je to jeden z mála případů, kdy je historický výklad fixován soudním nálezem. :-) O vašem pojetí těch časů co reálném třídním kompromisu (může být, z tohoto hlediska jsem o věci neuvažoval) tam ovšem není ani slovo.“\nMarxista by řekl, že z podstaty věci ani nemůže, protože soudní moc je součástí státní moci a stát jako takový je organizovaná forma třídního násilí vládnoucí třídy nad ovládanou, což ovšem žádný stát ještě nikdy nepřiznal – pochopitelně, každý stát si chce co nejdéle udržet aspoň zdání legitimity.\nUž vidím XY, jak dnešní ústavní soud konstatuje, že jedním z výsledků 2. světové války bylo zřízení sociálního státu (welfare state). Ve Velké Británii ho odbourala až nějaká Tchatcherová, kterou coby energickou ženu obdivoval nejenom Klaus, ale i Zeman. Pokud za jednoznačný příklad v těchto věcech považujete nacismus, tak se podívejte na dějiny 2. republiky. Najdete tam toho požehnaně – od kritiky liberální demokracie, přes pracovní útvary pro nezaměstnané, až po výstavbu té dálnice. Pokud ale byla řeč o poválečné československé republice, tak byste se měl podívat do programu Ústředního vedení odboje domácího, který vyšel po válce knižně pod názvem Za svobodu do nové Československé republiky. Je mi fakt hloupé připomínat, že se bojovalo a umíralo nejenom proti Němcům nebo nacismu, ale i za lepší a spravedlivější poválečnou republiku. A neměl byste vynechat ani Benešovu práci Demokracie dnes a zítra, která v prvním vydání vyšla už za války v Londýně. V ní najdete nezbytný kontext ať už jde o 1. republiku, tak i vymezení vůči těm vámi zmiňovaným jednoznačným případům.\nPokud jde o literaturu faktu, tak domluveni být nemůžeme, protože podle klasické definice jde o žánr, který stojí na hranici mezi uměleckou literaturou a literaturou naučnou. Aby to nebylo jednoduché, ta tu máte ještě populárně naučnou literaturu, která rovněž nemusí mít poznámkový aparát. Často se se to potom nahrazuje seznamem použité literatury, který se připojí dozadu, což je i případ Kosatíkova TGM. Rozhodující je v jeho případě ta zmíněná vyprávěcí forma, která jednoznačně určuje, že jde o literaturu faktu, nikoli o vědeckou spisbu. Do jaké míry Kosatík dostál požadavkům na historickou přesnost nevím, protože volně dostupná ukázka se týká pouze dětství a dospívání. Předpokládám ale, že se časem objeví nějaká odborná recenze (nikoli novinářská), která porovná Kosatíkovu práci s výsledky odborného výzkumu. To, co se zatím odehrává v publicistice, beru jako spor o dnešní reflexi Masaryka, čemuž se vznešeně říká „druhý život“. Menší přestřelka kolem TGM proběhla i na levici, kde se dvojka historiků navezla do Michaela Hausera kvůli jeho snaze vylíčit TGM jako radikálního demokrata s emancipačním programem: http://casopisargument.cz/2018/11/06/pekarovska-postmoderna/\nAle chápu, že tam, kde už existují relativně průkazné a jasné odpovědi o minulosti, jsou pokusy o nové čtení starých věcí, vcelku nezjímavé.\nK těm odbojovým programům – ovšemže se bojovalo i za ně, nakonec všeliké Benešovy dekrety jsou právě naplňováním oněch idejí Úvodu. V tom žádný problém nevidím, však je to taky slávistovi i z tohoto důvodu otloukáno o hlavu.\nK té literatuře faktu – zajisté vaše definice odpovídá. Nicméně v takové podobě je bezbřeze široká a zahrnuje i takové fenomény, kde literární hledisko zřetelně převažuje nad faktickým. Možná byste i vy zaváhal nad zařazením dejme tomu Capoteho Chladnokrevně do literatury faktu, protože formou, strukturou vyprávění a stavbou je to nesporně román, vystavěný na detektivním motivu pátrání po pachatelích jednoho konkrétního kansaského mordu, s konkrétními pachateli i policajty, s konkrétním soudem, pobytem pachatelů v kriminále až po tu šibenici. Totéž by se vám přihodilo nad Mailerovou Katovou písní (víceméně Chladnokrevně z Utahu), případně nad Ohněm na měsíci téhož autora. Anglosasové pro to mají speciální termín – non fiction novel, tedy nefiktivní=nefabulovaný román. Připadá mi, že jedním ze znaků takové literatury je povaha popisované události, jež je uzavřena; kromě dějového napětí je tu nositelem zájmu poznávání charakterů a motivů jednajících postav, případně společenská reflexe jejich činů. Tedy nikoli samotné „co se stalo“ či jak je to uděláno, ale proč a s jakými důsledky pro všechny zúčastněné i přihlížející. S volbou takového tématu pak koresponduje i zcela beletristická forma, v Mailerově případu i rozsáhlé reflexivně esejistické pasáže. Autor (resp. vypravěč) v nefiktivním románu vystupuje z pozice svědka, nikoli objevitele neznámých skutečností, od něhož žádáme, aby nám řekl, kde to vlastně sebral. :-)\nTo je dobré, XY. Vy v těch odbojových programech žádný problém nevidíte, ale když jsem předtím zmínil poválečný sociální stát, tak se vám coby varovné světélko hned vybavily oba krajní extrémy z doby nacistické a komunistické diktatury. No a k té literatuře faktu: Rozbředlá definice dozajista odpovídá živelnosti, s jakou se tento žánr populární četby dral kdysi na povrch mimo horizont tehdejších literarních vědců. Když pak Ivanov přemýšlel o tom, jak by svou tvorbu zařadil, mohl si vybrat ze tří názvů: literatura faktu, dokumentární próza a non-fiction. Ale i kdyby už tehdy na počátku 60. let zvolil tu poslední, anglosaskou variantu, tak by to určitě nevedlo k většímu zpřehlednění tohoto žánru. Viz třeba to, co napsal při loňském knižním bilancování J. Lukavec: https://www.czechlit.cz/cz/feature/ceska-scena-non-fiction-knih-kondice-slabiny-vyhledy/\nNo, Seale, podívejte se, prosím, ještě jednou na to vlákno, kde a v jakém kontextu se mi poprvé objevilo „to varovné světélko.“ Abyste to nemusel hledat, podotýkám, že to bylo 5.11. v 19.15. Připadá mi, že příliš sledujete svou argumentační linku bez ohledu na to, co říká oponent nebo jak se mám nazvat. Abychom nakonec nehledali nějaký článek vlevo dole…\nAbychom si rozuměli – na ty nové narativy jsem získal alergii na předchůdci těchto stránek se stejným majitelem, kdež se nějak dostalo na odkazy k textům, které se smrtelně vážnou tváří tvrdily, že ve vyhlazovacích KZ neexistovaly žádné plynové komory s oslnivou argumentací, že v těch lágrech přece nebyl zaveden plyn. Že ta převážná většina těch, kdo v nich byli likvidováni (ač tam nebyl zaveden žádný plyn, to jsou záhady, co?), stejně nebyli Židé, ale Chazaři (jako by to nebylo jedno). Jistě, nebyli v tom sami. Z jistých důvodů pociťuji tyhle „objevné“ reinterpretace faktů stále jako osobní urážku a dodnes mne z takových infámních blbostí chytá běs. To už nejsou pouhé reinterpretace, ale rovnou drzé popření faktů, podobně jako snahy vydávat čs. uranové lágry za ostrovy rajské blaženosti.\nPřevypravovat (ve skutečnosti převlékat) Masaryka do nejrůznějších hávů, aby mohl být obviňován jednou tak, podruhé jinak (svého času postřehl jistý Skácel, že Masaryka budou ctít, citovat, nenávidět, atd., atp., ale nikdy se nebudou podle něho řídit – a nikdy se podle něho neřídili) je tak trochu trapné, ale rozhodně ne existenciálně i existenčně fatální pro tu skupinu lidstva, která si říká Češi. Totéž se nakonec týká i osudů tohoto státu, byť tam je ta fatalita přece jen blíže. Zaplaťpánbu, že se zatím aspoň připouštíme jejich existenci, ale třeba se jednou taky dočkáme. Převypravovat fakta tak, že je popřeme, je ovšem už mimo přijatelné hranice.\nCo se toho Ivanova týče, problém je v tom, že v časech jeho začátků v čs. literatuře žádný „nefiktivní“ román nebyl a nejsem si jistý, zda se za ta léta vůlbec nějaký objevil (možné to je, paměť je sviňa a přehled omezený, jak se uvádí v jiné zdejší hospodě). Našli bychom tu řadu biografických románů, jíž se non-fiction novel docela blíží, ale nic jiného, co bychom mohli takhle označit. Sám Ivanov psal zpočátku spíše publicistické články a reportáže, ještě dosti vzdálené i samotné literatuře faktu, protože s důrazem na věcnou informaci. A pochopitelně bída teorie (literární) je v tom, že pracuje sekundárně, to není žádný prognostický ústav, aby předem definovala vznik nových žánrů a popsala jejich znaky – systematizuje, třídí, zařazuje a pojmenovává jenom to, co se objeví.\nXY, oba se pohybujeme v rozdílných poznávacích soustavách, což nekonstatuji jako chybu, ale jako fakt. Mě třeba ten Zídkův citát ke Kosatíkovi připadá těžko uchopitelný, protože pracuje s termíny „lež“ a „pravda“. Kdyby ale Zídek psal o dosaženém „poznání“, tak bych byl na tom líp. Jenom bych si musel upřesnit, jestli tím myslí sebe, Herbena, anebo nějaké současné historiky. No a když napíšu, že absolutní pravda neexistuje, tak to samozřejmě neznamená, že lze libovolně nakládat s tím, co se za historická fakta běžně považuje, ale co je přitom pouze odrazem skutečné minulosti, jak ji v sobě uchovaly různé písemné nebo hmotné prameny. Jenom tím říkám, že poznání je nikdy nekončící proces, protože, kdyby tomu tak bylo, mohli bychom se pro dějiny středověku už tak nejmíň 150 let spokojit pouze s Palackým. Dokud liberální demokraté nepochopí, co ve skutečnosti způsobilo tu současnou krizi, tak trajektorii někam do Polska, Maďarska nebo až Ruska neotočí. Dneska jsem viděl na jednom videu zhrzeného Šimečku, a bylo mi ho až líto, jak o tom na jedné besedě usilovně přemýšlí, aniž by velká část publika vůbec chápala, o co se to vlastně pokouší. Přitom na krizové scénáře se upozorňovalo už v dobách, kdy liberální demokraté byli pevně u moci. U Kosatíka vnímám podobný úmysl a jenom si říkám, jestli do toho opusu zařadil Masarykovu sociální otázku, vztah k ženské emancipaci a těžké nepochopení pro klerikály. Když jsem před řadou let upozorňoval, že maximální církevní restituce povedou k silné politickému vlivu katolické církve, tak mi taky nikdo nechtěl věřit. A podívejte se, jak to vypadá dneska; chybí snad už jenom Durych, Deml nebo Zahradníček, aby se mohli ohánět ve jménu Boha a svatováclavské koruny.\nJinak ještě k tomu Ivanovovi: Jestli mě teď paměť neklame, za vůbec první dílo lieratury faktu označil svého Lenina v Praze. On tam chtěl mít na prvním místě to slovo literatura, protože šlo přece už o umění, no a na druhém místě ta fakta. Čímž dokonale zmátl kritiku, takže jedna recenze na Vraždu Václava vyšla pak údajně i v Československém šachu. Vytýkali mu, že v běžné šachové partii se tahy neoznamují nahlas, no a že při hraní svých postav použil notaci z nějakého známého turnaje, tuším že Fischer – Spaskij.\nAle ovšem a zajisté, co se gnoseologických problémů týče. (Maně vzpomínám na jednoho profesora, kterého mají kolegové a možná i jeho kolegové zlomyslně označovali za posledního evropského scholastika, on sám skromně podotýkal, že ještě jeden jemu podobný působí snad v Jižní Americe. Malovával s láskou po tabuli úžasné diagramy, v nichž se křivka relativních pravd neustále přibližovala k pravdě absolutní, aby se obě protly někde v nekonečnu. Obě pak obkružovala spirála praxe… Udělala-li normalizace něco dobrého, pak tehdy, kdy tohoto přeuvědomělého muže zbavila práva pedagogicky působit. Přijali jsme to všichni s hlubokou úlevou a raději jsme se zabývali kategorií nahodilého v dějinách filozofického myšlení s jiným vyučujícím. Taky to nebyla žádná sranda, ale mělo to aspoň jakousi logiku…)\nU těch katolických spisovatelů, které uvádíte, se už zase budeme možná lišit – jedna věc jsou jejich literární výkony, druhá jejich klerikalizující stanoviska politická, ale jistě se shodneme, že je z české literatury nikdo vyhazovat nemůže a snad už ani zavírat nebude. I když všechna čest myslím leopoldovskému kriminálu, který dodnes uchovává ve svých archivech sešit formátu A 4, kam si Zahradníček směl psát verše. Z ruky ho správa nedá, ale oskenovat ho povolila.\nA dodatečně mi docvaklo, že aspoň jeden produkt českého nefiktivního románu existuje – Zatím dobrý Jana Nováka (o bratrech Mašínových). Příznačné je, že se ale i tenhle opus pohybuje v těsné blízkosti biografického románu.\nXY, neměl jsem teď pár dnů čas, omlouvám se. Takže aspoň zpětně, napůl v heslech. Řeč byla o krizi demokracie a druhé republice. Připomínáte, že Zahradníček pak skončil v Leopoldově a byl „vyhozen“ z literatury. Sorry, ale přesně takhle byl rámován dokument Druhá republika, se kterým teď soutěžila ČT v Jihavě. Úvodní a závěrečná hraná scéna: Generál Krejčí jsa v r. 1960 propuštěn z vězení a nemocen, teď jako noční vrátný bloumá nějakým objektem, a když v roce 1970 zemře, jak říká komentář, tak se nesmí v novinách ovjevit ani stručná zpráva o jeho smrti. Podprahově se tak 2. republika rámuje s komunistickým režimem. Jinak šlo jistě o historicky „korektní“ dokument: Cca 10 „mluvících hlav“, což dozajista odpovídá představě o tom, že existují „realativně průkazné a jasné odpovědi o minulosti“. Tematicky nelze nic vytknout: Je připomenut i druhorepublikový antisemetismus, negativní vztah k uprchlíkům, tlak Německa, slovenský separatismus. Teď ale k deziderátům: Ani slovo o rozpuštění KSČ a dalších levicových spolků včetně zastavování některých periodik, jako bylo třeba Národní osvobození; přechází se to konstatováním, že mezi českými politiky se vytvořil konsensus o zjednodušení politického systému. Sice se mluví o antisemitismu, ale pokud jde o jeho původ, tak se hovoří jenom o českém fašismu; čili ani zmínka o příspěvku Zahradníčka a dalších integrálních katolíků. Obdobně je vylíčen český agrarismus, protože jako dějový středobod celého dokumentu nevystupuje Beran, ale Feirabend a jeho rodina. Takže se pak v závěru od jeho syna dozvíme, v kýčovitém záběru kdesi na pláži u moře, že nešlo o žádný autoritavní režim, ve kterém by existoval nějaký ideologický monopol, ale o „krizový politický systém“. To tedy z hlediska onoho připomínaného zodpovídání otázek minulosti kvůli koncepčnímu vztahu k budoucnosti, jak jste psal, byl fakt hodně poučný dokument. Tak poučný, že pro tu dnešní krizi demokracie z něho skoro nic podstatného nevyvodíte. Jasně, fašismus a podprahově komunismus, ale že by se od demokracie dokázaly odvracet i tzv. tradiční politické strany a jejich intelektuální establishment, to prosímz hlediska historického poučení tedy ne. On ten dokument nebyl sice vyloženě špatný, ale současně měl i naprosto čitelné interpretační rámce. Čili, bez ohledu na přání, neexistuje ani dnes jedna univerzální historie, jakýsi konsensus moudrých hlav, ale i výklad dějin, stejně jako práva, státu, politického systému, etc. si nadále udržuje svoj ideologický, neřkuli třídní rozměr. Což je samozřejmě tak banální konstatování, že bez ohledu na to, co se vám samotnému vybaví jako první při vyslovení jména Zahradníček, můžete k tomu dodat: „Ano ovšem a zajisté“.\nNo, tady bychom se možná shodli, Seale – alespoň v tom, že všechno, na co si tu vzájemně stěžujeme, je součástí toho, čemu se říká „narativ“. Jistá maďarská filozofka Agnes Hellerová postřehla (a jistě není sama), že „narativ“ je řekněme text či cokoli jiného (třeba i filmový dokument), co prosazuje „určitou kulturní a národní paměť“. Narativ je tedy výsostně politická záležitost, vznikající dle mocenských potřeb, kterou se politik snaží institucionalizovat. Obecně jest hluboce nedůvěřovat „narativům“, protože jsou vždy součástí politických zájmů, nesměřují k nějakým co možná objektivním závěrům, ale k deformaci faktů tak, aby se staly přijatelnými krátkodobým potřebám chvíle.\nNarativ… Nadužívání tohoto pojmu mi jde dost prosti srsti. Nejen proto, že možných definic je x podle toho, kdo je formuluje a málokdo z laiků, kteří si v jeho používání libují, by spatra dokázal říct aspoň jednu, natož tu, kterou má při jeho užití na mysli on. Vyjdeme-li toho, že narativ obsahuje příběh a diskurs, ani to jinak nemůže být. Jinak ho chápe literární vědec, jinak sociolog sbírající vzpomínky pamětníků, ještě jinak historik, který z těch vzpomínek dává dohromady určitou verzi událostí, často odlišnou od toho, jak ji podává psaná věda, nebo na druhé straně právě ta politická propaganda. Jistě máte pravdu v tom, že v současné společnosti jde o mocenský nástroj. Co když je ale narativ něco, co společnost potřebuje, aby držela pohromadě? Některé z těch definic uvádějí jako podstatný znak narativu jeho normotvorný charakter. Kdyby politika rezignovala na vytváření narativů, tak se do vyklizeného prostoru nacpe něco jiného s ambicí vytvářet morální normy – třeba náboženství. Nebo prostě nějaké uměle podněcované kolektivní emoce, jejichž cílem je společnost rozložit. Mám za to, že narativy nelze z veřejného prostoru jednoduše vymést a spoléhat se na to, že společnost nějak bude fungovat i bez nich. Tak jako tak jejich spontánní tvorbě nezabráníte.\nTen zatracený pojem narativ, hanku, jsem použil v jednoznačně definovaném významu. Je to – podobně jako kdysi ideologie – prostředek vhodný k binárním soudům ano – ne, tedy přesně k tomu, k čemu jej politk používá: Ke sbubnovávání stoupenců pod svůj prapor a k vylučování jiných – to jsou nepřátelé. Tak žije lidstvo snad od počátku své existence. Nutně mne musí zajímat, co dělají tyhle narativy s fakty, jakým způsobem je reinterpretují, co potlačují a co naopak akcentují, případně zda některá fakta nevypouštějí vůbec a nenahrazují je čistě iracionálními a nepodloženými mýty. Asi se můžeme shodnout, že podstatou narativů je manipulace, která nemá s úsilím o objektivní poznání nic, nebo téměř nic společného.\nU jména Zahradníček, Seale, se mi rozhodně nevybaví antisemitismus, jímž naopak (a to způsobem hodným přinejmenším malého dekretu) proslul Jakub Deml. Ale ten měl velkého obdivovatele a ochránce v Nezvalovi, takže se mu kromě nepříjemností v Syndikátu spisovatelů nic podstatného nestalo. U Zahradníčka se mi spíše vybaví antikomunismus, a pak, jak tohoto invalidního důchodce (a redaktora mezitím zrušeného Akordu) sebrali v roce 1951 a odsoudili doslova na základě ničeho ve skupině Václava Prokůpka ke 13 letům kriminálu (jeho přítel Halas byl už dva roky po smrti a pomoci mu nemohl); vítězové to třídnímu nepříteli (rodiče měli nějakých 15 hektarů polí a celkem 19 dětí; pět z nich bylo „mrtvonarozených“ praví wiki, JZ byl 12 v pořadí, tedy kulaci?) zkrátka spočítali. A jinak se mi vybaví samozřejmě Znamení moci a Čtyři léta, která vznikla v kriminále do toho sešitu v Leopoldově- básník verše po amnestii v r. 1960 po paměti zrekonstruoval a B.Fučík později vydal. Když se v roce 2017 podařilo oskenovat ten sešit, vznikl pozoruhodný ediční problém: Která verze platí? Poslední ruky – tedy sbírka přenesená v (nepřesné?) autorově paměti a knižně fixovaná? Nebo skutečně původní podoba básní, jak je zapsána v leopoldovském sešitě?\nMimochodem – Zahradníčka pustili v květnu a zemřel v říjnu téhož roku. Musel tedy spěchat.\nXY, do toho vyprávění o Zahradníčkovi byste měl zahrnout i jeho stati, které vycházely v Národní obnově. Nejznámější je Pláč koruny svatováclavské z října 1938, který obsahuje tento štěpný závěr: „Co zbývá? Vrátit se ke kameni, který zavrhli stavitelé z roku osmnáctého, ke koruně Svatého Václava, vyzdvihnout ji z ponížení, které se na ní ukládá prachem nezájmu… Ale dříve než se začne s touto přestavbou, je třeba vyřídit dvě otázky, které nevyřešeny by potměšile hatily všechno naše úsilí: otázku židovskou a s ní spojený problém zednářských loží.“ Zahradníček nenávidí nejenom komunisty a socialisty, ale i reformaci, osvícenství, francouzskou revoluci, demokraty atd. Zajímavě to komentoval Putna ve svých dějinách české katolické literatury: „Tím, že Zahradníček, Renč a mnozí další byli „odejiti“ z českého kulturního života, že byli vyhozeni, zavřeni a ve vězení málem zlikvidováni – tím nebyla před dějinami automaticky smazána jejich vina za nešťastné agresivní texty v Obnově; to by byla podivná teodicea… Tím, že levičáci po roce 1945 psali stejně jako pravičáci v krátkém období po Mnichově tím není řečeno, že pravičáci tehdy psali dobře a přijatelně.“ Putna se evidentně obrací k přítomnosti, když to pak v závorce upřesňuje: „Chová-li se agresivně komunista, je to koneckonců v souladu s jeho násilnickou ideologií – chová-li se agresivně katolík, hřeší tím nejen proti dobrým mravům, ale i proti svému náboženství.“ Takže to beru jako další příklad, když někdo kvůli dnešní době aktualizovaně promýšlí minulost.\nHanku, „narativy“ nejde už z principu vymést z veřejného prostoru, protože ideje, jak známo, odrážejí materiální bytí. Pouze ve výjimečných situacích může existovat nějaký sjednocující narativ (Velký příběh), se kterým se vám ztotožní naprostá většina společnosti. Naposledy se tak stalo při pádu tzv. reálného socialismu, resp. už před ním, kdy nejdřív normalizace a potom hodně nepřesvědčivá hra na perestrojku vedla k odmítnutí dosavadního společenského systému. Politika samozřejmě nerezignovala na vytváření narativů, protože je to hodně účinný nástroj, kterým se míří na vaši identitu. Zjednodušeně řečeno: Kolik politických proudů a zájmů, tolik narativů.\nVýborně, Seale, tedy otázka: Proč nesoudili Zahradníčka za prokazatelně svinské druhorepublikové texty, kdy část českých katolíků skutečně ztratila zábrany a urvala se doslova ze řetězu (Pořád si vyplachují hubu pánembohem, kdyby jim z ní aspoň tolik nesmrdělo! – Josef Čapek) ale proč ho (už odstaveného) potřebovali zašít na 13 let za VYMYŠLENÉ a zcela fiktivní zločiny? Nebylo to třeba proto, že tou dobou už seděla v kriminále řada osob, jimž se dostalo té cti být v 52. roce obžalováni ve věci zfabrikovaného protistátního spikleneckého centra Rudolfa Slánského? Z těch 14 obžalovaných bylo 11 označeno v žalobě za osoby židovského původu; bylo tam 11 provazů a nepletu-li se, 9 z nich dostaly ty osoby židovského původu. To je takové pěkné naplnění tradice, po níž volal i Zahradníček za druhé republiky, rázným činem. Soudit ho oprávněně za šíření (katolického) antisemitismu by v tomto kontextu jaksi odporovalo dobovým „narativům“ o nebezpečí sionismu.\nDlužno podotknout, že snad s výjimkou toho Demla za protektorátu tihle katoličtí militanti povětšinou zmlkli; kýžená realita splněného snu překonala co do hrůznosti jejich očekávání – a jak je vidět, tenhle rys katolického klerikalismu nedokáže neodsoudit ani poměrně pružný Putna.\nXY, myslíte si, že když se budou do nekonečna připomínat komunistické zločiny, tak se tím zabrání vzniku nového autoritativního režimu? Podívejte se do Polska nebo i Maďarska. Tam se s komunismem sice vyrovnali naprosto dokonale, ale přesto bych tam teda žít nechtěl. Mám pocit, že tam dneska najdete už i ten antisemitismus. Za okupace prakticky utichla celá česká pravice, která dříve nemohla přijít Benešovi nebo i Masarykovi na jméno. Ale ještě předtím dokázala otrávit ovzduší 2. republiky naprosto dostatečně. Viz co píše Zahradníček v jiném svém článku na adresu pokrokové literatury: „Co s knihami, které píší?“ A řečnicky se táže: „Vyšlehly už koniášovské plameny, které je v době velmi dohledné všechny stráví?“ O komunismu toho teda už vím díky veřejnoprávním médiím neúrekom, tak bych se teda chtěl dozvědět i to, jestli obrazně řečeno, neexistuje ještě nějaké další ohrožení demokracie. Ona tedy funguje naprosto mizerně, ale pořád mi připadá lepší její karikatura než to, co může vyrůst třeba i z té antikomunistické tradice. Pokud by komunistické myšlenky opět rezonovaly národem, jak se to stalo po skončení 2. světové války, tak bych tomu i rozuměl. Ale nejenom v tomhle případě mě to spíš případá pouze jako vytváření účelové klapky na očích: Všechno se pak zkrátka jeví jako lepší, než znova skončit v komunistickém režimu.\nSamozřejmě, že to ohrožení demokracie existuje, Seale, zprava i zleva. Proto by nás měla především zajímat fakta a ne ty narativy, které s fakty manipulují. Je to jistě těžké, ale když jsem zjistil, jak podle byla obelhána světová veřejnost v kauze druhé irácké války (včetně mne osobně), cítil jsem se asi jako ti signatáři rezolucí pro popravu Milady Horákové, když se nakonec provalilo, jak to skutečně bylo. Zahradníčkovy výkřiky byly odpudivým symptomem doby; odskákaly to především knížky neárijských a nepřátelských autorů v knihovnách, ale to až za protektorátu a rozhodně ne kvůli Zahradníčkovu nechutnému pokřikování, ale kvůli tomu, že si říše prosadila i v protektorátu platnost norimberských zákonů (a to přes hlavu Eliášovy vlády). Od těch dob jsme se názorně přesvědčili, že narativ vnášení demokracie a lidských práv zemím Blízkého a Středního Východu ohněm a mečem je zcela kontraproduktivní i co do demokracie i co do dodržování lidských práv a trpíme třeba pikantní situaci, že se v OSN o ta lidská práva stará co spojenec Západu naprosto šílený feudální režim, bez skrupulí vraždící své i cizí občany. Zajisté nelze popřít ani zakázat existenci narativů, ale nesmí se jim věřit. I tak nám komplikují život víc než je únosné.\nXY, tím nebezpečím zleva snad proboha nemyslíte Filipa, Semelovou nebo dokonce i Hamáčka. Je snad přece už dostatečně jasné, že posametový pravicový antikomunismus nemířil na KSČM, ale obecně na celou levicovou politiku, kterou zosobňovaly především odbory a ČSSD. A druhá válka v Iráku? Pokud jste ji na začátku schvaloval, no tak jste se pak potom musel cítit podveden. Měl jsem asi štěstí, že jsem to od začátku bral jako nebezpečné americké dobrodružství, takže nějakého rozčarování jsem pak byl ušetřen. Možná byste si taky mohl zjistit nějaké informace o tom, jak bylo připravováno vládní nařízení z 4. července 1939 č. 136/1939 Sb. o právním postavení Židů ve veřejném životě. S vyřazováním Židů začala Beranova vláda, chtělo to Národní souručenství, už 29. dubna 1939 začala být redigována legislativní osnova a 11. května 1939 Eliáš návrh tohoto vladního nařízení postoupil Neurathovi. Teda ono pak k nějakým tahanicím skutečně došlo, ale ty se týkaly hlavně praktických otázek, jako byla arizace, anebo udělování výjimek státním prezidentem. Tady se s tím vládním nařízením můžete seznamit: https://www.holocaust.cz/zdroje/dokumenty/protizidovske-zakony-a-narizeni/vladni-narizeni-ze-dne-4-cervence-o-pravnim-postaveni-zidu-ve-verejnem-zivote/\nTedy nic ve zlém, ale přesně tenhle krok si mohla Eliášova ušetřit. Ironií osudu pak totiž bylo, že proti tomuto vládnímu nařízení Eliášovy vlády se stavělo hlavně říšské ministerstvo vnitra, kterému se zdál způsob vyřazování židů z veřejného protektorátního života příliš překotný. No a „vyvážení“ demokracie do jiných zemí? To je samozřejmě nesmysl, nicméně to asi nevysvětluje, co se třeba dneska odehrávalo v Polsku.\nCo se týče pravého či levého nebezpečí, Seale, mám obecně na mysli vznik jakýchkoli totalitních systémů; žádná ze stran politického spektra není přece proti takovým snahám imunní a tzv. protestním stranám nejsou takovéto snahy také nikterak cizí (spíše naopak). To Polsko je spíše obrazem toho, před čím v případě „narativů“ varuji.\nCo se onoho vládního nařízení týče, je dobré si všimnout, že ani jeho příprava ani ono samo nespadlo z nebe a z vůle protektorátních vlád Beranovy či Eliášovy. A iniciativa NS v tom směru nebyla taky zdaleka spontánní – tlačili hlavně a dost nevybíravými prostředky čeští fašisté, kteří se mj. pokoušeli přesvědčit říšskou expozituru, že budou daleko loyálnějšími vládci protektorátu než Beranova a Eliášova vláda. Nepletu-li se, na protektorátní občany se automaticky vztahovaly i říšské zákony, včetně těch norimberských. A jako vždy v případě antisemitských zákonů šlo v první řadě o židovský majetek, nad nímž si chtěli ponechat kontrolu Němci a zjevně i nad tím, kdo je a není Žid (viz udělování výjimek státním prezidentem), v čemž ta vládní vyhláška kolidovala s německými představami.\nNemám nijak zvláštní potřebu hájit protektorátní vlády, ale tyhle kroky byly spíše pokusem nepřipustit české radikály k lizu. Když jsem se podíval, kdo je pod tím vládním nařízením podepsán, zaujalo mne, že chybí Feierabendův podpis; místo něho je tam jeho pozdější nástupce Bubna z Litic. Možná mu tenkrát na zemědělství náměstkoval, ale je to poměrně příznačné.\nXY, obecná debata o dnešním ohrožení demokracie mi připadá hodně akademická. Kapitalismus tohle zřízení nepotřebuje a nějaká vidina obratu doleva se alespoň v Evropě nekoná. Připomínkou onoho vládního nařízení jsem reagoval na váš „narativ“ o tom, jak si říše v protektorátu prosadila platnost norimberských zákonů i „přes hlavu Eliášovy vlády“. Celá ta problematika je totiž v odborné literatuře náležitě popsána, takže tu máme k dispozici průkazná fakta. Můžeme se sice bavit o jejich interpetaci, ale určitě nemá smysl, abych doplňoval informace, které si můžete dohledat sám (v tomhle případě třeba na webu holocaust.cz). Reakce NS byla naprosto spontánní, protože se odvíjela od inciativ z 2. republiky, kdy najmě právníci a lékařise snažili touto cestou vyřadit židovskou konkurenci. Beran si to tehdy ještě netroufl dotáhnout do konce, protože se bál o osud britské půjčky, která mj. obsahovala účelově vázaný dar na pomoc uprchlíkům. Fašisti si sehráli svoji krátkou epizodu v polovině března 1939 a pak byli na delší dobu ze hry. On to Rys samozřejmě nebyl schopen pochopit, ale pro nacisty čeští fašisté nikdy nepředstavovali žádné skutečné partnery. Eliášova vláda tu normu spíchla tak rychle, protože správně předpokládala, že nacisté využijí arizace ke germanizaci českých zemí. Jenže starý lišák Neurath ji snadno vypekl. Pozdržel připravované vládní nařízení a ještě před jeho schválením vydal v červnu 1939 svoje nařízení o židovském majetku. Protektorátní vládě tak zůstalo v ruce pouze vyřazování židů z veřejného života, protože, jak pravil Hitler, na ochraně české krve nemá Říše zájem. No a tak z iniciativy české protektorátní správy začalo vznikat to, čemu se přeneseně říká „ghetto bez zdí“ (viz výběrově třeba tady: http://www.emuzeum.cz/admin/files/Metodika-4_Protizidovske-zakony-a-narizeni.pdf). Jinak máte pravdu v tom, že kdyby protektorátní vláda nezačala chytračit, tak by se nestalo vůbec nic. Tedy okupační zábor židovského majetku by možná nebyl ani tak razantní jako v případě Neurathova nařízení (viz akciové společnosti s podílem židovského majetku), no hlavně s tím vyřazováním židů z veřejného života by si museli poradit sami. Feirabend pod tím vládním nařízením není podepsán proto, že díky obstrukcím říšského ministerstva vnitra k jeho publikování ve Sbírce zákonů došlo až 24. 4. 1940.\nMě nejde o to, abych obžalovával protektorátní vládu, ale zajímají mě ideové kořeny tohodle slizu. A ty nepochybně leží v druhé republice. To, že chtěl Beran 15. března 1939 spáchat sebevraždu, je sice dojemné, ale současně je to i vysvědčení pro jeho politiku. Na pár měsíců sice ještě udržel formálně svrchovaný stát, ale za cenu popření snad úplně všeho, co představovalo 1. republiku. Tohle je například „nekrolog“ k Čapkovu úmrtí z katolické revue Řád: „Konec byl přesným vyvážením začátku; souhrn však je děsivý. Na konci všeho zanechává Karel Čapek dílo, z něhož vane smutek a prázdnota. Z rozkladu vzniklo a z jeho kalných zdrojů bylo živeno s pečlivým vylučováním pravých zdrojů života a umění; a jen rozklad může zplodit v zuboženém národě, v němž vzešlo.“ To víte, TGM byl po smrti, Beneš za velkou louží, tak se účty vyřizovaly oklikou přes Čapka. Nesmím zapemenout ani na již zmiňovaný časopis integrálních katolíků Národní obnova: „Nová doba musí zúčtovat se všemi těmito bludy minulého století. Bude dobou obnovy, návratem k pravým hodnotám. Nastolí křesťanskou morálku místo pokroku, křesťanskou lásku místo humanismu, absolutní pravdu místo ,demokratické‘ většiny, vymezí funkci každého jedince místo bezduché rovnosti, kázeň a zákon místo volnosti, poddanství řádu místo svobody.“ No a teď se posuňte do přítomnosti a vyslechněte si kázání Duky, Piťhy nebo iu Graubnera…\n„No a teď se posuňte do přítomnosti a vyslechněte si kázání Duky, Piťhy nebo i Graubnera…“\nNic nezapomněli, nic se nenaučili. Ještě že nám historické precedenty dávají naději, jak takoví ultras obvykle dopadají.\nV tom Čapkovi nejsme ve sporu, je ostatně otázka, proč ho (i s bratrem Josefem) ještě včas nevyzvali Beneš a spol. k emigraci. Řádem jsem se probíral z jiných důvodů a s překvapením zjistil, že v něm měli čtyřbarevné reprodukce nejnovější tvorby dobrého malíře, kterého jsem dost znal. Byl takový pružný, vždy v blízkosti aktuálních mocných. Ale obrazy (žádný štěničkovaný realismus) maloval zajímavé, značně se blížící kategorii entartete Kunst. Přežil s tím nejen Protektorát, ale kupodivu i celou sorelu – ale tu ne úplně beze škod.. Třeba tenkrát nějakým tím obrázkem obšťastnil někoho v redakci.\nTen sliz, jak píšete, měl řadu zdrojů – církev, která jím infikovala široké lidové masy – to ještě spolu s příchylností téhle menšiny k německému jazyku v časech Rakousko – Uherska. Nezapomínejme ani na vídeňské tradice takového pana Luegera, že. Ne náhodou byl tak pevně zakořeněn lidový antisemitismus na katolickém Slovácku a vůbec tam, kde byly silné skupiny katolických věřících. Pak také v těch profesních komorách, kde „našinci“ silně konkurovali a tedy překáželi – ale bylo to i ve finančnictví, obchodě, průmyslu lehkém i těžkém, atd., atd., to bylo velké lákadlo. Ale kdo z této latentní a skrývané zloby udělal úspěšnou státní politiku, to byli přece němečtí nacionální socialisté se svým Rosenbergem, Streicherem a pochopitelně fýrou; o zbytek se postaral zdatný propagandista (a narátor) Goebbels, ti učinili antisemitismus Salonfähig, zvlášť po té, co jim demokraté vydali ČSR všanc. Nadto se pomnichovské vlády ocitly pod silným tlakem z říše, aby omezily přítomnost Židů ve veřejném prostoru a volky nevolky tomu tlaku zvenčí a částečně i zevnitř ustupovaly. Spolu s rozčarovnáním širokých vrstev z Mnichova a hodnotovým rozvratem demokracie to byla vskutku ideální kombinace.\nA k tomu ta odpudivá tradice pokrytectví takového Stříbrného, Hodáče a spol – radikálové českého maloměsta.\n„…zvlášť po té, co jim demokraté vydali ČSR všanc.“\nRok 1938 přece neměl ani antidemokratické řešení. To druhé přece jasně ukázala druhorepubliková epizoda, kdy ani popření masarykovské republiky nedokázalo Hitlera odvrátit od jeho mocenských záměrů. Beneš mohl vyzývat lidi k odchodu do exilu až po 15. březnu 1939 (a taky to udělal), protože se zavázal, že pražské vládě nebude svým působením komplikovat situaci. Čapkové mohli sami dost dobře odejít do exilu, ale rozhodli se zůstat jako spousta jiných demokratů. Nám se to sice může dneska zdát bláhové, ale tehdy bylo ještě ve hvězdách, zda to skončí okupací, anebo vazalským státem, jako se to přihodilo Slovensku. Jedinou reálnou prognózou tak byla nová Velká válka, na kterou vsadil Beneš, a vyšlo mu to. Jinak český pravicový antidemokratismus se dral výrazně ke slovu už na vrcholu velké hospodářské krize. A to tak zřetelně, že i Jaroslav Med tomu věnuje ve svém posledním opusu jednu kapitolku. Cituje nejenom Šaldu („U nás je demokracie vesměs pokládána za cosi jako umírající osoba…“), ale i mého dalšího oblíbeného a dneska zjevně nedoceněného Brňáka – Františka Götze: „Cítíme, že náš zápas za lidství a demokracii je v rytmu národní evoluce české.“ Připomínám to i proto, že v Habermasově článku, který teď vyšel v DR, se za příčinu všech těch dnešních zmatků kolem demokracie označuje finanční krize. Uzavřu to tedy Čapkovým postřehem z roku 1932: „Nevůle k demokracii je typický duševní stav upadající a rozvrácené buržoazie; je to komplex minority, která už nemá za mák schopnosti uchovat se aspoň jako jakás takás elita; proto sní o režimu, který by jí pomohl na nohy mocensky. Je to egoismus ne sice zrovna půvabný, leč pochopitelný.“ No a jako aktualitku k téhle elitě přidám i Slačálkův poslední komentář z Advojky: https://www.advojka.cz/archiv/2018/23/konspiracni-teorie-panu-profesoru\n„Rok 1938 přece neměl ani antidemokratické řešení.“ Rok 38 přece neměl ani demokratické řešení (ultimativní požadavky vyslanců demokratické Francie a neméně demokratické Anglie vůči Hradu z těch dnů stojí za připomínku) – a logicky se tohle jednání muselo odrazit i v domácí důvěru v demokratické mechanismy) No, ponechme stranou, že tady generálujeme po bitvě, mám za to, že ten 38. vyrostl z mnichovské generální proměny pozice ČSR ze subjektu v objekt událostí. Marně přemítám nad vaší poznámkou o krachu politiky Beranovy vlády 15.3.39 – co byste mu asi tak radil? Okamžitě zavřít Háchu po návratu z Berlína pro vlastizradu a vyhlásit Německu válku, když měla luftwaffe ze sudetských polních letišť do Prahy cestu asi na 10 – 15 minut? Myslím, že to bylo někde na Ostravsku, kde se wehrmacht dal do pohybu ještě dříve, než to Hácha v Berlíně podepsal… Benešova volba byla správná – v tom se shodujeme. Beranova a Eliášova vláda pak hrála dokud jen trochu šlo podle jeho not – za cenu ohavných kompromisů politika systému zachraňovat, co se dá. Nebylo toho moc a po pádu Eliáše se protektorátní vlády staly víceméně pouhou převodní pákou pánovy vůle.\nPS: Taky dobrý:\nMěl jsem pocit, že jsem to napsal srozumitelně. Beranova politika chtěla být opakem té Benešovy včetně vztahu k sousedním zemím, a přesto neskončila ani formálním zachováním české svrchovanosti (pokud se za něco takového nepovažuje Protektorat Böhmen und Mähren, když tehdy existovalo i to Vládní vojsko a Háchovi bylo dovoleno používat titul státní prezident). Beran to podle mě pochopil, a proto uvažoval 15. března 1939 o bilanční sebevraždě. Tzv. zabraňování ještě většímu zlu (anebo polikání ropuch, jak tomu říkal Hácha) je vždycky ošidné. Potřeboval bych proto vysvětlit, co se tou politikou vlastně podařilo zachránit. Takhle to třeba popisuje ve svém deníku Čapek: „Pěkná práce pro národní morálku… Co jste štváči, traviči, spekulanti bez svědomí, udělali z národa, z toho lidu Masarykova pohřbu, všesokolského sletu, lidí mobilizace?“ Samozřejmě, v dnešním běžném diskurzu je z podlomení národní morálky obviňován Beneš (ten „kapitulant“ nejenom z roku 1938, ale hlavně z února 1948). Podle mě i tu protektorátní vládu si hodně idealizujete. Její soupeření s okupační mocí se zastavilo po nacistických odvetných opatřeních v listopadu 1939 a definitivně skončilo po vojenské porážce Francie. Nejtragičtější postavou byl ale samozřejme „Sieg Heil Hácha“, jak ho otituloval na jaře 1940 vojenský ilegální časopis V boj v souvislosti s děkovným telegramem, který zaslal Hitlerovi při prvním výročí nacistické okupace. Je přitom pravdou (viz link), že na druhou stranu tyto akty loajality vůči Říši podmiňoval propouštěním vězněných českých studentů. Jenom si nejsem jist, jestli tato zásluha stačí k dodatečnému vydání prezidentské známky, když se jí nedočkal už za protektorátu. Skoro to až připomíná dobový protektorátní vtip o tom, že Češi jsou nejposlušnějším národem na světě, protože poslouchají hned dva prezidenty: Přes den Háchu a v noci Beneše. Možná by se to tak dalo brát i jako příspěvek k tomu známému sporu o smysl českých dějin. Tož k tomu poštovnímu počinu aspoň něco dobového od V+W (září 1942): https://soundcloud.com/pavlina-jurtikova/voskovec-werich-hej-pane-hacha/sets\nPropána, Seale, prosil bych docela jasnou odpověď – jakou politiku měla (a reálně mohla) provozovat jakákoli pomnichovská vláda ČSR, když osud té trosky, co zbyla, byl dost zřetelně předurčen jinde? Eliášovci měli (včetně Háchy), dost jasnou představu, jaká je jejich historická role: být obětmi. A na Beneše se dá shodit ledasco, aby se zachovala čistoskvoucí pověst nezranitelné, neselhávající, vždyvítězné a krystalicky mravné demokracie. Předtím zase jediné a správné politiky velkého spojence na východě, jenž vůbec neuzavíral nějaký pakt Molotov – Ribbentrop, tím méně čs vyslanectví… A tak dále, ad libitum.\nK tomu nešťastnému Háchovi na známce – to jsou přece ty nové narativy… :-) I sám R. Kvaček to posvětil, co bychom chtěli?\nŠmankote, XY, proč ten nebohý Beran raději nepřenechal tu svoji oběť třeba svému rivalovi Hamplovi, když už stejně všechno bylo předurčeno v Berlíně? Zvláštní, že to neudělal a navíc za prezidenta vybral stárnoucího muže, o kterém sebevědomě prohlašoval, že stejně o ničem důležitém rozhodovat nebude. Jedna věc je Berlín a druhá pak Beranův třídní zájem. Ani ten Beneš přece neodcházel v říjnu dobrovolně do exilu, ale byl českou pravicí vypuzen. Se ví, že s poukazem na Berlín, protože tímhle zaříkadlem pak bylo všechno ospravedlnitelné. I to zúžení národa, ze kterého byli šmahem vystrkáváni nejenom Židé, ale i Benešovci a levičáci. Otázka proto nestojí tak, co se mohlo dělat, ale co se reálně odehrávalo. No a co třeba Husák? Taky ho dneska budeme brát jako realpolitika, když se tedy za skutečné otěže tahalo v Moskvě? Zídek z Lidových novin psal něco v tom smyslu, že do roku 1968 je ta jeho biografie, která teď vyšla, dobrá, ale pak je to prý docela narativní maleur. Tak fakt nevím, co si o tom současném vztahu k českém dějinám mám vlastně myslet. Třeba se dočkám i výroční poštovní známky k 15. prosinci 1938, kdy byl vydán zmocňovací zákon, protože parlament byl přece v nových poměrech jaksi zbytečný. Jestli si snad myslíte, že i tento krok byl vynucen Berlínem, tak vás musím vyvést z omylu. Zkrátka Beran dělal mnohem víc, než bylo nutné, a ještě čekal, že ho snad Hitler za to pochválí. Fakt nevnímáte, že to byl už jenom samotný vývoj historických událostí, který té jeho politice nedal za pravdu? Jinak termínu Eliášovci moc nerozumím, ale nechce se mi to téma roztahávat ještě na protektorátní vládu, Národní souručenství a Háchu.\nRival Hampl, to byl ten socan, co ho vláda dvakrát vyreklamovávala z rukou gestapa? Poprvé úspěšně, podruhé (v 41?) už marně. Když jsme u toho, víte koho navrhoval Hampl za prezidenta? Právě toho Háchu… Taky asi z vlastních třídních zájmů, nepochybně nějaké měl, jak nás učil vědecký komunismus a jeho klasikové…\nZmocňovací zákon je zajisté fuj, ale dovedete si představit, jak by asi dopadly po Mnichovu volby?\nAle pořád nějak nevidím odpověď na mou otázku, ledaže byste navrhoval rovnou sociální revoluci, v čele s právě zilegalizovanou a rozpuštěnou KSČ. To by jistě problém vyřešilo na to tata. Možná by nebylo od věci vzít na vědomí, že jak Beranova, tak Eliášova vláda byly s Benešem řekněme v pracovním kontaktu.\nEliášovci – míněna E. vláda. Nechce se mi tlouct tolik písmen… :-)\nAle jděte. Hampl pouze vyslovil souhlas se jmenováním Háchy, protože šlo o nepolitickou persónu. Původně se měl stát prezidentem Chvalkovský, ale ten to vzdal. Tak šel Beran ukecat Háchu, kterému se do funkce původně taky moc nechtělo. Na začátku mezi agrárníky padala i jiná jména, třeba Baťa nebo Preiss. Z toho jasně vidíte, jak moc chtěli tu 2. republiku držet ve svých rukách. Co mohla česká pravice jiného dělat? Třeba nechat dál vládnout dosavadní úřednickou vládu, anebo zvolit nějakou udržovací vládu, ve které by byly zastoupeny i jiné strany. Jenomže si nechtěla nechat ujít svoji příležitost, takže šla raději cestou tzv. zjednodušení politického systému. Napište mi raději něco nového o tom, jak Beranova vláda udržovala kontakty s Benešem. Kontakty byly až s Eliášem, potažmo s Háchou, ale „pracovně“ to definitivně krachlo po přepadení SSSR. Beneš totiž chtěl, aby se protektorátní reprezenace nejenom vzdala protisovětských prohlášení, ale současně i podala již dříve slíbenou demisi. Vy mě pořád přesvědčujete o tom, že Beranova vláda musela klesat až na úplné dno. Začínám se pomalu děsit, kam by to až mohlo zajít, kdyby Hitler uhnul od vojenského zásahu. Už v lednu 1939, po Chvalkovského návštěvě v Berlíně, přece začínalo být jasné, že Hitlera nejde uspokojit za cenu jakýchkoli ústupků.\nNo, mám takový dojem, že se zjevně nedomluvíme. Vy naznačujete, že vláda v jiném složení by zřejmě uchránila zbytkovou ČSR před 15.3.39, ale nevíte, jakým způsobem by toho měla dosáhnout. V tom se naopak shodujeme – já to také nevím, a co hůř, nedovedu si to ani představit. Jakou příležitost tím česká pravice získala, je vzhledem k reálnému výsledku ve hvězdách; dle mne jí to spíše katastrofálně poškodilo, vzhledem k poválečnému zúčtování, osudu agrárníků a volebním výsledkům. Jsem rád, že uznáváte ty kontakty; to, že se rozvíjely až s Eliášovou vládou, mělo své příčiny: Z Chicaga se s Prahou konspirovalo nevalně. Z Londýna a za změněné situace (vznik Protektorátu) to už bylo snazší. K těm kontaktům nahlédněte opravdu do toho Feierabenda; najdete tam dost příkladů, včetně vojenské ON; knihu tč. nemám po ruce – jsou tam různé vzkazy, včetně obšírné Benešovy depeše do Prahy na hedvábí, která se dochovala a je celká ocitována v Poznámkách. Adresát ji totiž uložil na toaletě Společenského klubu (či Obecního domu, z hlavy nevím přesně) protože ji nechtěl zničit a bál se ji uchovávat doma. Odtamtud ji po návratu do Prahy nechal před svědky vytáhnout; přečkala mezi nádrží splachovače a zdí celou okupaci. Snad bude stačit povzdech Eliášův, komentující jakýsi požadavek Londýna: Vyřiď jim, že na kanapi se odboj dělá snadno…\nXY nemůžeme se domluvit, protože když napíšu že to nemělo žádné řešení, resp. teď naposledy, že Hitlera nešlo uspokojit za cenu jakýchkoli ústupků, tak vy si to furt překládáte, že naznačuji nějakou možnou variantu pro zachování státu. Varianta existovala akorát pro tu masarykovskou prvorepublikovou tradici, ale ta jaksi přirozeně ležela nejenom fašistům, ale i české pravici. Jinak vlastním hodně bohatou knihovnu, jejíž svazky se táhnou už od mého pradědy. Mám tak v ní tak nejenom ty Feirabendovy nebo Černého paměti, ale nějaké práce ze samizdatu, no a pak samozřejmě posametovou produkci. Knížky jsou zkrátka můj hodě velký koníček, takže je příležitostně sháním nejenom přes internet, ale i po různých aukcích. Dost jsem toho i prodal, takže vím, co si udržuje sběratelskou nebo i jinou hodnotu. Když jsme se tu bavili, tak jsem se například příležitostně díval do Háchovy biografie od Tomáše Pasáka, abych si osvěžil znalosti. Mohl bych proto okomentovat i ten Eliášův povzdech, ale spokojím se s prohlášením, že i v případě relativně známých událostí mohou současně existovat minimálně dva narativy. Mě to příjde v pořádku, protože když si odmyslím vyložené mediální manipulace, tak to odpovídá mé představě o tom, jak funguje společenské vědomí.\nXY, Seal: Oba samozřejmě máte pravdu v tom, že poměřovat tehdejší události a jejich důsledky dnešníma očima se znalostí dalšího století vývoje není korektní, natož to komukoli z tehdejších aktérů vyčítat. Co bychom u nich ale mohli a měli hodnotit, tedy pokud o tom budeme aspoň něco vědět, to by měly být zájmy, které ve skutečnosti hájili, případně soulad jejich postojů a činů s uskutečnitelností těch zájmů. Toto by snad vrcholový politik s praxí měl být schopen vyhodnotit. Neboť co jiného je politika než střet zájmů? I tady jsme na tenkém ledě, protože dokonce ani dnes není spoustě lidí jasné, co to je/bylo nebo zda vůbec existuje/existovalo něco jako český/slovenský národní zájem.\nA marxista by jistě národním zájmům nadřadil ty třídní, zatímco (neo)liberál by existenci něčeho takového jako třídní nebo národní zájem vůbec veřejně neuznal, přičemž v zákulisí by pilně pracoval na prosazení zájmů své vládnoucí společenské třídy, jak se to ostatně děje i dnes.\nHanku, z pohledu historického materialismu šlo o liberální a demokratickou revoluci. Fakticky se tak v roce 1918 završoval cyklus zásadních společenských změn, který začal v roce 1848 revolučně a po dočasném mocenském potlačení pokračoval dál pouze vynucenými reformními kroky. Pokud by Vídeň reformě přistoupila na austroslavismus, tak by samozřejmě Šmeral s tím svým austromarxismem měl pravdu. Jenže to se nestalo, takže celé to slavné soustátí, jehož mocnář nahnal svoje národy včetně dělnické třídy do 1. světové války, bylo odsouzeno k zániku. To je klasický problém reforem shora: Jsou úspěšné jenom tehdy, pokud přinášejí nějakou skutečnou změnu.


Mojeokoli.cz - Anketa:”Otevírat odkazem nové okno, záložku ano - ne?”\nKategorie: Novinky, Internet, Ankety\nAnketa:”Otevírat odkazem nové okno, záložku ano - ne?”\nMyslíte si, že otvíraní odkazem nových oken, záložek\nje neslušné, nebo máte otvíraní nových stránek rádi?\nJá osobně si myslím, že otevíraní odkazů v novém okně je ve většině případů nevhodné, ale najdou se vyjímky a to ve chvíli kdy předpokládám, že čtenář bude pracovat s oběma zdroji, třeba porovnávat informace s mapou,atp... Najdou se vyjímky a to ve chvíli, kdy vím, že bych byl rád za otevření odkazu v nové záložce.\nOtvírat odkazem nové okno, záložku?\nStav hlasování k 25.6.2011 28 hlasujících\nAno dávat vždy 6 22%\nAno dávat když je to vhodné 15 56%\nNe nedávat nikdy 6 22%\nNemám na to názor 1 4%\nProč se ptám na Váš názor? Protože jsem zahlédl diskuzi na Twitteru mezi @rionka a @VladoPt . Rionka reagovala na článek o přirozeném odkazu, který napsal VladoPt na svém blogu o mém blogu . Zajímal by mě i Váš názor.\nVydáno: 14.6.2012 15:39\nPaprikodlak, - (26.6.2012 14:01) odpovědět\nJen, když je to logické. A když to chci v novém okně/panelu, tak na to snad kliknu kolečkem, ne?\nLukas, Když je to vhodné (26.6.2012 12:14) odpovědět\nMně osobně to nevadí, když někde blank použijí, protože odhadem 90 % odkazů otevírám rovnou kolečkem. ALE:\nkdyž sám dělám web, vždy se nad _blank rozmýšlím a dávám jen když je to vhodné.\nPodle mě totiž tětšina uživatelů internetu ani neví o tom, že se dá kolečkem vůbec kliknout. A mnozí neumí ani pracovat s panely a zmate je, když jich mají otevřených více - ignorují to a pracují stejně pořád v tom aktivním. Mluvím z vlastní zkušenosti - pozorování mých blízkých, kteří jsou na internetu téměř denně, ale IT atp. není jejich pracovní obor a nemají zájem dělat a učit se víc, než nutně potřebují k mailu, Facebooku atd.\nTurek, Čekal jsem více NE (14.6.2012 22:33) odpovědět\nTak zatím mě překvapuje jak málo lidí hlasovalo pro ne otvíraní, čekal jsem že poměr bude přesně naopak.\nfreez, určitě ANO (14.6.2012 20:32) odpovědět\nUrčitě používat otevření v novém okně, nebo lépe záložce. Právě proto že pokud odkazuji z několika míst v článku na zajímaný odkaz, je nemyslitelné, aby se mi původní článek zavřel. Jednak kvůli čtenáři a jednak kvůli článku. Většina lidí si bohužel NEUMÍ odkaz otevřít v novém panelu, prostě kliknou a hotovo. Pak třeba dají zpět a uvědomí si to, ale co když ne? Pokud odkazuji na konci článku na další související článek, pak samozřejmě použití nového okna ztrácí smysl.\nRichard-H, - (14.6.2012 17:40) odpovědět\nVětšina (minimálně webově gramotnějších) uživatelů si IMHO umí otevřít do nového okna i normální odkaz (shift+click, ctrl+click, prostřední myšítko...), zatímco odkaz s target _blank otevřít v okně stejném (jednoduše) nejde. Jsem rozhodně PROTI.\nDavid-Nogol, - (14.6.2012 16:05) odpovědět\ntarget="_blank" používám docela často. Beru to tak, že čtenář prostě čte článek, když narazí na odkaz tak na něj klikne a může v klidu pokračovat dále ve čtení a na odkaz se podívat třeba později. Samotného mě občas štve, když někde klikám na odkaz a překliknu se tak, že se mi otevře cíl odkazu ve stejné záložce.\nPopravdě mě vůbec nenapadlo, že by toto mohlo někomu vadit, nebo že by to mohl vnímat negativně. Zajímavé zjištění


Klientům a housingu musíte rozumět - ITBiz.cz\nKlientům a housingu musíte rozumět\nDatové centrum Coolhousing oslavilo v roce 2019 16 let své existence na trhu. V čem se za těch šestnáct let trh změnil u rackhousingových služeb a v čem je Coolhousing unikátní? Na to a na mnoho dalšího jsme se zeptali jeho obchodního zástupce Jiřího Dvořáka.\nCoolhousing je na IT trhu již šestnáct let, na co se zaměřujete a co se za tu dobu změnilo?\nDatacentrum Coohousing je poskytovatelem profesionálních hostingových a datových služeb. Máme zákazníky, kterým poskytujeme čistě datové služby, hlavní část však tvoří služby spojené především s fyzickým hardwarem, pro který provozujeme vlastní telehouse se třemi klimatizovanými serverovnami, a to včetně napájení se zálohováním a geograficky redundantní konektivitou. Tím, že máme status telehouse, dá se říci, že nás téměř nic v rámci technických možností pro klienty neomezuje.\nZa dobu naší existence prošel IT sektor dynamickou změnou, kterou vidíme i v našem datovém centru. Krásným případem jsou naši zahraniční i tuzemští klienti. Před 16 lety si k nám a obecně do České republiky, zahraniční zákazníci umisťovali jen jeden či dva servery, aby obsloužili region Čech a Slovenska. Tito zákazníci u nás za těch pár let vyrostli a v současné době mají u nás už celé serverové farmy a provozují od nás své centrály. Samo o sobě je to dáno zejména vzrůstající kvalitou konektivity v České republice a zvyšující se konkurencí v této oblasti. Kromě toho je u nás v Coolhousingu kladen stále větší důraz na kvalitu služeb ať již v souvislosti s garantovanou úrovní služeb, pokročilejšími požadavky na dodané řešení a vyšší kapacitou konektivity, tak ohledně bezpečnosti ve formě ochrany Anti-DDoS, nebo bezpečnosti v datovém centru samotném.\nIndividuální řešení IT projektů\nZmínil jste, pokročilejší požadavky ze strany klientů, jaké projekty jste v posledních letech řešili a uskutečnili?\nPokročilejší, nebo chceme-li náročnější požadavky se nevyskytují jen u velkých projektů. Faktem je, že požadavky tohoto typu se vyskytují více v souvislosti se službami rackhousingu či dedikovanými servery. A proto zde hned máme jednu výjimku. Shodou okolností jsem jedním s naším zákazníkem na virtualizaci nedávno řešil přidání ISO image Veeamu mezi dostupné distribuce LiveCD, aby si v případě havárie mohl i třeba jen částečně obnovit svůj virtuální dedikovaný server. Podařilo se, a zákazník je nyní velmi spokojený. Ale to hlavní pro nás vždy bylo, je a bude, provoz fyzických zařízení ve vlastním telehouse s vlastní technickou podporou. Jinými slovy, ve svém můžeme uzpůsobit prostor a služby potřebám zákazníka a nemusíme se přitom moc ohlížet.\nSpeciální službou, kterou in-house hned tak někde nenajdete, mohou být služby TV services a datové okruhy, které u nás už využívá několik zákazníků. Když to zjednoduším a shrnu, služby TV jsou založeny na tom, že klientovy technologie přímo napojíme na televizní a satelitní přijímač. Díky tomu může s audiovizuálním obsahem efektivně pracovat. No, a poté zde jsou zde ony zmíněné okruhy – prakticky mohu říci, že od nás z datacentra jsme schopni se spojit s libovolným datacentrem v České republice a na Slovensku. Někdy využijeme okruh L2, někdy vlnový multiplex (CWDM/DWDM) a jindy třeba zase DarkFibre. Záleží na tom, co klient potřebuje a my mu najdeme řešení ať už in-house, nebo jej zajistíme od našich partnerů s minimem starostí.\nV čem si myslíte, že je Coolhousing oproti jiným datovým centrum unikátní? Zmínil jste telehouse a individuální přístup. Co dál?\nTohle je taková zvláštní otázka, velice podobná otázce, kterou s oblibou pokládají někteří zákazníci – a proč bych si měl vybrat ke spolupráci právě vás? Shodou okolností se nedávno kolega setkal s novým zákazníkem a přišlo i na téma zkušenosti s datovými centry. Zákazník nás oslovil na základě reference a nepřímé zkušenosti po zkušenosti z předchozího nejmenovaného datacentra, kde byly jeho požadavky vyřizovány pozdě a navrhovaná řešení byla bez hlavy a paty. Bez obalu nám sdělil, že si je vědom, že naše reakční doby na vyřízení nejsou nejrychlejší na trhu, ale že navrhovaná řešení a jejich následná provedení jsou na vysoké úrovni. Že námi dodávaná řešení jsou podle jeho informací od třetích stran funkční, kompletní a mnohdy obsahují i něco navíc z čehož je patrné, že ten, kdo na projektu pracoval, poslouchal zadání a přemýšlel i nad rámec zadání. A já se s touto referencí plně ztotožňuji.\nSvým zákazníkům nasloucháme a řešení s nimi detailně diskutujeme. Obchodní zástupci z Coolhousingu problematice hostingu musí rozumět, nejsou to jen obyčejní prodavači, kteří dneska prodávají hosting a zítra budou podávat přes pult Coca-Colu. Díky tomu k nám má zákazník důvěru a svoji zkušenost předává dál. Schopnost dodávat komplexní řešení, které předčí očekávání zákazníka je něco, na čem si zakládáme. Neříkám, že jsme stoprocentní, ale chceme, aby se potenciální klient stal spokojeným zákazníkem na mnoho let. Všímám si, že nás odborná veřejnost vnímá jako profesionály a partnery i pro komplikovaná zadání. A to je pro mne jako pro specialistu hostingu velmi důležité a cenné.\nHodně zmiňujete dedikované servery, co to je a co můžete v této službě nabídnout?\nSlužba dedikovaných serverů je založená na serverhostingu, hlavním přínosem je však pronájem hardwaru, který klientovi v této podobě nenabourá cash-flow a dovolí mu lepší plánování finančních prostředků. Jednoduše nás osloví, řekne si, jakou sestavu potřebuje a co od ní očekává, my mu ji připravíme tak, aby fungovala a plnila vše požadované. Velice často se třeba setkáváme s požadavkem na kompatibilitu s virtualizační platformou VMware, to je pro nás denním chlebem a zákazník nemusí ztrácet čas s hledáním a ověřováním kompatibility. Námi připravený hardware, který vyhovuje jeho projektu, mu pronajmeme na dobu, jakou bude potřebovat; na tři měsíce, na rok, dva, deset… Po celou tuto dobu mu zajišťujeme bezplatný servis. Když zákazníkovi odejde disk, vyměníme mu jej, to samé týká i pamětí RAM apod. Podpora ze strany Coolhousingu je okamžitá, každý problém řešíme okamžitě.\nCo Coolhousing plánuje z dlouhodobého hlediska, řekněme přesahující pět až deset let?\nTak daleko nedohlédnu, ale pracujeme na sobě a neustále investujeme. Kromě rozšíření naší nejmodernější serverovny S3 o nová racková stání a nového parkoviště pro klienty, jsme letošní léto přidali nový elektrický přívod z druhé trafostanice – ano, v tuto chvíli máme přívody napájení ze dvou různých trafostanic, a to nejdůležitější nakonec – na začátku září jsme nasadili dva nové hraniční routery Juniper vyšší řady. Klienti se tak mohou těšit na postupné vylepšení stávajících služeb a spuštění nových služeb jako je vyhrazená konektivita až 10 Gb/s.\nNa koho se má případný zájemce o služby Coolhousingu obrátit?\nRozhodně na nás, na celý obchodní tým, který najde jednak na www.coolhousing.net, nebo může napsat na info@coolhousing.net, na telefonu +420 220 000 900. Díky propracovanému ticketovacímu systému se požadavek dostane do mých rukou či kolegů z obchodního oddělení.\nRubriky: ByznysČeské ITCloudEkomerceInternetRozhovoryTelekomunikace