Krok do neznáma - 1. kapitola 1/2 | Mischa´s web\nKrok do neznáma - 1. kapitola 1/2\n9. března 2010 v 18:04\t| Mischa\t| Krok do neznáma\ntak jsem tu zas. Tentokrát s první kapitolou. Nakonec jsem jí rozdělila, takže má necelých 13 A4. Nezáživných 13 A4. Ale tak to u mě s prvníma kapitolama býva. Často se teď bude objevovat nespisovná čeština a to většinou během přímých řečí a promluv postav. Jsem z toho tak mimo, že ještě nemám ani hotovou sumarizaci, takže se tu teď nebudu rozepisovat, nechám si to až k sumarizaci. I když je to celkem nic neříkající kapitola, jsem zvědavá na vaše ohlasy. Omlouvám se za chyby, ale v celku mám napsáno skoro 30 A4 a nějak se mi teď nechtělo to znovu kontrolovat. Tak mě prosím neukamenujte, sednu k tomu později. Večer tu bude souhrn a mé malé povídání k nové povídce, která, jak už jste si všimly, nese název Krok do neznáma.\nPřišla jsem na vtipnou věc :D Blog je omezenej na 20 tisíc znaků :D Moje kapitola jich má bohužel víc. Nechce se mi jí znova krátit, to už by bylo na dlouho, tak ji rozdělím na dvě části. Můj ty bože, nevím ani proč mi to přijde vtipný. Tak tady je první půlka.\nPokud jste ještě neviděly galerii, najdete jí ZDE.\n"Hm…" povzdechla si a znovu si urovnala límeček košile. Uhlazovala ho opakovaně už půl hodiny. I když si to nechtěla přiznat, byla nervózní. Dlaně se jí potily a raději nemluvila. Bála se, že by jí zradil hlas. Tato reakce u ní nebyla častá, o to nejistější se cítila. Odvrátila svou tvář od zrcadla a naposledy se rozhlédla po pokoji. Věděla, že se jí bude stýskat. Věděla to už dávno a snažila se na to připravit. Přesto jí síla smutku, který jí pohltil, překvapila. Nesetkávala se s tak silnými emocemi často. Bylo jí úzko, a tak se snažila bojovat s nepříjemnou vláhou, jež se jí v očích postupně nakupila. Sakra, to je přece dětinský, okřikla se v duchu. Znovu si povzdechla a sedla si na svou, teď už bývalou, postel. Bude jí chybět ta vůně dřeva, tak charakteristická pro tento dům. Bude jí chybět rozvrzaný práh u dveří i tvrdá postel. Hlavu si bezmocně složila do dlaní. Bude jí chybět to uklidňující kouzlo světle zelenkavých stěn. Zdálo se jí, jako by to bylo včera, když to tu s Jeremym přemalovávaly. Ach, Jeremy, vzlykla tiše. Netušila, co si bez něj počne. Jednou to přijít muselo a on se o sebe dokáže postarat, pomyslela si a snažila se tím zamaskovat to, co ji trápilo ve skutečnosti. Bezmocně zakroutila hlavou a raději zahnala podobné myšlenky. Aniž by si to uvědomila, zamilovala se. Zamilovala se do tohoto místa. Poskytlo jí útočiště. Díky němu si nepřipadala tak opuštěná. Vstala a přešla ke svým taškám. Měla málo věcí a tak se vše, co si odvážela, vešlo jen do dvou kufrů a čtyř krabic. Doufala, že se jí z našetřených peněz podaří nakoupit dostatek věcí. Brala si sebou všechno, nic tu nezanechala. Některé věci pro ni měly až sentimentální hodnotu. Možná proto, že věděla, že se sem nevrátí. Věděla, že se jí ze začátku stýskat bude, ale ona se uměla přizpůsobit. Měla plány, které ve své budoucnosti chtěla uskutečnit, vracet se sem mezi ně rozhodně nepatřilo. Stálo jí to tolik úsilí, přece toho nebude litovat kvůli pokoji. Stejně mě tu brzo někdo nahradí, pomyslela si a zvedla jednu krabici a kufr, aby je odnesla dolů. Cestou dolů se snažila vyhnout pobíhajícím dětem a probojovat se až ke schodům. Hluk a dusot, který děti dělaly, ji v tuto chvíli přišel tak magický. Ze všech stran k ní doléhal dětský smích, který se prostornými chodbami téměř nepatřičně rozléhal. Odnosila ven i zbylé věci, a když bylo hotovo, postavila se před dům. Dlouho si tuto chvíli představovala, nemohla uvěřit, že je to tady. Po páteři jí přelétlo zachvění. I zde běhal nespočet dětí, hrály si na hřišti a poskakovaly okolo potoka. Naposledy se otočila k domu, který jí byl po tolik let domovem. Nevypadal už tak děsivě, jako když ho spatřila poprvé. Prohlížela si ho pozorně, jakoby si ho chtěla vyrýt do své paměti. Hluk v okolí ustal a ona už byla jen prostý pozorovatel. Už sem nepatřila. Chtěla se usmát, ale její smutná tvář jí to nedovolila. Dnes nebyl den určený k úsměvům. Prohlížela si každý detail, který si vybavila. Omlácená okna, mohutné dveře s popraskanou černou barvou, to vše jí bylo velmi povědomé a přesto vzdálené. Tato chvíle jí přišla tak definitivní.\n"Odcházím," zašeptala k domu slabým, plačtivým hlasem, jakoby ji snad dokázal odpovědět. Jakoby se s ním snad chtěla rozloučit. Ten dům toho pro ni tolik znamenal. Pohled na něj jí bičoval, stejně tak jako poprvé. Tentokrát však ne proto, že by se do něj stěhovala, ale proto, že ho opouští. Nenáviděla ho téměř stejně jako tenkrát, před 10 lety, kdy sem přišla. Byl připomínkou její bolesti, její ztráty. Stejně tak však ve skrytu duše děkovala za to, že ji osud dovolil tu být. Že po všech těch útrapách mohla žít v domě, který leckomu připadal děsivý, s lidmi, kteří jí milovali. Smutně se pousmála, když si vzpomněla, jak láskyplně ji uvítali. Myšlenky se jí z novu zatoulaly k Jeremymu a oči jí zalila vláha. Po všem tom smutku byla vděčná za příležitost, kterou jí osud dal. Byla vděčná, že ji naučil žít. Díky němu se o sebe dokázala postarat.\n"Je na čase vyletět z hnízda," zašeptala o něco smířeněji. Loučení pro ni znamenalo velmi bolestivý proces. Neuměla to. Svazovalo jí jazyk jen pomyšlení, že se musí s někým rozloučit. Nedokázala říct sbohem. Nenáviděla to. Bylo to v ní velmi hluboko schované, ten strach ze ztráty, protože lidi, které milovala nejvíce, jí opustili, aniž by se rozloučili. Nikdy jim nedokázala odpustit. Odešli. Nechali ji tu samotnou. Její milovaní rodiče. Před očima ji znovu přelétla děsivá scéna. I teď se jí srdce rozbušilo rychleji, když vzpomínala. Bylo jí deset let, zrovna slavila narozeniny, když ji rodiče vzali na dovolenou místo dárku. Chtěli ji ukázat Kanadu a její obrovská jezera. Lexis vodu milovala. Moc se těšila. Nejen kvůli jezerům, ale i kvůli rodičům. Moc času spolu netrávili. Často se hádali. Ale teď ne, teď byli zas rodina. Ten den se strhla obrovská bouře, silnice byly kluzké a přes clonu deště nešlo téměř vidět. Bála se, něco uvnitř jí křičelo, aby zastavili, aby už dál nejeli. Tenkrát to ještě nechápala, a proto si to bude nadosmrti vyčítat. Kdyby byla o trochu více vnímala, kdyby se snažila pochopit sama sebe, byli by dnes její rodiče žili a ona by tuto slavnostní chvíli strávila s nimi. Nenáviděla se za to. Vždy si říkala, že tomu mohla zabránit. Lexis měla totiž zvláštní nadání. Nebylo to nic tajemného, nic nadpřirozeného. Nazývala to šestý smysl, nebo intuice. Byla vnímavější než ostatní a díky tomu viděla věci, které ostatní přehlíželi. Neprojevovalo se to nijak zvlášť. Jen mívala pocit, nic víc. Takové malé tušení. Říkalo jí to, aby uhnula včas, než projede auto kolem, aby si vzala deštník, než začalo pršet. Pocit, který jí onoho osudného dne řekl, aby se sklonila. Pocit, který jí říkal, co má udělat. A ona ho poslouchala, neboť nebýt jej, nebyla by tu. Jenže pro její rodiče to bylo příliš pozdě. Poprvé ho poznala v den té autonehody. Celý den byla nesvá, nechtěla být v autě. Měla nutkání vystoupit, ale rodiče jí nevnímali. Nechtěli si zkazit společný den. Po celém těle cítila chlad. Chlad, který předtím nechápala. Připadalo jí, jakoby se jí někdo dotýkal. Někdo s velmi studenou rukou. Někdo, koho vidět nemohla. A pak se naproti nim objevilo auto, celou jejich kabinu ozářily reflektory a otec zazmatkoval. Strhnul volant doprava, auto dostalo smyk, několikrát se otočilo a pak sjelo do jezera. Ale ona se včas sklonila, protože k ní její vlastní myšlenky křičely. Říkaly, aby to udělala. Díky tomu jí náraz nezlomil vaz jako jejím rodičům. Do teď netušila, co se vlastně stalo. V mysli jí blikaly jen slabé útržky vzpomínek, nic nebylo souvislé. Jen děs, bolest a chlad. Chladná, temně černá voda, která ji chtěla pohltit. Nikdy se nepřišlo na to, jak se dostala ven. Teoreticky vzato byla mrtvá. Při převozu do nemocnice se jí zastavilo srdce a záchranáři ji museli necelou minutu oživovat. Byl zázrak, že přežila.\nNenáviděla loučení, nenáviděla narozeniny. Roztěkaně se nadechla a potřepala hlavou, aby z ní vyhnala nepříjemné vzpomínky. Teď ne, okřikla se rázně. Nechci si přece dnešní den zkazit, řekla si v duchu a setřela si z tváří slzy. Minulost zůstává za mnou. Pevně sevřela řetízek s přívěškem, který jí studil na krku. Sevřelo se jí hrdlo, když si na něj zas vzpomněla. Dostala ho teprve včera, když se loučila s Jeremym. Nechtěla, aby tu dnes byl. Nevěřila si, že by byla natolik silná, aby odešla. Stačilo, aby na ni upřel své hřejivě hnědé oči a ona by se v nich ztratila. Nedokázala by odejít, a proto mu zakázala, aby sem dnes chodil. Dal jí ten řetízek, jako připomínku. Věděla, že ho její odchod bolí víc, než dává najevo. Byli jako sourozenci, i když ani takovéto přirovnání nedokáže popsat hloubku jejich vztahu. Nenapadalo ji jak to říct jinak. Byli nejlepší přátelé, spřízněné duše.\nByla si jistá, že oni tohle překonají a tahle jistota, kterou jí našeptával onen šestý smysl, jí vykouzlila úsměv na tváři. Přesto ho tu nechtěla, ztěžoval by jí to. Byla si jistá svými rozhodnutími. Ten tajemný pocit v jejím nitru jí říkal, že vše bude v pořádku.\n"Alexis, Alexis, zlato máš všechno?" volala na ní Jennifer.\n"Ano, Jenn, mám všechno. Kontrolovaly jsme to spolu nejmíň desetkrát." Uklidnila svou nejmilovanější vychovatelku pobaveně. Jenn byla prostě moc starostlivá. Jen co k ní postarší žena s lehce prošedivělými vlasy přišla, vyjelo za rohem kanárkově žluté auto.\n"Ach, taxi je tu. Takže už je čas, Alexis, holčičko." Pohlédla na svou nejmilovanější chráněnku s obavami v očích. Lexis to čekala, nevěděla však co říct. V mnoha ohledech ji tato čiperná dáma nahradila matku i nikdy nenalezenou přítelkyni. Dívaly se jedna druhé do očí a obě mlčely. Lexis tuto chvíli nechtěla přerušit, byla výstižnější jak slova.\n"Dej na sebe pozor, holčičko. Piš nám a přijeď se za námi brzo podívat." Promluvila Jennifer, když začal taxikář nakládat věci do kufru. "A tady máš," zašeptala Alexe do ucha, když jí objímala, a vložila jí do dlaně malou ruličku svázaných bankovek. Lexis na to vyjeveně pohlédla a okamžitě ji Jenn vrátila zpět.\n"Jenny," okřikla ji zmateně. "T-to ne, tohle přece." Koktala.\n"Pšt, nechci slyšet žádné námitky. Nedáváme ti nic, co by nám tu chybělo. Šetřily jsme na to už dlouho." Přemlouvala ji Jenny, ale její slova měla spíše opačný výsledek. Šetřily na to? Ach bože, vzdychla si. Tentokrát už slzy neskrývala. Jenny byla nejdříve zaskočená. Nikdy neviděla Lexis brečet. "Musíš mít přece něco do začátku. Budeš potřebovat tolik věcí." Lexis viděla, jak se přemáhá, jen aby se nerozbrečela. Nechtěla jim to dělat ještě těžší a tak Jenn naposledy pevně objala.\n"Budete mi chybět." Zašeptala jí do ramene. "Postarejte se mi o Jeremyho." Odtáhla se a pomalu přistoupila k autu.\n"Neboj, postaráme. A ty se nám tam neztrať. Svět je veliký, Alexis." Usmála se smutně Jenn. Lexis se na ni naposledy otočila, jednou nohou v taxíku.\n"Děkuju," řekla stěží svá poslední slova, pak už jen nastoupila. Klekla si na zadní sedadla a mávala Jenny, dokud nezajeli za roh. S povzdechem si sedla zpět.\nAutem hrála veselá country písnička a řidič si její rytmus vyťukával o volant. Zaostřila svůj zrak na rádio, hrálo stále stejně. Jí však připadalo, jakoby se snad vzdalovala. Vše slyšela zdálky. Seděla tam a na nic nemyslela. Cítila se prázdná. Ruce měla svěšené podél boků, ramena jí ztěžkla. Nebyla si jistá, co ty pocity znamenají. Ještě před chvílí by vsadila život na to, že to, co ji čeká, bude šťastná budoucnost. Teď si tím tak jistá nebyla. Prsty jí jemně brněly a dech se jí zrychlil. Bála se. Měla strach z toho, co ji čeká a to u ní nebylo normální. Stalo se jí to jen párkrát, a přesto to stačilo, aby se cítila vyděšená. Bylo to, jakoby se nad jejím šestým smyslem usadil temný mrak. Nepropouštěl nic, co by Lexis napomohlo předvídat její budoucnost. Nic, co by jí prozradilo, co ji čeká. Cítila se tak bezbranná. Příliš spoléhala na svůj šestý smysl. Byl pro ni tak automatický, jako dýchání a díky tomu se na něm stala závislá. I nadále hypnotizovala rádio a snažila se urovnat své myšlenky. Netušila, jak dlouho už tam takhle sedí, ale to jí teď nepřišlo důležité. Dokonce ani vysoká, na kterou jede, jí teď nepřišla důležitá. Musí se rozhodnout.\nUcítila jen lehký závan strachu, tajemna. Temnota ji čeká. Oklepala se a nervózně si poposedla. Seděla ztuhle, na sedadle se držela jen silou vůle. Pocity, které k ní v lehkých nárazech přicházely, byly dostatečně děsivé. Na malou chvíli však pocítila sílu svého rozhodnutí, rozhodnutí, které ještě neučinila. Bylo to velmi zvláštní a mockrát se jí to nestávalo. Dýchala přerývavě a rychle, čímž si akorát způsobila bolest na prsou. Kdyby to mělo být zlé, kdyby jí čekalo něco zlého, už dávno by to věděla. Když vyplňovala přihlášku, když žádala o stipendium, pokaždé jí její vnitřní pocit říkal, že dělá dobře. A právě teď, na tu malou chvilku cítila, že udělala dobře. Zvolila si temnotu. To ona do ní dobrovolně vstoupila. Odehnala od sebe nepříjemné pocity jako mávnutím proutku. Možná udělala chybu, možná měla poslechnout svůj rozum a vyskočit z auta. Možná, třeba jen možná, není temnota to, z čeho by měla mít strach. Třeba postačí, když do ní vnese trochu světla. Temnota přece neznamená zlo. Jen to jen místo, kam člověk nedokázal vnést naději. Lexis už teď věděla, že se o to aspoň pokusí. Zavrtěla se a pohodlně se uvelebila na sedadle. Nepříjemné myšlenky byly pryč.\nOna už prostě byla taková. Nenáviděla nejistotu, a proto na to nemyslela. Nechtěla se zabývat tím, co nechává za sebou nebo tím, co ji čeká. Vykouzlila na své tváři lehký úsměv a pak už nikdo nemohl poznat, jaký boj před chvílí sváděla. V jejích očích by nenalezl nic. Lexis byla stálá ve svých pocitech a rozhodnutích. Z pravidla je nikdy nedávala najevo. Obzvláště dobrá byla ve vypuzování nepříjemných věcí. Nikdy se dlouho netrápila. Nereagovala na okolí, žila si sama svůj svět. Možná proto jí lidi nazývaly netečnou. Lexis to netrápilo. Věděla, že mají pravdu, oni jí skutečně byli lhostejní. Nic, co by oni řekli, jí ublížit nemohlo. Z náhlého popudu se ohlédla do zadu. Nový život začíná, pomyslela si a doufala, že jí zůstanou jen vzpomínky. Už nikdy se nechtěla vrátit ke svému starému životu. Do ruky vzala řetízek od Jeremyho a lehce ho políbila. Drž mi palce, Jeremy, zašeptala a nedočkavě se na sedadle zavrtěla. Nečekala ji dlouhá cesta, do Durhamu to nebylo daleko a ona nechtěla nic propásnout.\nKdyž se blížili k městu, začala být znovu nervózní. Tak dlouho plánovala svůj odjezd, ale to, co bude dělat, až tam přijede, netušila. Dříve, než stihla vymyslet něco kloudného, projížděly mohutnou branou, jež hlásala: Durham, University of New Hampshire. Narovnala se a zhluboka se nadechla.\n"Tak a je to tady," zašeptala a otřela si dlaně o džíny. Omámeně vystoupila z taxíku a rozhlížela se kolem. Pozorně si prohlížela majestátní budovy, které se tyčily okolo parku. Některé staré, jiné nové. Na tváři se jí usadil rozjařený výraz. Dokázala jsem to, výskla si v duchu, dokázala. Netrvalo dlouho a zatím, co si prohlížela okolí, jí to došlo. Areál byl obrovský a ona absolutně nevěděla, kam jít. Na prázdno polkla a snažila se zahnat rostoucí paniku.\n"Tak kampak to bude, děvenko?" zeptal se postarší taxikář s úsměvem. Zmateně se rozhlédla.\n"Ehm, Alexis Gratton?" zaznělo jí nejistě za zády. Otočila se a pohlédla do hnědých očí dívky stejného věku.\n"Eh, ano." Odpověděla zmateně.\n"Já jsem Lily O´Brian, tvoje budoucí spolubydlící a průvodkyně." Usmála se a podala Lexis ruku. Lex jí s úlevou přijala.\n"Těší mě. A děkuju, jsi moje záchrana."\n"Bála jsem si, že tě nepoznám. Jsem zástupce vedoucí studentského zastupitelstva v rámci přijatých stipendií. No jo, zní to složitě co?" Usmála se hnědovlasá dívka, když si všimla Lexiina nevěřícného pohledu. "Chtěla jsem si na karton napsat tvoje jméno a mávat tu s tím jako s cedulí." Zasmála se. "Tak pojď, ukážu ti to tu." Řekla hnědovlasá dívka a vzala polovinu Lexiiných věcí. "Měla jsem za úkol tě tu zasvětit, a nakonec nás spolu i ubytovali. Moje spolubydlící odešla, a kolej, na které jsi původně měla být, se rekonstruuje. Ta naše je už hotová. Bydlíme v severní části kampusu, vidíš támhlety cihlový baráky? Tak tam. Jmenuje se to Gabless. Jsou to menší bytový jednotky. Spadáme pod oblast jedna a máme štěstí. Máme ty nejlepší pokoje. Woodside byty jsou hned naproti. Máme mezi sebou park. V létě je to dobrá věc. V kolejích jsou povětšinou sportovci. My jsme v horním patře. Máme malou kuchyňku, takže se nemusíš spoléhat na menzu. Věř mi, za chvíli by ti to lezlo krkem." Zasmála se Lily. Lexis jen vyjeveně sledovala svou novou upovídanou spolubydlící.\n"Do jakého ročníku chodíš?" zeptala se Lexis, aby si ujasnila své pochybnosti.\n"Do druhého. Na KOLU. Svobodná umění. Specializuju se na zpěv a tanec. Ty jdeš na světovou literaturu, viď?" Lexis kladně zakývala.\n"Máme tu hodně bratrstev a sesterstev, ale ty ses ani do jednoho nepřihlásila, že ne?"\n"Ne." Odpověděla ihned Lex. To poslední, co by chtěla, bylo být v bratrstvu nějakých blonďatých sester s IQ nula.\n"Koukám, že sdílíme stejný názor. Navíc, tady jsou tyhle organizace stejně spojené jen se sportem. Musela by si jít na atletiku. Tak, co bych ti tu mohla ještě ukázat. Tamto, ta velká kamenná budova, to je univerzitní knihovna. Počítám, že tam budeš trávit hodně času. Od ní zprava je menza a první část auly, přednáškových místností. Těmi tě provedu, podle toho, jaký budeš mít rozvrh. Támhle vlevo je bistro a kavárna." Ukazovala Lily, kde co je a vesele při tom poskakovala. Už teď Lexis připadala jako přerostlé dítě, věčně nadšená a veselá. Z Lily spokojenost vyzařovala. "Na pokoji máme i novou koupelnu. Díky bohu, protože ty společný byly dost děsivý. Nechala jsem si ten pokoj, co jsem měla, ale jestli ho budeš chtít tak není problém. Nechci, abys myslela, že si na to uplatňuji nějaké vlastnické právo, jenom proto, že jsem tu byla dřív." Lex stěží stíhala monolog, který její spolubydlící vedla, takže nejdřív nepochopila, proč se Lily tváří tak nejistě.\n"Oh, to je dobrý. Klidně si ho nech. Mě to nevadí." Usmála se na Lily.\n"Dobře, ale kdyby něco, řekni. Obývák taky není špatnej. Máme novej gauč, zůstalo nám tam křeslo. Doufám, že se nám ho podaří nějak zkulturnit. No sama uvidíš. Myslím, že někteří to tu mají o dost horší." Usmála se Lily. "Neboj, už tam budeme." Procházeli ohromným parkem, který byl zřejmě pravidelně udržován. Lex se už viděla, jak se pod ochranou jedno z mohutných zdejších stromů čte své nejoblíbenější knihy.\n"Pokoj si můžeš vymalovat. Pokud budeš chtít, můžeš vyměnit i nábytek, ale ten starý nesmíš vyhodit. Večerku tu nemáme, ale od deseti hodin večer je vyhlášen noční klid a nesmí se vyrušovat. Přednášky začínají v deset a končí kolem páté odpoledne." Pokračovala Lily v zasvěcování. "Až vybalíme, zajdeme tě přihlásit a zapsat na přednášky. Pak už budeš mít i rozvrh a já tě tu zítra budu moct pořádně provést. Menzu máš zaplacenou, takže si můžeme v klidu dojít na oběd i večeři." Dokončila svůj proslov Lily právě ve chvíli, kdy se blížily k jejich bytu. Domek nebyl velký, ale bylo jich tu v řadě hned několik. Naproti byly téměř stejné domy, ale ne v cihlové výstavbě, nýbrž v kamenné. Lily zabočila k třetímu domu s bílými okenicemi. Položila Lexiny krabice na zem a vytáhla z kabely klíče. Vytahaly věci až nahoru, do jejich patra a pak Lex už jen čekala, až Lily odemkne. Ani si neuvědomila, že se usmívá, ale hrozně se těšila. Byt začínal malou chodbičkou s věšákem a botníkem, z které vedli dvoje dveře. Lex se s prosbou ve tváři otočila k Lily.\n"No jen si posluž," zasmála se.\nV prvních dveřích, po Lexině levé ruce, byla koupelna. Nebyla nikterak velká, přesto mohla dvou lidem bohatě stačit. Po levé straně byly hned prosklené dveře do sprchového kouta. Na zeď, která sprchový kout uzavírala navazovala zabudovaná vana.\n"Vana," vydechla slastně Lex. V domově měli jen sprchové kouty, ale tahle vana přímo volala: Použij mě!" Nad vanou bylo velké okno, které do koupelny propouštělo potřebné okno. Tapety na zdech byly vedeny v kouřové barvě, ke které byly sladěny i hnědobéžové dlaždičky. Vzadu, za vanou, byl v další malé místnosti umístěn záchod. Dveře byly odstraněny a tak to nepůsobilo stísněně. Na protější straně byly přes celou délku místnosti podélné skřínky. Byla v nich spousta úložného prostoru a na jejich desce dvě umyvadla. Byla dokonalá. Lexis ani nic takového nečekala. Sakra, nečekala jsem ani, že budeme mít vlastní koupelnu. Vyšla ven z koupelny a promluvila na Lily.\n"Je dokonalá. Bože, my vážně máme vlastní koupelnu." Zasmála se nevěřícně. Lily se potěšeně usmívala.\n"Perfektní, viď?" zeptala se poťouchle. Lexis jen znovu zakroutila hlavou. Došla tedy k druhým dveřím, které byly naproti těm vchodovým. Za nimi byl obývací pokoj. Jednoduchý, ale dostačující. Vypadal nezabydleně, ale Lexis věděla, že s Lilyinou pomocí to tu tak dlouho nezůstane. Naproti vstupním dveřím stál pod okny nádherný gauč, lesklé opěrky a béžový potah ladil k vanilkovým stěnám. Okno sem propouštělo nažloutlé světlo a tak to tu bylo dostatečně prosvícené. Na pravé straně, trochu dál od dvou dalších dveří, byla ve zdi vestavěná knihovna a hned vedle ní krb. Vlastní krb, usmála se Lex. Vlevo se prošlo obloukem do malé kuchyňky. Byla nově zařízená. Skřínky byly nalakovány bílou barvou a ladily se žlutobílými dlaždičkami. Bylo tu dostatek poliček, aby si zde mohli uložit potraviny i nádobí. Lexis k jedné došla a otevřela ji. Byla tu trocha nádobí, zřejmě Lilyino. Budu taky muset něco dokoupit, poznamela si Lexí v duchu. Podívala se do dolních skříněk, za jedněmi dvířky byla ukrytá malá lednice. Lex se usmála. Byl tu i dřez, a jednoduchá dvojplotýnka. Ta jim bude bohatě stačit. To je až moc dokonalý, pomyslela si. Vyšla ven z kuchyňky a usmála se na Lily, která tam na ní čekala. Stála přede dvěma dveřmi.\n"Nejdřív do mého pokoje, ať když tak víš, o co přicházíš. Pak se můžeš kochat tím svým." Otevřela dveře více vpravo. Nebyl to velký pokoj, ale o to víc působil domácky a útulně. Stěna naproti dveřím byla pokryta hnědou tapetou s béžovými puntíky, zbytek stěn byl vymalován béžovou. U potapetované stěny stála postel s téměř stejným povlečením. U ní stál stolek ze světlého dřeva stejně jako zbylý nábytek. Lily tu už měla plno věcí. Celý noční stolek byl zasypán knihami a rámečkem s fotkou. Nad stolkem bylo okno a jeho parapet byl v obležení plyšáků a rámečků s fotkami. Po pravé straně ode dveří byla vestavěná skříň. U nohou postele stál šatník s otevřenýma a napůl zaplněnýma šuplíkama. Naproti posteli stál psací stůl a vysoká skřínka plná knih a papírů. Na stole ležel ještě nezapojený počítač se spoustou různých kabelů. Vedle stolu stálo v rohu velké křeslo hnědé barvy a vedle něj malá knihovna. Ještě byla prázdná ale na zemi už ležela krabice plná knih a na jí akustická kytara. Byla to pěkné a útulné. Lily uměla sladit barvy a i když by to tu někomu mohlo připadat chaotické, vše mělo svůj řád a vypadalo to pěkně.\n"Ještě je tu trochu bordel. Časem všechno vybalím." Zaškaredila se Lily na nepořádek.\n"Máš to tu pěkné," usmála se na ní Lex. Lily ji čapla za ruku.\n"Teď tvůj," usmála se.\nLex plná očekávání vstoupila do dalšího pokoje. Do svého pokoje. Když se do pokoje vcházelo, začínal úzkou uličkou. Nebyla malá, ale byla užší než zbytek pokoje. Na levé straně byla ve zdi zabudovaná skříň, o trochu větší než má Lily. Napravo stála delší nízká knihovna a za ní hned noční stolek. Na protější zdi ode dveří stála postel s kovovým rámem. Na rozdíl od Lilyina pokoje zde byl nábytek z tmavého dřeva. Všechny zdi byly vymalovány béžovou barvou a na zemi ležela dřevěná podlaha. Lex prošla uličkou k posteli. U jejích nohou stál psací stůl s poličkami na zdi. Naproti němu, u zdi, která byla předtím skrytá, stál vysoký prádelník a v rohu stejné křeslo jako měla Lily, vysoké s tmavě hnědým potahem. Ten pokoj byl dokonalý, myslela si v tu chvíli Lex a musela se zasmát tomu, kolikrát slovo dokonalý za poslední hodinu použila. Vykuleně se otočila na Lily, která jí stála za zády.\n"Tohle je fakt můj pokoj?" zeptala se nevěřícně.\n"Líbí?" zeptala se Lily místo odpovědi. Lex se nezmohla na slovo. Došla k posteli, na které byla ještě v igelitu zabalená nová madrace a plácla sebou na ní.\n"Je to dokonalý." Vydechla a ucítila, jak se vedle ní prohnula matrace. Podívala se na Lily, obličej rozjasněný emocemi ale oči jako vždy stejně chladné. Dost dobře by to mohla být jen maska. Žádná emoce na její tváři nemusela být skutečná, pokud její oči byly takto chladné. Ale dnes bylo vše skutečné. Ona byla skutečně šťastná. Měla dokonalý pokoj, byt, a skvělou spolubydlící, která toho namluví za obě dohromady. Co víc jsem si mohla přát?\nSeděly tam dobré dvě hodiny, když Lily vyprávěla, jaké to tu bylo v den jejího nástupu. Vyprávěla Lexí zajetý systém, ale ona věděla, že si to stejně nebude zítra pamatovat. Smály se a povídali, dokonce i Lex hodně mluvila. Bylo to příjemné. Nikdy žádnou kamarádku neměla. Na střední moc holek nebylo a v domově byly všichni o dost mladší. Jediný její přítel byl Jeremy. Ale ten tu s ní být nemůže.\n"No nic, měly bychom jít aspoň něco vybalit." Utrousila Lily a vyhrabala se z postele. Nová matrace byla měkká a pohodlná.\n"Můžu ti pomoct?" zeptala se Lexí.\n"Jasně. Pojď." Chytla se Lilyiny nabídnuté ruky a vyhoupla se na nohy. Další dvě hodiny jim zabralo vybalování Lilyiných věcí. Měla toho skutečně hodně a šlo poznat, že si zřejmě špatně nevede. Šílená hromada oblečení a kabelek. O takovém množství se Lexí jenom snilo. Pomalu se začala cítit nepříjemně. Vlastnila jenom špetku oblečení, obnošené a ošoupané. Nikdy si žádné nekoupila. Vše, co si vydělala v práci, si schovávala až sem. Doufala, že si toho bude moct hodně nakoupit. Peněz neměla málo. K 18. narozeninám jí byl umožněn k dědictví po rodičích, na které dosud nesáhla. Vše si schovávala na teď. Peníze, které si vydělala, její konto navýšily a od Jenny toho taky nedostala málo. To byla jedna z mnoha věcí, na které se těšila, nákupy. Seznam věcí, které si musí pořídit, byl skutečně dlouhý. Nevlastnila nic z elektroniky. Chtěla si koupit notebook, ipod, fen, a podobné věci. Těšila se, až si bude moct vybrat oblečení, které se jí líbí a které předtím nikdo nenosil. Domov neměl moc peněz a tak se oblečení dědilo. Stejně tak všechny věci okolo. Věděla, že se nevyhne pátravým pohledům. A věděla, že se Lily jednou zeptá. Nechtěla však, aby to bylo hned.\n"A odkud že vůbec jsi?" vykolejila Lily Lex z chvilky ticha.\n"Ehm, z Manchesteru, ale pak jsme se přestěhovaly do Lew´s Dorfu, kousek odtud. Je to takový menší zapadákov." Vysvětlovala Lex a brilantně se vyhnula prozatím tématu dětský domov. Nerada o tom mluvila. Ne že by se za to snad styděla, ale nechtěla, aby ji někdo litoval. Připomínalo jí to tu nehodu, a na to teď skutečně nechtěla myslet. "A ty?"\n"Fakt? Já jsem taky z Manchesteru. Tak to bychom měly." Řekla Lily, když dokončily vybalování v koupelně. Rozdělily si jí napůl. Levá polovina byla Lexí, pravá Lily. Vybalily si hygienické potřeby a ručníky. K Lexiině údivu měla Lily sortiment jak drogerka. Nespočetný množství šminek vyrazilo Lex téměř dech. U poloviny věcí ani nevěděla, k čemu jsou.\n"Bože Lily, ty jsi vykoupila drogerku, ne?" zeptala se pobaveně. Neunikl jí zkoumavý pohled jejím směrem. Ano, Lex žádné šminky neměla.\n"Myslím, že tvůj sortiment brzo budeme muset rozšířit." Poznamenala spolubydlící stejným tónem. Lex se na ni zaškaredil a dál se věnovala svému vybalování. Po chvilce ticha zas Lily navázala rozhovor, tentokrát, co se týče školy. Radila Lex na čí přednášky jít, na čí zas ne. Kolik si jich má dát, a kdo je lepší. Lex se usilovně snažila zapamatovat si každé slovo, stejně se jí na to bude muset pak znovu zeptat. Lex se ve svém úsudku nemýlila. Lily byla skutečně upovídaná, ale ve zdravém slova smyslu. Nezdála se, ale byla zároveň dobrý posluchač. Byla tak otevřená, až to Lexis děsilo. Ona taková být neuměla. Nemohla toho o sobě moc říct, celý její život se vztahoval jen k pobytu v dětském domově a Jeremymu. Pak se jí v hrudi usadil velmi příjemný pocit. Nebyl to "ten pocit", který normálně cítila, tohle bylo něco jiného. S úsměvem pohlédla na Lily a pak jí to došlo. Sedí tu, ve svém pokoji na univerzitě a povídá si zřejmě se svojí první kamarádkou. Všechno to pro ni bylo tak nové. Lexis tuto změnu vítala s nadšením. Zrovna vycházely z koupelny, když se ozvalo rázné zabušení na dveře.\n1 chuckyna | Web | 12. března 2010 v 16:08 | Reagovat\nTak mám za sebou první polovinu..\nJednu věc fakt nechápu.\nJak můžeš psát den ode dne líp, líp a líp? Ale tak moc? Tohle se mi líbí. Fakt hodně. :)Mě začátky nikdy nejdou, ale tenhle je fakt skvělej :) Už se nemůžu dočkat, až dočtu celou kapču :)\n2 Mischa | 16. března 2010 v 19:40 | Reagovat\n: Hola Chucky :)) Ještě kdyby to tak bylo Ne děkuju :) Jsem ráda, že se ti to líbí :) Ty jo, kolikrát tuhle větu ještě napíšu ?\n3 Kaku | Web | 26. března 2010 v 19:12 | Reagovat\nPáni, vypadá to fakt zajímavě.. :)Nechápu, proč kecáš o tom, že je to nudný. Začátky podle mě nejsou nudný (kromě těch mejch). Tvý začátky už vůbec nejsou nudný. Je tu tolik skrytejch tajemství! No nic.. jdu na druhou půlku..\n4 Mischa | 26. března 2010 v 23:02 | Reagovat\n: Asi proto, že nemám ráda začátky Ale děkuju to potěší\n5 *Emmgirl* | Web | 28. července 2010 v 23:21 | Reagovat\nMoc krásné a zajímavé. Nikoliv nudné!\nJinak jsem strašně ráda, že nepíšu u své povídky jako jediná delší kapitoly. :) Proti těm Tvým to stejně není nic. x)\n6 Mischa | 29. července 2010 v 7:39 | Reagovat\n: Děkuju! Před takvou chválou se červenám Delší kapitoly jsou super, a je jednoduší na ně pak navazovat


Ivan Tomashuk Praha IČO 02014807 kontakty (14.05.2021) | Finance.cz\nIvan Tomashuk Praha IČO: 02014807\nTato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu Ivan Tomashuk, která sídlí v obci Praha a bylo jí přiděleno IČO 02014807.\nIvan Tomashuk je Fyzická osoba podnikající dle živnostenského zákona nezapsaná v obchodním rejstříku se sídlem v obci Praha. Podniká od roku 2013 v oboru Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona .\nZákladní údaje o Ivan Tomashuk IČO: 02014807\nKontakty na Ivan Tomashuk IČO: 02014807\nNad višňovkou 755/21, Praha 161 00\nObory činností Ivan Tomashuk IČO: 02014807\nVedení firmy Ivan Tomashuk IČO: 02014807\nHodnocení Ivan Tomashuk\nVýpis dat pro firmu Ivan Tomashuk obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.\nvýpis firmy Ivan Tomashuk, 2014807 na živnostenském rejstříku\nIvan Tomashuk - 01148541 - Kadaň , Chomutovská 1569\nViktoriya Tomashuk - 25987216 - Velké Poříčí , Náchodská 3


Marta Jandová: Kvůli dceři se vzdala svého psa – NašeHvězdy.cz\nMarta Jandová: Kvůli dceři se vzdala svého psa\nZpěvačka Marta Jandová (43) je milovnicí zvířat. O tom svědčí fakt, že doma měla asi sedm let pejska jménem Katze. Toho musela dát ale bohužel pryč. Samozřejmě to pro ni nebylo jednoduché, ale udělala to kvůli své dceři Marušce (4).\nPes se s ní totiž nemohl snést a bylo komplikované, když byli spolu. „Byla hodně nervózní a taková nesvá. Prostě jí Maruška asi nesedla. A tak jsem jí dala mé tetě, která žije na vesnici,“ svěřila se Marta. Naštěstí je tedy Katze na dobrém místě a Marta ji tak může kdykoli navštívit. Dceři, která je jedináček, ale smutno není.\nMá totiž ještě další dva pejsky, kteří ji psí lásku dokonale vynahrazují.\nJen nesmí působit problémy.\nNebo téma: Marta Jandová.\nOdemkněte dveře houslovým klíčem a z pokojů na vás\nCo rychle uvařit chutného, protože jsme zapomněli\nPlněné hovězí závitky jsou oblíbeným českým


forum.orchidej.cz - Zobrazit téma - Pomoc - žloutnou/červenají listy a odpadají\nVyhledat témata bez odpovědí | Zobrazit aktivní témata Právě je úte 23. dub 2019 20:05:59\nPomoc - žloutnou/červenají listy a odpadají\nRegistrován: ned 22. říj 2017 7:56:22\nAhoj lidi. Pořídila jsem si první orchidej, chvilku to šlo dobře, jela jsem podle instrukcí na manuálu z květinky, ale jednou jsem usnula a místo 5 minut byla květina namočená ve vodě přes celou noc. Teď, po zhruba třech týdnech mi začaly žloutnout až červenat listy a odpadat, stejně tak i květy, jde to hrozně rychle. Teď vypadá takhle:\nDle instrukcí se měla namáčet na 5 min jednou týdně, poté vyjmout a okapat. Substrát má vlhký, v pokoji udržuji zhruba 22 - 23 stupňů. Je to vhodná, dostačující teplota?\nObávám se, že tím přelitím jsem ji poškodila a nejsem si jistá, co s ní mám teď dělat, jelikož s orchidejemi nemám žádnou zkušenost, proto prosím o radu.\nned 22. říj 2017 8:16:38\nRe: Pomoc - žloutnou/červenají listy a odpadají\nTa kytka musí mezi zálivkami dokonale vyschnout. Tohle je ulitá rostlina a pravděpodobně jí uhnily kořeny.. Nezpůsobila to jedna zálivka přes noc, ale trvalé přemokření. Jednak musí ven z toho mechu, v němž je zasazená a musí do čisté kůry. Vidím nějaké zdravé kořeny. Otázka je, jestli má živé srdíčko - to místo, z něhož vyrůstají listy. Ustřihněte stvol, přesďte do kůry a malého květináčku a zalévejte až po důkladném vyschnutí. Možná se probudí spící očko. Ale kdyby to byla moje kytka, vyhodila bych ji a začala znovu\nned 22. říj 2017 8:56:55\nOdkvetlý Phal koupíte ve výprodeji i za 60,-. Tohoto ubožáka bych vyhodil, naděje na vzkříšení je tak 50%. A i kdyby se to povedlo, pěkná kytka z toho bude nejdřív za 2 roky.\nned 22. říj 2017 9:09:35\nAhojte všichni, díky moc za rady. S touhle rostlinkou jsem to tedy dle vašich rad vzdala a pořídila místo toho novou. Snad mi tahle už vydrží, budu si na to zalévání dávat pozor.\nned 05. lis 2017 21:53:03


Jak utopit Jiřího Langmajera, Hynka Čermáka a Pavla Lišku… Padla první klapka hvězdně obsazené rodinné komedie Špunti na vodě; koukněte se na fotky | Krajské listy.cz\nPopisek: Špunti na vodě: Pavel Liška má namále\nFOTOGALERIE Režisér Jiří Chlumský ve středu 15. června rozjel natáčení nového českého filmu Špunti na vodě. Rozverná rodinná komedie o tom, co se stane, když se tři tátové nehodlají vzdát svého plánu na pánskou jízdu a rozhodnou se sjet Sázavu i se sedmi dětmi – manželkám a nepředvídatelným nástrahám navzdory, bude mít premiéru na jaře příštího roku.\nDo kánoí a raftu neohroženě usedli Jiří Langmajer, Hynek Čermák a Pavel Liška za nadšené podpory dětských herců. Jejich partnerky hrají Tatiana Vilhelmová, Anna Polívková a Jana Kvantiková. Coby babička Lada a děda Václav, kvůli jejichž zlaté svatbě to vlastně všechno začalo, se představí Dana Syslová a Arnošt Goldflam.\nLetní komedie Špunti na vodě vzniká podle scénáře Marcela Bystroně, za kamerou stojí Pavel Berkovič. Natáčí se do 13. srpna převážně v exteriérech – v Českém Šternberku, Soběšíně, Kácově, Vlašimi a Praze.\n3. 7. skončila první část natáčení rodinné komedie Špunti na vodě, jejímž režisérem je Jiří Chlumský, scénář napsal Marcel Bystroň. Natáčení probíhalo podle plánu, první klapka padla 15. června ve Stvořidlech, pokračovalo se na několika místech v okolí řeky Sázavy, včetně romantického Masarykova tábora YMCA v Soběšíně, který byl založen již v roce 1921. Práci filmařů chvílemi komplikovaly silné bouřky. V těchto dnech mají tvůrci filmu pauzu, pokračovat v natáčení se bude začátkem srpna na Moravě, celkem je v plánu téměř 30 natáčecích dnů. Hrdiny příběhu o třech bratrech, kteří se rozhodnou sjet Sázavu se svými sedmi dětmi navzdory manželkám a různým nástrahám, ztvárňují Jiří Langmajer, Hynek Čermák a Pavel Liška, v dětských rolích se objeví Filip Antonio, jeho bratr Viktor nebo Nelly Řehořová. Jejich partnerky si zahrají Tatiana Vilhelmová, Anna Polívková a Jana Kvantiková. Coby babička Lada a děda Václav, kvůli jejichž zlaté svatbě to vlastně všechno začalo, se představí Dana Syslová a Arnošt Goldflam – ti do natáčení vstoupí právě v srpnu.\nDva bratři a jeden dobrodružný bratranec\nŠpunti na vodě, Jiří Langmajer, Pavel Liška, Hynek Čermák,


Hodina matematiky pro rodiče\nV úterý 26.11. se ve dvou třídách naší školy sešly tři desítky rodičů dětí z 5. a 6. tříd a dalších hostů s učiteli matematiky. Ti pro ně ve dvou učebnách připravili hodinu matematiky. Rodiče dostali příležitost vyzkoušet si, jak matematika probíhá, v čem je ta naše „plhovská“ jiná.\nCelých šedesát minut se řešily především rovnice. Učitelé a „žáci“ pracovali v různých prostředích rovnic – krokování, hadi, váhy, mince. Vedly se diskuse nad různými způsoby řešení, vyučující zdůrazňovali, že hlavním principem výuky je hledání řešení, diskuse o cestách, inspirování se navzájem.\nDěkuji všem, kteří hodiny matematiky navštívili. Poděkování za realizaci patří paní učitelce Adamcové, paní zástupkyni ředitele Olejákové, panu učiteli Cíchovi a paním asistentkám, ti všichni program pro rodiče zajistili.


Asterix a Vikingové, Sleduj filmy online zdarma na SledujuFilmy.cz\nSledujete: Asterix a Vikingové\nPopis: Animovaný film Asterix a Vikingové je adaptací původního komiksu Asterix a Normané. Příběh začíná, když náčelník vesnice obdrží zoufalou žádost o pomoc od svého bratra v Lutecii. Ten potřebuje, aby se z jeho syna stal pořádný muž a tak jej poslal do galské vesničky. Mladík je nejprve znuděný ze strohosti venkova, tato nuda se však velmi rychle změní, když připlují vikingské Drakkary. Vikingové však nepřišli plundrovat a ničit, ale naučit se novým věcem, jako je například strach. A toho má mladík v sobě dost a tak jej unesou.\nAsterix og vikingerne (Dánsko)\nAsterix a Vikingovia\nRok: 2006 /CZ dabing /Země: Francie / Dánsko /Délka: 78 min.\nRoger Carel, Lorànt Deutsch, Sara Forestier, Jacques Frantz, Stéphane Fourreau, Pierre Palmade, Pierre Tchernia, Bernard Alane, Marc Alfos, Jules Azem, Patrick Borg, Philippe Catoire, Bruno Dubernat, Luc Florian, Marion Game\nJean-Luc Goossens, Stefan Fjeldmark,


Multikulturní péče je především o úctě k člověku : Migrace Online\nMultikulturní péče je především o úctě k člověku\nPokud mají lidé přežít a žít ve zdravém, pokojném a smysluplném světě, pak musí zdravotničtí pracovníci pochopit jejich různé kulturní přesvědčení, kulturní hodnoty a životní styl, aby byli schopni poskytovat kulturně uzpůsobenou prospěšnou zdravotní péči.\nMultikulturní péče je chápána jako součást celoživotního vzdělávání zdravotnických pracovníků v závislosti na migračních proudech dané oblasti. Je to významná součást zdravotnictví, která respektuje hodnoty, přesvědčení a zvyklosti jednotlivců i skupin vycházejících z různých kulturních prostředí.\nUž v roce 2005 bylo v České republice evidováno více než 280 tisíc cizinců, (z toho 40 % žen) dlouhodobě nebo trvale usazených na území republiky. Jejich počet rok od roku stoupá. Zatím Česká republika patří k zemím s poměrně nízkým podílem cizinců, na rozdíl například od Švýcarska, kde žije až 30 % imigrantů. Nicméně se ani naše země do budoucna nevyhne situaci, kdy se bude počet zde usazených cizinců rychle zvyšovat, což s sebou přinese nutnost připravit se v rámci státu na tento příliv migrantů nejen politicky, legislativně a výchovně, ale také v oblasti poskytované zdravotní péče.\nMigrace – celosvětový problém\nTéma nazvané „Specifika multikulturní péče“ si zvolil za obsah své přednášky na lékařské konferenci v Hradci Králové například ředitel Zdravotnické záchranné služby hlavního města Prahy MUDr. Zdeněk Schwarz. „Podle mého názoru je migrace jedním z nejzávažnějších světových problémů. Migranti, především jejich zdravotní stav, s sebou budou přinášet i různá zdravotní rizika spojená se zvýšením počtu chorob, které se zatím v rámci republiky vyskytují v menšině, například TBC, HIV, hepatitis, pohlavní choroby. Zdravotní péče o migranty bude znamenat i zvýšení nákladů na zdravotní péči a zvýšení nároků na samotné zdravotníky, kteří se budou setkávat s pacienty pocházejícími z naprosto odlišných kultur. To lékaři zdravotnické záchranné služby pozorují v rámci své práce pravidelně,“ popisuje MUDr. Schwarz.\nPodle jeho informací byla například už v roce 2005 poskytnuta v nemocnicích péče 66 852 cizincům (z toho 32 242 bylo občany EU), ale počty se zvyšují. Jenom v Praze bylo v roce 2005 ošetřeno asi 43,6 % těchto nemocných, celkové náklady v rámci republiky na ošetření cizinců činily více než 366 milionů korun.\nZa cizince se považuje osoba, která nemá české státní občanství. Kromě evidovaných cizinců se však na území republiky dlouhodobě pohybuje i řada cizinců bez potřebného úředního povolení nebo víza. Ale všichni tito cizinci jsou potenciálními příjemci zdravotní péče, přičemž její dostupnost ovlivňuje nejen je, ale také ostatní obyvatele ČR, například v případě možného ohrožení nákazou. „Už ze zákona má každý cizinec legálně pobývající na území České republiky povinnost být řádně zdravotně pojištěn. Přístup a možnosti čerpání zdravotní péče cizinců v Česku závisí do vysoké míry na typu jejich pobytu a pojištění, které mají uzavřené,“ upozorňuje MUDr. Schwarz.\nPodle zkušeností českých zdravotníků lze cizince s přístupem ke zdravotnímu pojištění rozdělit na dvě hlavní skupiny. Na ty, kteří mají účast na veřejném zdravotním pojištění, a na ty, kteří na něm svoji účast nemají, ale volí variantu sjednání smluvního zdravotního pojištění. Třetí a poslední skupina cizinců jsou ti, kteří se pojistí u některé zahraniční zdravotní pojišťovny. Osoby, které nemají v ČR uzavřeno zdravotní pojištění, musí uhradit poskytnutou péči v hotovosti ve smluvních cenách.\nCizinci pobývající na území ČR (ať už legálně nebo ilegálně, jako imigranti nebo uprchlíci), kteří se Zdravotnickým novinám svěřili se svými zkušenostmi, se shodují v tom, že přišli do země, která jim je někdy úplně cizí. „Nezvyklé je pro ně ze začátku téměř všechno. Klimatické podmínky, strava, jazyk, národní zvyky, mentalita jejich hostitelů nebo zaměstnavatelů,“ říká mongolský tlumočník Gongoržav Batbajer, který na území ČR žije již několik let.\nBěhem bezprostředního kontaktu s neznámou kulturou podle něho zažívají jeho krajané, ale i další cizinci někdy celkem svízelný proces adaptace, který my Evropané nazýváme kulturní šok. Přizpůsobit se novým zvyklostem a podmínkám může být někdy pro cizince pocházejícího z úplně jiné společnosti velmi traumatizující. Jeho vnitřní identita hledá nové dimenze a toto hledání může být o to bolestnější, když dochází k některým mezním situacím, jako je například vážná nemoc spojená s pobytem ve zdravotnickém zařízení. Necitlivý přístup lékařů a zdravotnického personálu nerespektující imigrantovy potřeby pramenící z jeho odlišné kultury mohou tuto krizi ještě prohloubit.\n„Respektování kultury pacienta při poskytování zdravotní péče by mělo být samozřejmostí,“ zdůrazňuje MUDr. Zdeněk Schwarz. Zdravotní péče poskytovaná cizincům a migrantům je regulovaná zákony. Zdravotníci je musejí znát a dodržovat, ale existují situace, které tyto zákonné normy neřeší. Proto se podle Zdeňka Schwarze mohou stát předmětem konfliktů, sporů, nebo dokonce soudních žalob. Jedná se o některé specifické kulturní požadavky nebo určité rituální praktiky, které souvisejí s jídlem, vyšetřováním pacienta nebo prováděním diagnosticko-terapeutických výkonů. Příkladem mohou být rituály, které chce pacient dodržovat i v době hospitalizace nebo v případě úmrtí, například odmítání tkání, částí těla nebo krve, odmítání pitvy zesnulého nebo problematika porodů a péče o novorozence.\nDůvodem, proč se někdy zdravotníci při ošetřování imigrantů dostávají do rozporu s jejich zvyklostmi a obyčeji, je podle zpovídaných cizinců především jazyková bariéra a tím i nedostatek informací, které může ošetřující od „svého“ pacienta získat. Na druhé straně nemocný, který „svému“ lékaři správně nerozumí, je také v nezáviděníhodné situaci. Nesprávně dodržuje léčebný režim, neplní instrukce, které od ošetřujícího dostal, což může vést až ke vzniku vážných zdravotních komplikací. „Svoji roli tady mají i zlozvyky přetrvávající v českém zdravotnictví, především nedostatečná komunikace s pacienty a příbuznými a nerespektování zásady, že pacient je partner, nikoli podřízený,“ připomíná MUDr. Schwarz.\nMožností jak takovým situacím předcházet je důkladné seznámení s etnickou příslušností pacienta, která usnadní pochopit jeho potřeby. Například anesteziolog MUDr. Petr Charvát z Havlíčkova Brodu se zúčastnil coby lékař v polní nemocnici mise do Afghanistánu. Jak vysvětlil Zdravotnickým novinám, absolvovali lékaři před cestou malý informační kurz, aby se seznámili s tamní mentalitou, zvyklostmi i náboženstvím a nedostali se pak do nežádoucích konfliktů s muslimským obyvatelstvem.\nPři neznalosti jazyka, kterým pacient hovoří, se neocenitelným pomocníkem stává tlumočník. „Já například některé svoje krajany doprovázím k lékaři nejraději osobně. Když s nimi jít nemohu, dám jim alespoň svoje telefonní číslo a upozorním je, aby ho lékaři určitě předali. Ten mi může kdykoli zavolat a já jeho pokyny přesně tlumočím svému krajanovi do telefonu,“ uvádí jako jeden z příkladů spolupráce mezi lékařem a zahraničním pacientem mongolský tlumočník Batbajer. Pokud pacient lékaři správně porozumí, může ho podle Batbajera prostřednictvím tlumočníka objektivně seznámit nejen se svými zdravotními potížemi, ale také speciálními stravovacími návyky, které se od těch českých někdy výrazně liší.\nNapříklad muslimové odmítají vepřové, ortodoxní židé nemíchají dohromady maso a mléčné výrobky. Specifické stravovací zvyky mají i hinduisté. „Mongolové jsou zase například odmalička zvyklí na zvýšenou konzumaci masa. U některých mých krajanů určitá česká jídla vzbuzují odpor a odmítají je jíst. Například tradiční české omáčky, jako je rajská a podobně. V takových případech se většinou domluvím s ošetřujícím lékařem, že pokud mongolský pacient nemá předepsanou přísnou dietu, budou mu příbuzní nosit jídlo z domova. Zatím jsem se nedostal do situace, že by to lékař bezdůvodně zakázal,“ doplňuje Batbajer.\nVietnamský obchodník Mirek N. V. N. z Jihlavy zase vodí k lékaři jako tlumočníka jedno ze svých dvou dětí. Obě vyrostly v Čechách a český jazyk ovládají perfektně.\n* 13. července 1925\nAmerická pedagožka a antropoložka, původním povoláním zdravotní sestra, je považována za zakladatelku a vůdčí osobnost oboru transkulturní ošetřovatelství. Svou teorii, již nazvala „teorie péče založené na kulturní různorodosti“, začala tvořit již v 50. letech minulého století. Podle této teorie by měl zdravotník brát ohled na individualitu, víru a kulturní zvyklosti jednice z odlišného kulturního prostředí (týká se především cizinců či příslušníků etnických menšin).\nPrvní přednášky a kurzy transkulturního ošetřovatelství probíhaly v letech 1965–1969 na Katedře ošetřovatelství univerzity v Coloradu, v roce 1973 byla na washingtonské univerzitě založena katedra transkulturního ošetřovatelství, v jejímž čele Madeleine Leidingerová stála. Jako pedagožka působila na téměř stovce univerzit. Je autorkou asi 30 knižních publikací a držitelkou mnoha významných ocenění. V současnosti stále přednáší.\n(Zdroje: Wikipedia, Geocities)\nCo velí náboženství\nMezi specifické skupiny pacientů, s nimiž přicházeli zdravotníci v minulosti nejčastěji do kontaktu, byli příslušníci „domácích“ církví, především církve římskokatolické, Českobratrské církve evangelické a Svědků Jehovových, k nimž se v ČR hlásí několik desítek tisíc věřících. S postupným otevřením hranic a zvýšenou migrací se nejen ve velkoměstských zdravotnických zařízeních a vyhledávaných lázních začínají objevovat stále častěji i pacienti otevřeně se hlásící k judaismu, islámu, hinduismu nebo buddhismu. Každé toto náboženství má výrazná specifika.\nK islámu patří k němu odmítání vepřového masa a pokrmů připravených na sádle, stejně tak alkoholu a jídel na něm připravených. Islámská rodina vyznává pospolitost, časté návštěvy příbuzných u nemocného jsou její nedílnou součástí. Porod je specifický, tradice vyžaduje nejprve dítě vykoupat a pak podat matce, do pravého ucha pošeptat výzvu k modlitbě a do levého začátek modlitby. Praktikující muslimové vyžadují aby pacientku vyšetřovala a léčila žena; v případě, že je k dispozici pouze lékař-muž, měl by být manžel pacientky požádán o svolení a ženu lékař vyšetří v jeho přítomnosti. Praktikující muslim se modlí pětkrát denně, každá modlitba je spojena s povinností se předem důkladně omýt. Projít před člověkem, který se zrovna modlí, je urážkou, v případě nutnosti by měl přítomný procházet za zády se modlícího a nechat ho jeho náboženský rituál dokončit. Pro praktikujícího muslima má význam především modlitební koberec a svatá kniha Korán, na který se nesmí nic pokládat, nebo se ho dokonce dotýkat znečištěnou rukou. Specifický je muslimský postní měsíc Ramadán, období půstu, kdy věřící odmítá celý měsíc vždy od východu do západu slunce přijímat nejen potravu, ale i léky.\nJudaismus se dělí na ortodoxní, konzervativní a reformní. Pacienti hlásící se k judaismu neodmítají transfuzi krve ani vakcíny, ale odmítají transplantaci a amputáty pohřbívají. Mají i výhrady k pohřbu žehem, odmítají potrat na požádání, pokud není ohrožen život matky. Méně přísné náboženské skupiny souhlasí s pitvou zemřelého pacienta, ovšem s tím, že mu nebudou odňaty orgány. Ortodoxní a konzervativní judaisté nejedí vepřové, odmítají kombinaci masa s mléčnými výrobky. Osmý den života u chlapců vykoná židovský lékař obřízku, která je znamením abrahamovského svazku mezi Bohem a jeho lidem. Ortodoxní židé ctí sabat, období od pátečního večera do sobotního západu slunce, kdy mohou odmítat i lékařský zákrok a hospitalizaci, pokud to není nevyhnutelné pro záchranu jejich života.\nBuddhisté a hinduisté\nPacienti hlásící se k východním náboženstvím se vyhýbají extrémům, co se týče užívání léků nebo zdravotnické péče, ale někteří jsou přísnými vegetariány odmítajícími i mléčné výrobky. Uctívají různé svátky, ve kterých dodržují přísný půst, odmítají léčebné procedury nebo vyšetření.\nNěkteré náboženské zvyklosti, jež Svědkové Jehovovi striktně dodržují, především odmítání krevních transfuzí, je občas staví do sporů s nařízenou lékařskou péčí.\nTo, že pacient náleží do určité náboženské skupiny, neznamená, že bude všechny praktiky své církve striktně dodržovat. „Nejsem ortodoxní muslim, dodržuji pouze určité zásady při stravování. Zatím jsem v žádné nemocnici neležel, ale kdybych musel, dohodl bych se na svých požadavcích, které se týkají jídla, s lékařem. Kdyby to nebylo možné, požádal bych příbuzné, aby mi nosili stravu z domova,“ říká například Hassan E. z Libanonu.\nStejně tak MUDr. Petr Charvát se při svém pobytu v Afghánistánu setkal s pacientkami, které se nechaly vyšetřit jen přes šaty, ale také s Afghánci, kteří při lékařské prohlídce manželky striktně netrvali na své přítomnosti se slovy, že k tomu nemají důvod, protože českým lékařům věří.\nDoteky a pohledy\n„Když jsem poprvé viděl, k čemu Češi používají kapesník, bylo mi špatně,“ usmívá se vietnamský obchodník Mirek. N. V. N. Právě v takových na první pohled obyčejných situacích se ukazuje, že to, co je pro nás Středoevropany naprosto běžné, mohou příslušníci jiných etnik vnímat úplně jinak.\n„Interní medicína pro praxi“ zveřejnila studii doc. PhDr. Jany Kutnohorské, CSc., z Ústavu teorie a praxe ošetřovatelství Lékařské fakulty Univerzity Palackého a FN Olomouc. Z něho vyplývá, že i „obyčejný“ dotek nebo úsměv může mít v různých kulturách naprosto odlišný význam a napáchat víc škody než užitku. Afričané a Asiaté berou podle této studie příliš mnoho upřených pohledů za projev nadřazenosti, neúcty, nebo dokonce urážky, zatím co my obyvatelé střední Evropy vnímáme toho, kdo nám nevěnuje téměř ani pohled, jako člověka nezdvořilého, falešného a nečestného.\nTo, že se vietnamský obchodník při rozhovoru s redaktorkou Zdravotnických novin usmíval, ještě neznamená, že měl ze setkání radost. Podle studie docentky Kutnohorské má u příslušníků tohoto národa úsměv víc významů než jen projev radosti a veselí. Úsměvem může být i omluvou, že Vietnamec svému českému protějšku dost dobře nerozumí, úsměvem lze překrývat i nepříjemné situace. Pokud lékař nebo zdravotní sestra používá v kontaktu s Vietnamcem neustálý úsměv ve stylu amerického „keep smiling“, může si podle Jany Kutnohorské pacient vysvětlit tento přátelský úsměv jako výraz nejistoty, omluvy, rozpaků a zmatku. Dotyk je výsadou, kterou používají rodiče vůči svým dětem, jinak je takové gesto považováno za výraz přehnané sebedůvěry.\nCizinec – no problem\nManžel profesorky Jitky Gunaratna z Ledče nad Sázavou pochází ze Srí Lanky, je buddhista a v českých nemocnicích se léčil třikrát. „Manžel nosí na ruce neustále talisman – náramek, který dostal od jednoho buddhistického mnicha. Při posledním pobytu v nemocnici ho před operací lékař žádal, aby náramek sundal. Manžel mu vysvětlil, že nemůže a jaký má pro něho význam. Tak lékaři náramek zakryli sterilním obvazem a manžel si ho mohl bez problémů nechat. Stejně tak mu dovolili, aby mu přátelé ze Srí Lanky nosili do nemocnice jídlo, protože manžel nemá českou kuchyni moc v oblibě,“ vzpomíná profesorka Gunaratna. Jak zdůrazňuje, jsou podle jejích zkušeností české nemocnice nejen na vysoké úrovni odborné, ale také dokáží bez problémů respektovat zvyky a obyčeje pacientů pocházejících z jiných kultur.\n„S rozličnými národnostními, kulturními a jinými skupinami se přirozeně setkáváme. U každého pacienta je postupováno individuálně, vždy však k jeho maximální možné spokojenosti. Dobrým a také nejčastějším příkladem jsou stravovací specifika jednotlivých skupin, například muslimů či veganů. Projeví-li pacient zájem či potřebu o specifický jídelníček, je vždy povolán nutriční terapeut nemocnice, který mu v rámci dietního menu FN Brno, které čítá až 12 různých druhů jídel na každou jídelní část dne, nabídne a sestaví individuální jídelníček,“ potvrzuje například tisková mluvčí Fakultní nemocnice Brno Mgr. et Bc. Anna Nesvadbová.\n„Co se týče cizinců, občas se vyskytnou určité problémy, ale pouze v podobě jazykových bariér u nemocných v akutním stavu bez tlumočníka, kteří hovoří jen čínsky, vietnamsky nebo arabsky,“ připojuje MUDr. Luboš Kotík, CSc., z Fakultní Thomayerovy nemocnice Praha.\n„Menší problémy občas bývají u Svědků Jehovových, kteří odmítají krevní transfuzi. Ale tam se snažíme postupovat tak, aby se krev nemusela podávat, což je ve většině případů možné. Dále jsou to občas čistě obecné problémy s některými příslušníky romské komunity, která málo respektuje práva a zvyky ostatních. Například na návštěvu přijde až třicet příbuzných naráz a chovají se hlučně, někdy jsou agresivní. Jinak nemáme žádné zásadní problémy s respektováním potřeb pacientů z jiných kultur,“ doplňuje doc. MUDr. Petr Svoboda, CSc., ředitel Úrazové nemocnice Brno.\nProblémy primární péče\nPodle oslovených cizinců nemají české nemocnice, dokonce ani ty menší, problémy s multikulturní péčí o pacienty. Větší dluhy má podle jejich slov české zdravotnictví vůči etnickým menšinám spíše v oblasti primární péče.\nJak se ukazuje, je někdy pro cizince, který neumí dobře česky, problém najít praktického lékaře, jenž by cizince zaregistroval a pravidelně ošetřoval. „Nikdo nás nechce,“ stěžuje si mongolský tlumočník Gongoržav Batbajer. Na Havlíčkobrodsku žije početná skupina asi tří set Mongolů, z toho více než stovka z nich nemá svého praktického lékaře. „Problém nastává ve chvíli, kdy někdo z mých krajanů onemocní a potřebuje neschopenku nebo ho propustí z nemocnice do domácího ošetřování a opět potřebuje potvrzení o pracovní neschopnosti. Těžko hledáme lékaře, který by pacienta zaregistroval a potvrzení vystavil,“ vysvětluje Batbajer. V takových situacích někdy nepomáhá, ani když tlumočník přijde s pacientem k lékaři osobně.\n„Doprošujeme se, přemlouváme. Držíme v ruce zprávu z nemocnice, že můj krajan opravdu neschopenku potřebuje. Lékaři nám říkají: ‚Nejste u nás registrovaní, neschopenku dostat nemůžete. Zaregistrovat vás také nemůžeme. Máme moc pacientů.‘ Věřím, že tak osmdesát procent z nich má pravdu, mají pacientů moc, ale zbytek nás prostě v evidenci mít nechce,“ konstatuje hořce tlumočník.\nProč praktičtí lékaři o mongolské pacienty nestojí, vysvětlil jeden z nich, který si však nepřeje být jmenován. „Mám právo pacienta odmítnout, pokud se nejedná o akutní případ. Mongolové neumějí pořádně česky. Nechci se bát, že se spletu v diagnóze a pacienta poškodím, protože mu nerozumím. Mám každý den plnou čekárnu a nemohu se zdržovat sháněním tlumočníka. Navíc mongolští pacienti pracují v místní strojní firmě, ta by jim tedy měla zajistit ošetření,“ konstatuje lékař. „My o našich nedostatcích víme. Moji krajané intenzivně navštěvují kurzy češtiny. S firmou jednáme, aby nám zajistila alespoň mobilní ordinaci,“ brání se tlumočník.\nLegál x ilegál\nJak ukazují předchozí zkušenosti, multikulturní zdravotní péči může bez větších problémů v ČR čerpat hlavně cizinec, který je řádně a dobře pojištěný, hovoří česky, na území republiky se zdržuje legálně a má zde trvalý pobyt. Ve chvíli, kdy takový pobyt získá, je podle zákona 326/1999 Sb., o pobytu cizinců, zařazen do registru pojištěnců veřejného zdravotního pojištění a dostupnost zdravotní péče se pro něj teoreticky neliší od ostatní majoritní společnosti. V daleko těžší situaci se pak ocitají imigranti, kteří se do republiky dostali ilegálně.\n„Vážnější zdravotní problémy jsem měl dvakrát. Jednou jsem měl nějaký zánět v noze, léčil jsem se u kamaráda, který má českou manželku. Chodila do lékárny pro nějaké masti a kupodivu se mi ulevilo. Jindy mě zase zbili nějací Češi. To jsem se zase schovával u druhého kamaráda na ubytovně a čekal, až mi otoky slezou,“ svěřil se dvaadvacetiletý Severoafričan Lotfi. Požádat o azyl nechce (přestože v takovém případě hradí péči azylantům stát), protože se chce přes Česko dostat k příbuzným v zahraničí.\nStrach z odhalení spolu s dalšími důvody, někdy až na hranici kriminality a možného vykořisťování, vede takové ilegální pacienty, aby se uchylovali spíš pod ochranu své etnické komunity a potřebnou pomoc hledali u přátel nebo v lékárnách. Učitelka historie Oxana z Ukrajiny se rozhodla na Vysočině vdát a začít podnikat v oboru kosmetiky, protože prý s ohledem na svůj silný přízvuk nemůže v českém školství pracovat. „Než jsem získala občanství a usadila se, byly to nervy. Nikomu to nepřeji. Nejvíc jsem se bála, že onemocním a nebudu si moci zaplatit zdravotní péči, to bych musela zpátky na Ukrajinu,“ posteskla si podnikatelka.\nVšude na světě jsou lidé, kteří si myslí, že jenom jejich zvyky, normy chování a obyčeje jsou ty pravé a správné. Jenže zvyky, hodnoty a normy jedné kultury nelze jen tak měřit metrem kultury druhé. Jde především o úctu k člověku. Podle studie docentky Jany Kutnohorské by ošetřující lékař měl s pacientem pocházejícím z jiné kultury intenzivně komunikovat verbálně i neverbálně. Nejen proto, aby mu správně vysvětlil podstatu jeho nemoci a průběh léčby, ale také aby ho přiměl hovořit o jeho pocitech, obavách starostech a problémech.\nKdyž se člověk ocitne v cizím prostředí, bývá mnohem vnímavější k řadě podnětů, kterých by si jindy možná nevšiml. To je třeba si také uvědomit v kontaktu s příslušníkem jiné kultury. Pro ošetřujícího to znamená udělat si na cizince čas. Nespěchat, počítat s jazykovými i kulturními bariérami. Pokud zdravotník přichází s cizinci z určité skupiny do styku často, neuškodí naučit se v jeho rodném jazyce aspoň pozdrav, projevovat zájem, naslouchat a vysvětlovat. Rozumná míra kompromisu z obou stran je lepší než vyhrocování neshod, zesměšňování, vyhrožování či otevřený konflikt s vážnými důsledky pro cizince a ostatní pacienty i zdravotnický personál.\nČlánek vyšel dne 26. května 2008 ve Zdravotnických novinách (21/2008).\n* Schwarz, Zdeněk: Multikulturní péče\n* Kutnohorská, Jana in: Interní medicína v praxi 2/2006\n* Webové stránky MPSV (www.mpsv.cz)\nProjekt MIGHEALTHNET: Informační síť o dobré praxi ve zdravotní péči o migranty a menšiny 13. 5. 08\nDebata: Přístup (ne)legálních migrantů ke zdravotní péči 21. 5. 07


Cena Stav Běžné zboží(9) Akce(2) Výrobce Masmi(11) Pouze skladem Pouze skladem(0)\nBIO Nevybráno0 (10)1 (1) BEZLEPKOVE Nevybráno0 (11) RAW Nevybráno0 (11) Vegan Nevybráno0 (11) Vegetarian Nevybráno0 (11) DIA Nevybráno0 (11) GMO Nevybráno0 (11)\nJemný sprchový gel určený pro intimní dámskou hygienu je obohacený o výtažky z měsíčku, borůvek a levandulového oleje. Gel umožňuje bezpečně omýt citlivou a intimní oblast bez újmy na zdraví. Díky jemnému složení gelu na přírodní bázi nedochází k poškození poševní mikroflóry a navíc výtažek z měsíčku má protizánětlivé účinky. Borůvky\nMenstruační kalíšek je přírodní alternativou k tamponům a vložkám. Slouží ke shromažďování toku menstruace a jeho použití je velmi podobné tamponu. Pohodlný: ženy při jeho použití nic necítí. Úsporný a šetrný k životnímu prostředí: opakovaně použivatelný, přírodní způsob shromažďování menstruačního toku. Ochrana až po dobu 1\nCena Stav Běžné zboží(9) Akce(2) Výrobce Masmi(11) Pouze skladem Pouze skladem(0) BIO Nevybráno0 (10)1 (1) BEZLEPKOVE Nevybráno0 (11) RAW Nevybráno0 (11) Vegan Nevybráno0 (11) Vegetarian Nevybráno0 (11) DIA Nevybráno0 (11) GMO Nevybráno0 (11)


Příspěvků: 765 • Stránka 4 z 39 • 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 ... 39\nod 24volt » čtv 02. bře, 2006 9:28\nromantimpl píše: ...Možná je, nevím, každopádně bych se ptal, proč tedy MU raději nezůstal u daitó-rjú?\nNo, to mohu se jen domnívat a to následovně: kdyby Ueshiba zůstal u daito-ryu, nikdy by se nemohl osamostatnit, protože by mu na záda neustále dýchal Sokaku Takeda. Takeda by vždy byl jeho "nadřízený" a vždy by rozhodoval, co a jak smí učit a co ne. A Ueshiba měl jistě vyšší ambice, než posluhovat a ohýbat hřbet před sice geniálním bojovníkem, ale převážně jinak potrhlým a nahluchlým staříkem jako byl Takeda.\nDalší důvod byl i finanční - v některých oficiálních životopisech Ueshiby je psáno, že Takeda požadoval za každého žáka, kterého jeho podřízení vyučovali, nějaký ten peníz. Což se samozřejmě Ueshibovi nelíbilo (komu jo).\nSamozřejmě že Ueshiba se nemohl vymanit z Takedova vlivu tak, že prchne do jiného kouta Japonska a tam bude vyučovat daito-ryu svým způsobem. Jednodušší bylo svůj pohled na věc nazvat novým jménem a vesele si vyučovat tam, kde mu to vyhovovalo a Takedu v případě prskání klidně odfuckovat.\nByla to prostě smůla - dvě velké osobnosti se sešly v jeden čas na jednom místě a každá z nich viděla bojová umění přes jiné brýle.\nod ukropcany » čtv 02. bře, 2006 10:21\nromantimpl píše: for Ukropcany:\nUrčite by Ti nepomohlo ani jedno ani hruhé... dopsel som k presvedčeniu, že aikido sa nedá naučiť... nie preto, že by bolo ťažké (z môjho terajšieho pohľadu aikido nijako nevybočuje svojou zložitosťou z radu ostatných BU), ale preto, že doteraz som či už naživo, alebo na videu videl tak do 5 ľudí, ktorí vedeli a to je strašne málo... tým pádom sa nie je od koho učiť - aikido je predovšetkým obchod a kde ide o peniaze, tak nejde o vedomosti a pokrok... čo sa týka očistných a meditačných techník, tak Ty si myslíš tie srandovné pohyby čo sa cvičia v aikikai dóžach čo nikto nevie čo znamená... ale ja s marvinom sme mysleli niečo iné... rôzne sútry a pod. - to sa však v aikikai nevidí...\nod patrik » čtv 02. bře, 2006 10:27\nromantimpl píše: Je pravda, že techniky v aikidó, tak jak se cvičí, nejsou reálné z hlediska sebeobrany. Stejně jako není reálné tuej-šou v tchaj-ťi. Rozdíl je v tom, že studenti aikidó je za reálné považují, zatímco v tchaj-ťi se většinou ví, že se jedná o hru, která má vypěstovat jisté dovednosti. Takže aikidisté se příliš soustředí na to, aby jim to "fungovalo" a všechno ostatní jde stranou. Navenek se zdá, že to funguje, ale co má doopravdy pracovat, když jde do tuhého, to nefunguje. Tedy opět můj názor, který určitě neplatí obecně.\nVýbornej post. Souhlas.\nKe vztahu Uešiba & Takeda.\nJde o to, že i Takeda "oživil" nějaké BU, dá se říct, že ho "vytvořil". Daitó rjú je sice legendární škola, ale vznik se počítá až právě od Takedy. Tj. od druhé poloviny (konce) 19. století. Takže Uešiba udělal totéž, jako většina Takedových žáků... Vytvořil svojí větev Daitó rjú (vedle Roppokai, Takumakai etc.). Tuhle větev si pojmenoval po svém... a vzhledem k dalším okolnostem jí i změnil.\nVětšina toho o Uešibově studiu kdovíkolika BU a mistrovství v nich je (jak to říct)... populární mýtus. Uešiba neměl dostudováno Daitó rjú a tak nemohl dál Daitó rjú jako takové učit. Musel učit nějaké své Uešiba rjú... a ne že by se nebaštili navzájem Uešiba a Takeda, ale Takeda a Deguči, hlava sekty Ómoto. Uešiba si vybral, komu dá svůj hlas v týhle volbě... Takeda nebo Deguči.\nNěkdy se říká, že Uešiba vybral z Daitó rjú "okuden", jindy že odebtral smrtící techniky... IMHO se to navzájem vylučuje.\nNicméně, jak už jsem tu nedávno psal. Většina z toho, co jsem v Daitó rjú viděl (ukázky, ukázkové hodiny) vypadá ještě víc "nefunkčně" než aikidó\n(Prosím, mluvím o Daitó rjú. Tedy klasickém Takedově BU.)\nbtw pls, vynechte to "J" ve jméně Uešiba... zkuste to U-E-©-I-B-A\nod mamushi » čtv 02. bře, 2006 11:32\nromantimpl píše: Můžeš mi vysvětlit, co to znamená, že Uješibovo aikidó a jeho přímých následovníků je ze 60% založené na náboženství? Nechápu, jak může být bojové umění ZALO®ENÉ na náboženství. A ještě ze 60%\nUeshiba byl jisty cas pod velikym vlivem Onisaburoa Deguciho, nasledovnika v cele skoly OMOTOKYO, jednoho z japonskych "shin Shukyo" - modernich nabozenstvi. OMOTOKYO zalozil v roce 1892 Nao Deguchi a vychazi z shintoisickych ritualu a legend.\nUeshiba s Deguchim stravil nejaky cas v Cine, kde japonska armada delala neuveritelna zverstva. Prave zkusenost s "utrpenim sirenym svym narodem" a Deguchim sirenou naukou o "vesmirne energi Ki, ocistnymi ritualy" byly patrne duvodem, proc Ueshiba zacal tolik akcentovat\n1) MIROVE POJETI AIKIDO.\n2) tolik vesmirne energie KI v Aikido.\nTa prvni myslenka je v celku pochopitelna, naprosty pacifismus se objevuje u spousty lidi, kteri prosli nejakym konfliktem a uvedomili si, ze na druhe strane fronty jsou taktez lide. (doporucuju precist treba knihu "Ohne na planinach" od Shoheie Ooky - vyslo cesky).\nJe skola, ktera mela drive pres 2 miliony nasledovniku, dnes ma kolem sto tisic vericich. pokud neko chcete, projdete si:\nMaji dve centra, v Ayabe a v Kameoce, Aikidu se jako skola nevenuji. a Aikido a OmotoKyo jsou dnes zcela nezavisle organizace.\nFilozoficky vzato, jiste existuje neco, co cloveka presahuje a co dava "zivot fyzickemu zivotu:. Spiritualni priprava ci ritualni ocista zcela jiste muze cloveku dle jeho vyznani pomoci ve vsech oblastech jeho aktivit, ale je ponekud zcestne domnivat se, ze toliko modlenim se clovek nauci nejakou paku, pady... pohyb.\nTo, co clovek denne dela muze prostoupit do nabozenskeho sveta dotycneho a prave ona koncentrace, ocista ci modlitba muze pomoci tam, kde ani pri 100% vykonu neni jisty vysledek. Clovek muze sve NACVICENE SCHOPNOSTI, svuj UM vlozit do rukou Bozich a nestresovat se starostmi o vysledek, ale, pomineme-li cisty zazrak, tak asi neni mozny postup opacny.\nod patrik » čtv 02. bře, 2006 11:59\nDo topicu o WHD jsem psal o Uešibovi, aikidó a náboženství odkaz zde\nÓmoto kjó byla poměrně "vlivná" v Uešibově době a zřejmě mu dost pomohla v rozvoji, ale pokud vím, tak s nimi "vláda" zametla a Morihei měl potom na starosti jiné věci... Je to složité. Uešiba už v době, kdy byl v Ómoto kjó nejaktivnější učil uvnitř ní, v Ajabe i venku pro tokijské "prominenty". Potom ale definitivně odešel do hlavního města a začal učit v armádě i pro námořnictvo...\nV té samé době, pokud vím, Deguči v době mezi lety 1935 - 41 seděl v krimu a současně Uešiba jezdil pro "japonskou vládu" do Číny ukazovat bojová umění... Řekl bych, že Uešiba byl poměrně loajální. Pravidelně v Mančukuo se předváděl v rámci oslav vzniku Japonska a pod. Tak nevím.\nZlom mohl být jinde... Myslím, že to souviselo se vznikem Dai Nihon Butokukai, která sdružovala bojové disciplíny tehdejšího Japonska. Toho se prý Morihei nechtěl přímo účastnit. Ono, mezi náma, v roce 42 Uešibovi táhlo na šedesát, takže prostě šel do důchodu. Ještě v tom roce dělal ukázky v Mandžusku a potom odešel do Iwamy.\nNo nic. Myslím, že tenhle post moc s tématem nesouvisí\nod romantimpl » čtv 02. bře, 2006 17:28\n24volt: Mohlo to tak být, ale neřeší to otázku, proč by schopný Uešiba měnil daitó-rjú v něco nefunkčního. Odpověď je spíš v tom, co dále píšou Patrik a mamushi. Uešiba prostě preferoval jiný přístup k bojovým uměním, přesto mu to fungovalo.\nukropcany: souhlasím, byť nejsem takový pesimista. Určitě se najdou i vyjímky, kterým o poznání jde, jenom jich bude málo. Anebo jsem naivní\nOhledně očistných a meditačních technik - škoda, žes to víc nerozvedl. Jaké sútry máš na mysli?\nPokud se dobře pamatuju, tak se cvičila kratinká meditace v seize, různá dechová cvičení - jakýsi základní čchi-kung - rozcvička byla trochu jako jóga nebo takové ty cviky, co se prezentují jako součást šiatsu (moje pozorování). Myslím, že to byly dobré věci, srandovní na tom bylo, že je nikdo nebral moc vážně a nevěnoval jim takovou pozornost a přístup jaké by si zasluhovaly - já taky ne. A v tom byl problém. Ani jsme moc nevěděli k čemu to je.\npatrik: off topic nebo ne, rozhodně zajímavé informace.\nmamushi: ano, to je mi známo. K otázce "mírového pojetí" bych řekl, že automaticky nevylučuje účinnost, což je závěr, ke kterému mnozí dospívají, protože to berou doslova. Řekl bych, že to spíš znamená nebrat konflikt jako konflikt a tudíž odejmout takové situaci stres vyplývající z ohrožení zdraví, života atd. Asi proto ten "nereálný" trénink. Moje dohady vycházející z chabé zkušenosti.\nZcela souhlasím s tím, co píšeš na konci.\nod Rychi » čtv 02. bře, 2006 18:19\nMyslim ze hodne z vas opomiji toto (z cfai.cz):\nDotaz: Jak je možné, že to nefungovalo? (1)\nOdpoved: Nefungovalo? A co myslíš tím "fungovat"?\nO: Aikido je defenzivní. Bránil ses nebo útočil??\nAikido je primárně defenzivní technika. Odvrací, neutralizuje a přesměrovává útok; výjimečně jej nabízí. Protože obránce využívá hmotnosti, energie a setrvačnosti útočníka mnohem více, než své vlastní síly, menší obránce má úžasnou výhodu – tak dlouho, jak dokáže odvracet souboj síly a hmotnosti.\nPokud vás někdo doma nebo v práci požádá, abyste mu předvedl, co to Aikido vlastně je, noví studenti obvykle řeknou: "chyť mě za zápěstí". Něco "udělají", "útočník" se to snaží odvrátit, a obvykle celá akce skončí wrestlingovým zápasem, ne Aikido. Proč?\nTo, oč všichni usilujeme, je kompletní kontrola nad útočníkem, perfektní kombinace načasování, vnímavosti a energie, které nám umožňují zůstat nedotčený ve chvíli, kdy "pohybujeme" útočníkem, kamkoli se nám zachce. Může upadnout na hlavu nebo jednoduše skončit na opačném konci místnosti, může si vyrazit dech – vaše volba. Jenže právě na této úrovni kontroly máte možnost volby. Myslím, že Aikido nabízí možnosti, jak se s tím vypořádat.\nD: Slyšel jsem, že trvá 6 měsíců až rok, než je Aikido prakticky využitelné jako sebeobrana, a více než 4 roky, než je člověk úspěšný...\nO: ... Což je typicky lidské uvažování.\nO: Udělej z něj skutečný teď.\nO: To není ani Terminátor, Freddy, Rambo či ©pinavý Harry.\nod Low » čtv 02. bře, 2006 19:24\nukropcany: a jeden z tech peti lidi je Seagal ne ?:) nevim jestli to co kolem nej povida jsou myty nebo povidacky ale udajne by to mel bejt jeden z tech ktery vedi.. Mozna to je tim ze i kdyby se nejaky nemehlo ucilo nejakou blbost dvacet let prece jen z toho neco bude:)\nod romantimpl » čtv 02. bře, 2006 21:12\nJo, Patriku, nechodím sem na fórum moc často, ale od tebe jsem četl už hafo příspěvků a článků k historii japonských BU. Myslím, že kdyby se to seřadilo za sebou, tak je z toho kniha. Neuvažuješ o spisovatelské dráze? Dobré literatury na toto téma je jako šafránu, zato bludů spousta...\nMožná mě šálí paměť, ale nebyls to ty, kdo vydával Magazín Aikidó? Pokud ano, tak zkušenosti s psaním by byly už dlouholeté.\nod ukropcany » pát 03. bře, 2006 7:31\nLow píše: ukropcany: a jeden z tech peti lidi je Seagal ne ?:) nevim jestli to co kolem nej povida jsou myty nebo povidacky ale udajne by to mel bejt jeden z tech ktery vedi.. Mozna to je tim ze i kdyby se nejaky nemehlo ucilo nejakou blbost dvacet let prece jen z toho neco bude:)\nTo teda nie... ale môžem byť konkrétny - Saitovci, Tamura, Nišio... oni boli tí, ktorí mali to "to"... z miestnych (európskych) som to u nikoho nevidel... a nemyslím, že by to bolo genetickým fondom... stále viac a viac si myslím, že metodika v aikide je veľmi dobrá, len my ju nepoznáme. Reči o desiatkach rokov praxe sú blbosť, samozrejme 5 rokov je menej ako 15 rokov, ale keď po 5 rokoch stále nič, tak je niekde chyba...\n4RT - no ja o tých meditačných technikám neviem nič a myslím, že ani väčšina ľudí, ktorí ich "robia"... ja len viem, že Saitovci sú veľmi nábožensky založení, pred každým tréningom recital nejaké strašné zaklínadlá a tak a čo som počul, tak aj uchideshi ich dostali prepísané do latinky a tiež museli recitovať... Tiež keď si vezmeš, že ľudia za nimi chodia po celom svete, tiež sa mi to nezdá... ono je to iné ako chodiť do Číny na 2-3 mesiace, toto je do Ameriky na 3 dni... nie je to normálne...\nod patrik » pát 03. bře, 2006 9:03\nromantimpl píše: Jo, Patriku, nechodím sem na fórum moc často, ale od tebe jsem četl už hafo příspěvků a článků k historii japonských BU. Myslím, že kdyby se to seřadilo za sebou, tak je z toho kniha. Neuvažuješ o spisovatelské dráze?\nromantimpl píše: Dobré literatury na toto téma je jako šafránu, zato bludů spousta...\nNerad bych se mezi ně zařadil\nMyslím, že bohatě stačí to, co tu je...\nromantimpl píše: Možná mě šálí paměť, ale nebyls to ty, kdo vydával Magazín Aikidó?\nJo, ještě teď mám Xset kusů v skříni, která je díky tomu nepoužitelná...\nromantimpl píše: Pokud ano, tak zkušenosti s psaním by byly už dlouholeté.\nJde o to, že většina toho, co napíšu je buď jenom od jiných autorů (překlad) s jistou vlastní zkušeností, anebo je to můj pohled na věc, kterej se často liší od toho, co se tu vydává. A lidi, chtěj číst nepobuřující texty od renomovanejch autorů a potom o tom dál nepochybují, nesnesou nějaký "prapodivný teorie" od nýmandů, jako jsem já Takovou "teorii" si může vytvořit každej a dokud jí nevydá knižně, má šanci jí přehodnotit... a to "hrdinně" dělám.\nNa psaní jinde, než v časopisech, nebo na webu a ve fórech je spousta času...\nod romantimpl » pát 03. bře, 2006 10:57\nfor Ukropcany: souhlas s prvním odstavcem. Proč myslíš, že tu správnou metodiku neznáme? A proč "to" Evropani nemají? Je to problém něčeho v komunikaci s Japoncema?\nTo co píšeš o Saitovcích mě docela překvapuje. Myslel bych si, že takováhle povrchní mysterióznost a la Harry Potter už dneska v BU netáhne, že všechny ty mystické mlhy kolem východních BU už se rozptýlily. Montovat do BU cizí náboženský folklór věci jenom komplikuje. To je pak opravdu problém v komunikaci, jestli tvrdí svým západním žákům, že musí dělat tohle, aby jim to fungovalo.\nfor patrik: Rozumím. I když já bych si zrovna rád přečet něco "pobuřujícího", kam autor vložil svůj pohled na věc samozřejmě něčím podložený (zkušenostmi, vědomostmi, odborností).\nTím, cos napsal, se taky vyjasnuje náš spor "moderní versus tradiční", něco takového jsem měl na mysli\nod marvin » pát 03. bře, 2006 13:06\nod ukropcany » pát 03. bře, 2006 13:16\nromantimpl píše: for Ukropcany: souhlas s prvním odstavcem. Proč myslíš, že tu správnou metodiku neznáme? A proč "to" Evropani nemají? Je to problém něčeho v komunikaci s Japoncema?\nNo kukám, že marvin to už dorozviedol, takže ja len doplním, že to vidím obdobne. Nikto netvrdí, že len keď sa budeš modliť hulahula, tak to bude fungovať. Ale holt to patrí k tomu človeku, ktorý to vedie... ja som zistil, že rovnaké schopnosti viem získať aj tu a od ďaleko dostupnejších ľudí, takže som si vybral... japonské náboženstvo ma absolútne nezaujíma, japonské postupy sú mi vlastne úplne cudzie a prídu mi častokrát úplne nezmyselné. Ony totiž fungujú na japoncov, ale nie na nás...\nod Low » pát 03. bře, 2006 13:28\nukropcany: a myslis ze by v realnym stretu ti Saitovci, Tamura, Nišio dokazali obstat treba proti boxerovi nebo MT boxerovi.. Mozna blba otazka ale zajma me to, proto ze dokazes asi posoudit oboji.. Taky jsem slysel o lidech kteri aikido umi.. ale prave ze jich moc neni.. a v CR..\nod marvin » pát 03. bře, 2006 14:04\nLow - co je nebezpecnejsie pavian, alebo hyena ?\nps: zisti si kedy je nejaky seminar a chod vyskusat ... potom poreferuj.\nod Low » pát 03. bře, 2006 14:23\nmarvin: jak kdy vim ze je to blba otazka tak ale snad kdyz se zajma jak o to tak oto a delal jak aikido tak ted MT a rika ze "vedi" tak na to asi ukropcany nejakej nazor ma.. a ten me zajma\nod romantimpl » pát 03. bře, 2006 16:34\nmarvine, já jim jejich víru neberu a napadal jsem pouze skutečnost, že ji cpou nám v rámci výuky BU. Co má za smysl papouškovat něco, co je mi cizí a čemu nerozumím? Mám snad studovat japonský folklór nebo se rovnou stát japoncem, abych se mohl učit BU, které shodou okolností vzniklo v Japonsku? Když půjdu dělat Krav maga, budu snad muset zvládnout taky Tóru a Talmud? Přeháním, ale snad je jasné, kam směřuju.\nKlidně budu recitovat sútry, zpívat mantry nebo zaklínadla, když mě dotyčný učitel vysvětlí, jak mi to pomůže ve studiu jeho BU. Dělat to mechanicky, jen protože to patří k místnímu folklóru, je k ničemu. A kromě toho já mám vcelku představu, k čemu tyhle věci slouží. Není to pro nás zas tak nepochopitelné, jak tu stále dokolečka opakuješ. Jsou to pouhé prostředky ušité na míru člověku z určité kultury, a jejich cílem bývá nejčastěji ztišení mysli, emocionálnímu zklidnění apod. To je cíl zcela pragmatický, stojí mimo všechna nábožeství a dá se dosáhnout mnoha různými prostředky. Co si mám myslet o učiteli, který by do mě hustil ten svůj, jen protože je jeho nebo tradiční nebo kdovíco, i když by viděl, že ve mě jako v příslušníkovi jiné kultury nevyvolává patřičnou odezvu? Přinejlepším bych si myslel, že příliš nerozlišuje mezi prostředkem a cílem a to je ta mysterióznost a zbytečná komplikovanost, o které mluvím.\nukropcany, ani mě japonské náboženství nebo kultura příliš nezajímá, a také si myslím, že japonské postupy fungují na japonce a ne nás. Nicméně se domnívám, že výuka bojového umění jako je aikidó, přesahuje rámec japonské (a jakékoliv jiné) kultury, jeho cíle jsou dostupné každému a postupy k jejich dosažení by mohly být přizpůsobivější.\nNapříklad etiketa je důležitá věc, proč ale používat japonštinu? Všichni se japonsky zdraví a tážou, co se do vás mohou naučit, ale kolik jich vlastně ví, co říkají? A když neví, o čem mluví, tak se celá etiketa stává prázdným rituálem, který se provádí s přezíravým pousmáním a k ničemu není.\nod Low » pát 03. bře, 2006 16:45\ntřeba u nás v karate žádný modlitby nejsou a je to japonský.. přísaha dojo, která by se si ce měla řikat na začátku každýho tréninku ale.. ale v ní nějakej smysl vidim a to nejsem japonec.. tomu že se před zápasem dva proti sobě ukloněj.. no v boxu to asi neni.. že se nazývaj techniky japonsky, aspoň tomu rozumí stejně japonec,čech nebo američan, navíc na tréninku panuje taková i když hodne uvolněná kázeň, jako že nemužeš řvát sprostý slova a když tak děláš kliky, když se něco vysvětluje stojí se v řadě jako na vojně a nikdo se neštourá v zadku nebo tak něco.. je to asi proto že je to z japonska, kdybysme byli oddíl boxu asi by to vypadalo jinak.. ale jestli někdo někomu chce cpát náboženství v rámci BU tak to žádnej smysl nemá..\nod ukropcany » pát 03. bře, 2006 17:01\n4low - tak toto keby som vedel, tak by som to sem napísal. «ažko to hodnotiť, pretože to čo predviedli oni bolo o 1000% viac ako miestne "kapacity". Lednže keď som videl Ramona Dekkera naživo na tom seminári, tak si po pravde neviem predstaviť ako dobrí museli byť tí čo ho sekli... celý prúser aikida je v tom, že nikto nikdy nevidel žiadneho aikiďáka v riadnej konfrontácii. To čo oni nazývajú "randori" je obyčajná kokotina (admin promine), pretože to s bojom nemá vôbec nič, je to len nejaký blbý náznak. Aikiďáci sami seba hodnotia podľa toho, kto ako dokáže techniku zacvičiť s tým a tým... lenže čo to má s bojom? Je to len nejaký zložitý pohyb, ktorý robíš proti človeku, ktorý sa Ti ho snaží čo najviac skomplikovať... kďežto v zápase nikto nevie čo bude... a keď vidím tých niektorých thajcov ako dokážu európana jednou rukou v klinči tresknúť o zem, tak celé judo aj aikido môže ísť do gúl... takéto niečo som totiž nevidel ani v drile a nieto ešte v zápase!!! Tak a teraz si vyber...


Údery kovářských kladiv doplnil zvuk dud. Starý mlýn u Obřan ožil - Deník.cz\nÚdery kovářských kladiv doplnil zvuk dud. Starý mlýn u Obřan ožil\nBrno - Celé sobotní odpoledne se nad obřanskou cyklostezkou vznášel dým a ozývaly se údery kovářských kladiv. Ke starému mlýnu zhruba na půli cesty mezi Obřany a Velkými Bílovicemi se totiž sjeli kováři z celého Brněnska. Společnými silami se mlýn snaží opravit.\nKováři u starého mlýnu mezi Obřanami a Bílovicemi.Foto: DENÍK/Lubomír Stehlík\nPolorozpadlý mlýn, který většinu roku kolemjdoucí spíše děsí, o víkendu ožil. Zhruba desítka uměleckých kovářů v něm ukazovala lidem svůj um. Na čtvrtém ročníku akce nazvané Obřanský obr kováři návštěvníky seznamovali s volutovníkem, zápustkou, útinkou nebo vlčkem.\nTedy s nástroji, bez kterých by se neobešli. „Kromě nich je tu i speciální kladivo s iniciálou. S jeho pomocí kovář může nechat na svém výtvoru značku," poukázal student kovářství na Střední průmyslové škole a Vyšší odborné škole technické v Sokolské ulici v Brně Petr Soudek.\nSpolečně se svým spolužákem se i on rozhodl do oprav mlýna zapojit. „Zatím se spíš učím od zkušenějších kovářů, ale příští rok se snad zapojím naplno," řekl.\nPrávě u jeho kovadliny se nejčastěji zastavovali náhodní kolemjdoucí a cyklisti směřující do Brna i do Bílovic. „Vyšli jsme si na procházku a viděli, že se tu něco děje, tak jsme s manželem kováře chvíli pozorovali," řekla například Brňanka Marie Hurdálková.\nKromě výletníků, kteří na akci zašli spíše omylem, se ale na kovářské umění příliš lidí podívat nepřišlo. „Asi je unavilo dnešní horko. Oproti kovářům, kteří se celý den sklání nad ohněm, jsme na tom my ostatní ještě dobře," myslí si jeden z návštěvníků mlýna Martin Koler.\nKováři samotní si však z malé návštěvnosti nic nedělali. „My se tady všichni mezi sebou většinou známe, takže si vystačíme," řekl řemeslník Radim Topol. „A když se neznáme, tak se rychle poznáme," smál se s pivem v ruce jeden z jeho kolegů. Ve mlýně tak možná chyběli návštěvníci, ale rozhodně ne dobrá nálada.\nK té přispívala i hudba, která se většinu odpoledne údolím nesla. K práci řemeslníkům na dudy vyhrával kovář Andrey Trihook ze Skotska. „Je slyšet už z dálky, mnohdy dokonce přehluší i rány kovářských kladiv," upozornila cyklistka Monika Zábranská.\nPodle ní je hra na dudy příjemným zpestřením. „Andrey je největší atrakcí letošního ročníku Obřanského obra. Příjemně dokresluje neformální atmosféru, kterou se tu snažíme budovat. Zajímavé je na něm to, že kromě dud skvěle ovládá i kovářské kladivo. Perfektně se sem proto hodí," potvrdil Měšťan.\nKromě Trihooka však mohli lidé pozorovat i dalších zhruba deset kovářů. „Předvádějí několik druhů kovářského umění, máme tady například šlapací výheň nebo další kovářské speciality," uvedl za organizátory Tomáš Měšťan, který je jedním ze zakladatelů obecně prospěšné společnosti Kovářovo údolí.\nSdružení se snaží zachránit zchátralý mlýn. „Rádi bychom obnovili původní kovárnu na vodní pohon, která tady stávala už od dvacátých let devatenáctého století," vysvětlil ředitel Kovářova údolí Daniel Hlobil. Komunisté ji však v době svého nástupu zlikvidovali.\nCílem sdružení je podle Hlobila také vytvoření nového kulturního centra, které by bylo přístupné nejenom kovářům ale i dalším umělcům a řemeslníkům.\nI proto Hlobil každoročně zve do mlýna kováře ze všech koutů republiky. „Všechna díla, která kováři vyrobí, tady zůstanou. Zkrášlí buď přímo budovu mlýna, nebo jeho okolí," dodal Měšťan.\nPodle něj by už příští rok měl být mlýn opravený a kovářská dílna by mohla konečně vzniknout. Celoročně by v ní žil a tvořil právě kovář a ředitel společnosti Kovářovo údolí Daniel Hlobil. „Pokud se to podaří, příští, jubilejní pátý, ročník pojmeme ve velkém stylu a budeme oslavovat," řekl Měšťan.


Ljuba Štíplová | OSOBNOSTI.cz\n30. 4. 1930 , Praha, Československo\n24. 9. 2009 ve věku 79 let, Praha, Česká republika †\nLjuba Štíplová je básnířka, scénáristka, autorka příhod postaviček legendárního Čtyřlístku a námětů k mnoha Večerníčkům. Je držitelkou ceny za celoživotní práci s dětskou knihou, kterou uděluje každý rok nakladatelství Albatros. Ljuba Štíplová se narodila v Praze. Studovala na UMPRUM, obor sochařství, studia však nedokončila. Původně psala satiru především pro časopis Dikobraz. Dlouhá léta spolupracovala se Sluníčkem, kde vycházeli Atomíci. Téměř čtyřicet let vymýšlí příhody postaviček v Čtyřlístku. Dílo Ljuby Štíplové: Ljuba Štíplová vydávala publikace s básničkami: Povídám, povídám neplechy Příhody malého Kořínka Je autorkou prvního českého Večerníčku s názvem Jak sluníčko rozdávalo stíny druhý se jmenoval O poštovském panáčkovi. První večerníčky režíroval Josef Lamka. Podílela se na mnoha televizních pořadech. Čtyřlístek - od roku 1969 píše Ljuba Štíplová scénáře Čtyřlístku (komiks). Výtvarník Jaroslav Němeček si ho vymyslel původně pro své děti. Když vyšlo několik dílů a měly úspěch, rozhodl se pokračovat a nabídl spolupráci Štíplové, která trvá téměř čtyřicet let.. Čtyřlístek se přizpůsobuje době, postavičky telefonují z mobilů, fotí digitálními fotoaparáty, surfují na internetu. Jenom kuchyň Fifinky se nemění, protože je to kuchyň malířova dětství a tu si on nedá vzít. Psát komiks není jednoduché, jak by se zdálo. Musí vyjít vtip, nesmí to být moc upovídané, v jednom okénku nemůže jedna postava mluvit dvakrát. Každý díl Čtyřlístku má devět stran, proto je těžké udržet v činnosti všechny čtyři postavy. Děti jsou navíc velmi všímaví a přísní čtenáři. Autorka má ráda večerníčky se živými zvířaty od Václava Chaloupka, jinak se jí zdá, že většina současných tvůrců se příliš ohlíží po vzorech ze západu. …zobrazit celý životopis\nLjuba Štíplová je básnířka, scénáristka, autorka příhod postaviček legendárního Čtyřlístku a námětů k mnoha Večerníčkům. Je držitelkou ceny za celoživotní práci s dětskou knihou, kterou uděluje každý rok nakladatelství Albatros.\nLjuba Štíplová se narodila v Praze. Studovala na UMPRUM, obor sochařství, studia však nedokončila. Původně psala satiru především pro časopis Dikobraz. Dlouhá léta spolupracovala se Sluníčkem, kde vycházeli Atomíci. Téměř čtyřicet let vymýšlí příhody postaviček v Čtyřlístku.\nDílo Ljuby Štíplové:\nLjuba Štíplová vydávala publikace s básničkami:\nPovídám, povídám neplechy\nPříhody malého Kořínka\nJe autorkou prvního českého Večerníčku s názvem>\nJak sluníčko rozdávalo stíny\ndruhý se jmenoval>\nO poštovském panáčkovi.\nPrvní večerníčky režíroval Josef Lamka. Podílela se na mnoha televizních pořadech.\nČtyřlístek - od roku 1969 píše Ljuba Štíplová scénáře Čtyřlístku (komiks). Výtvarník Jaroslav Němeček si ho vymyslel původně pro své děti. Když vyšlo několik dílů a měly úspěch, rozhodl se pokračovat a nabídl spolupráci Štíplové, která trvá téměř čtyřicet let..\nČtyřlístek se přizpůsobuje době, postavičky telefonují z mobilů, fotí digitálními fotoaparáty, surfují na internetu. Jenom kuchyň Fifinky se nemění, protože je to kuchyň malířova dětství a tu si on nedá vzít.\nPsát komiks není jednoduché, jak by se zdálo. Musí vyjít vtip, nesmí to být moc upovídané, v jednom okénku nemůže jedna postava mluvit dvakrát.\nKaždý díl Čtyřlístku má devět stran, proto je těžké udržet v činnosti všechny čtyři postavy. Děti jsou navíc velmi všímaví a přísní čtenáři.\nAutorka má ráda večerníčky se živými zvířaty od Václava Chaloupka, jinak se jí zdá, že většina současných tvůrců se příliš ohlíží po vzorech ze západu.\nNapsali o mně – Ljuba Štíplová\nZemřela "máma" Čtyřlístku, Ljuba Štíplová (†79)\nBlesk, 24. 9. 2009 Na následky zranění z autonehody dnes v Praze zemřela spisovatelka a scenáristka Ljuba Štíplová (†79), jedna z autorské dvojice legendárního Čtyřlístku. … více\nZemřela autorka slavného Čtyřlístku\nTn.cz, 24. 9. 2009 V Praze zemřela spisovatelka Ljuba Štíplová, jedna z autorské dvojice legendárního Čtyřlístku. … více\nZemřela autorka Čtyřlístku Ljuba Štíplová\nNovinky, 24. 9. 2009 Ve věku 79 let zemřela ve čtvrtek spisovatelka a scenáristka Ljuba Štíplová, jedna z autorské dvojice legendárního Čtyřlístku. Autorka řady dětských knížek a televizních večerníčků skonala ve vojenské nemocnici na následky úrazu při autonehodě, který utrpěla počátkem srpna. Oznámil to její syn Miloš Štípl. … více\nPoslední komentáře – Ljuba Štíplová\nHledáte také jako: Ljuba Štípl\nFanklub – Ljuba Štíplová


USA nedokáží zajistit bezpečnost diplomatů na Kubě, FBI útok zvukem nepotvrdila » Gloobal.Cz Zprávy a Názory - Jsme vždy s vámi\nGloobal.Cz » Stalo se » USA nedokáží zajistit bezpečnost diplomatů na Kubě, FBI útok zvukem nepotvrdila\nUSA nedokáží zajistit bezpečnost diplomatů na Kubě, FBI útok zvukem nepotvrdila\n/ Datum: 10-01-2018, 18:36 / Vidělo: 1336 lidí\nVíce než rok trpí američtí diplomaté na Kubě neupřesněnými zvukovými útoky, které jim způsobují nevolnost. Ministerstvo zahraničí a ani vyšetřovatelé zatím nebyli s to odhalit jejich příčinu. Z Havany odjelo 24 diplomatů s rodinami a zástupce ministerstva Todd Brown uvedl, že úřad není schopen zajistit bezpečnost zbylých. FBI ale pochybuje o tom, že jde o útoky zvukem.\nAgentura AP naznačila, že agenti FBI „nenašli žádné důkazy, že zvukové vlny mohly poškodit zdraví Američanů“. Podle agentury agenti zkoumali hypotézy, že byl použit k útokům „tlak vzduchu vyvolaný slyšitelným zvukem, ultrazvukem i infrazvukem, ale nenašli pro to žádný důkaz”.\nPodle Browna však stále může být na vině zvuk: „Nevím, zda bych ho mohl zcela vyloučit.“ Hned ale dodal: „Akustický prvek může být použít jako maskovací. Floridský senátor Marco Rubio, který je synem kubánských emigrantů, je však nadále přesvědčen, že američtí zaměstnanci byli „oběťmi určitého druhu promyšleného útoku“.\nVyšetřovatelé i ministerstvo dospěli pouze k tomu, že zdravotní problémy zahrnující nevolnost, závratě, zvonění a bolest v uších a bolesti hlavy „byly nejpravděpodobněji spojeny s traumatem nepřirozeného původu“. Zástupci ministerstva při výpovědích v Senátu před subkomisí pro zahraniční styky uvedli, že jsou přesvědčeni, že Kuba má jasnější informace o tom, co stojí za útoky na diplomaty na Kubě. Tajemník ministerstva Steve Goldstein pravil: „Jsme přesvědčeni, že kubánská vláda má odpověď, a proto by měla dělat více.“\nSkoro všichni postižení vypovídali, že slyšeli podivné zvuky, buď velmi vysoké, nebo připomínající hukot, jako když jedete rychle autem a máte otevřená okénka.\nZbylí diplomaté dostali doporučení se od podivných zvuků držet co nejdále, protože se ukázalo, že čím déle jim byli lidé vystaveni, tím vážnější měli problémy. Demokratického senátora Boba Menendeze z New Jersey to pobouřilo, srovnal to s nařízením školním dětem při protileteckých nácvicích, aby zalezly pod lavici. Předseda podvýboru, senátor Rubio zkritizoval ministerstvo zahraničí, že selhalo, když na první informace o incidentech na přelomu let 2016 a 2017 reagovalo pomalu.\nRubio také odmítl, že by Kuba o problému nic nevěděla, podle něj je nemožné, aby si toho kubánské bezpečnostní síly nevšimly, když tak bedlivě střeží americké velvyslanectví.\nKuba vše popírá\nKubánská vláda obvinění označila na sci-fi a stěžovala, si, že nedostala dostatečné lékařské podklady, a že kubánští vyšetřovatelé nemohli navštívit americké diplomatické rezidence.\nŘeditelka americké sekce na kubánském ministerstvu zahraničí Josefina Vidalová v úterý prohlásila: „Nejsou tu žádné důkazy. Nejsou tu ani důkazy, co se stalo, kdy se to stalo, proč se to stalo a kdo nebo co bylo motivem. Nemáme ani informaci, že zdravotní problémy mají příčinu na Kubě.“\nAmeričtí diplomaté byli vystaveni na Kubě akustickému útoku


Ministerstvo obrany Ruska: Bílé přilby dopravily do syrského Sarakíbu jedovaté látky – Nová republika\nMinisterstvo obrany Ruska: Bílé přilby dopravily do syrského Sarakíbu jedovaté látky\nDatum příspěvku 29. srpna 2018\n29. 8. 2018 russian\nVedoucí ruského Centra pro usmíření bojujících stran v SAR generálmajor Alexej Cygankov oznámil, že zástupci organizace Bílé přilby dopravili jedovaté látky do skladiště teroristů v syrském Sarakíbu. Je to uvedeno ve zprávě, kterou RT disponuje.\n“Podle informací, které obdrželo ruské Centrum pro usmíření bojujících stran z několika nezávislých zdrojů v provincii Idlib, bylo do města Sarakíb z obce Afs dopraveno velké množství otravných látek na dvou velkokapacitních vozidlech”, uvedl.\nPodle Cygankova byly chemikálie poslány do skladiště, které používají teroristé ke skladování zbraní a paliv a maziv. Náklad byl doprovázen osmi zástupci Bílých přileb. Později byly otravné látky odeslány na jiné místo.\n“Později byla část nákladu v plastových barelech bez označení přemístěna na jinou základnu v jižní části provincie Idlib, aby bylo možné inscenovat použití chemických zbraní a následně obvinit vládní síly z používání jedovatých látek proti civilistům”, uvedl zástupce centra.\nDříve náměstek ministra zahraničí RF Sergej Rjabkov vyzval západní země, aby neignorovaly informace Moskvy o připravovaných provokacích teroristů a Bílých přileb s použitím chemických zbraní.\n… V reakci na údajně připravovaný chemický útok ZDE plánuje západní koalice pod vedením USA údery na syrské vládní síly. Za tímto účelem připluly lodě námořnictva USA, vyzbrojené okřídlenými raketami, do Středozemního moře.\nRusko náš svět manipulace a lži příprava války zdražování energetická krize volby demokracie Evropská unie cenzura USA fašizmus EU ekonomika média NATO 5. kolona Ukrajina válka energetika


Slon – Šití, háčkování a pletení\nLenka 22.1.2017 11.9.2017 0\nSlon, symbol štěstí, věrnosti a síly, patří mezi má oblíbená zvířata. Návod na výrobu přívěsku ve tvaru slona zde tedy nemůže chybět.\nVelikost: výška – 6 cm, šířka – 5 cm.\nplsť tloušťky 2 mm a 1 mm (silnější plsť použijeme na tělo slona, slabší plsť na detaily)\nStřih ve formátu pdf si stáhneme zde a vytiskneme. Jednotlivé části slona vystřihneme.\n1 – tělo (2x)\n2 – ucho (1x)\n3 – bělmo (1x)\n4 – zornička (1x)\n5 – spodní květ (1x)\n6 – vrchní květ (1x)\nVezmeme si jednu část těla slona a přiložíme na něj ucho. Na dolní část ucha přiložíme spodní květ a přišijeme. Šijeme od středu květu mezi jednotlivé okvětní lístky. Jakmile máme přišito, přiložíme vrchní květ tak, aby jednotlivé okvětní lístky zakrývaly stehy spodního květu.\nVrchní květ přišijeme stejným způsobem jako ten spodní. Jakmile došijeme, do středu květu všijeme rokajl.\nNyní se vrhneme na šití oka. Na hlavu položíme bělmo a zadními stehy jej přišijeme. Bílou přízi nezačišťujeme. Na bělmo přiložíme zorničku a přišijeme taktéž zadním stehem. Černou přízi začistíme.\nNyní do jehly navlékneme opět bílou přízi. Jedním stehem vyšijeme do zorničky lesk a přízi začistíme. K vyšitému tělu přiložíme druhé tělo a od bříška, po obvodu, sešijeme obě těla k sobě smyčkovým stehem. Na hlavě šití přerušíme, jehlu vyvlékneme a připravíme si háček.\nHáček vložíme do místa, ze kterého příze vychází, nahodíme přízi a provlékneme. Uháčkujeme šest řetízkových ok.\nVložíme kroužek na klíče, a pevným okem spojíme v místě, odkud jsme začali háčkovat. Očko vytáhneme, přízi navlékneme opět do jehly a pokračujeme v sešívání. V průběhu šití plníme slona dutým vláknem.\nPo sešití a naplnění slona nás čeká už jen všít ocásek. Na ocas si připravíme delší kus příze. Navlékneme jej do jehly tak, aby oba volné konce byly zhruba stejně dlouhé. Jehlu protáhneme stehem na zadečku a vytáhneme do stejné délky, jako je délka volných konců příze. U oka jehly pak přízi rozstřihneme.\nZ přízí vytvoříme očko, konce očkem protáhneme a výsledný uzlík pomaličku přitahujeme k zadečku. Jakmile je uzlík utažený, zastřihneme délku ocásku.\nA slon je hotový.\nGrafický návrh i střih tohoto výrobku pochází z mé autorské dílny.\nNa tento návod se vztahují autorská práva. Je určen pouze pro osobní použití. Žádná část tohoto návodu nesmí být jakýmkoli způsobem kopírována nebo distribuována. Prodáváte-li výrobky vycházející z tohoto návodu, prosím, uveďte: Vyrobeno podle autorského návrhu Lenky Hurychové, www.lenkahurychova.cz. Všechna práva vyhrazena, 2017.


Organizace a činnost školní družiny - Družina - archív 2017/2018 | ZŠ Jana Palacha, Kutná Hora\nNavštěva v knihovně\nBc. Horská Stanislava\nVloženo: 24. října 2018 v 14:57\nPirátské spaní v družině :-)\nSpaní v družině jsme si společně s dětmi užili. Odpoledne plné her a soutěží jsme zakončili nalezením pirátského pokladu. Podvečer děti strávily u ohýnku s kytarou a dobrou zábavou.K večeři jsme si opekli buřty. Akce se vydařila a děti si odnesly plno zážitků.\nKVĚTEN NA ŠKOLNÍ ZAHRADĚ :-)\nPROJEKT VČELY- KAČINA\nSilný déšť nás nezaskočil - zvolili jsme "mokrou variantu"uvnitř školy.\nDružina - plán na měsíc červen 2018\nPROJEKT POLYTECHNIKA aneb malá technická univerzita\nMalý stavitel, projektant domů, věží a rozhleden, energetik, ale i cukrářky a pekaři nebo zbrojař a mnoho dalších budoucích nadějných odborníků se sešlo v zábavném programu polytechnického vzdělávání.\nPoslední letošní turnaj v miniházené\nNaše první úroda a svačinka:-)\nDružina - plán na měsíc květen 2018\nMalí pěstitelé :-)\nProjekt Venkov volá!\nPo příjezdu do Červených Janovic jsme se ubytovali a děti nadšeně opékaly buřty. Druhý den jsme se vydali na výlet ke Katlovskému jezeru. Třetí den jsme byli na exkurzi v zemědělském družstvu. Třídenní pobyt na venkově se všem líbil a ani se nám nechtělo vracet zpět domů.:-)\nDružina - plán na měsíc duben 2018\nVloženo: 23. března 2018\nTak jako každý rok jde Palášek zazpívat stařečkům do domova. O dárečky se tentokrát postaraly šikulky z naší školní družiny. Věříme, že udělají radost!\nVloženo: 18. března 2018\nVloženo: 11. března 2018


Na Ústavním soudu proběhlo celostátní kolo soutěže Lidskoprávní moot court - Ústavní soud\nNa Ústavním soudu proběhlo celostátní kolo soutěže Lidskoprávní moot court\nÚstavní soud, Brno, TZ 12/2014\nCelostátní soutěž týmů studentů právnických fakult vysokých škol, kterou pod patronací Ústavního soudu pořádá Liga lidských práv a Právnická fakulta Masarykovy univerzity, nabídla mimořádně zajímavý souboj argumentů v simulovaném soudním procesu. Soudci ústního kola byli Vojtěch Šimíček, Zdeněk Kuhn, David Zahumenský a Kateřina Šimáčková. Tématem letošního studentského soudu byla svoboda projevu studentů a přípustná míra jejího omezení. V letošním ročníku se spolu utkaly týmy z Brna, Prahy a Olomouce. Ústavní soud přivítal možnost podílet se na organizaci finálového kola, protože již tradičně podporuje aktivity, které studenty práv motivují v dalším vzdělávání a zdokonalování.\nPod slovy „MOOT COURT“ si lze představit simulovaný soudní proces, během něhož si studenti práva zkouší právo v　praxi, kdy sami stojí jako strany před fiktivním soudem a obhajují své názory právními argumenty a procesně správným postupem. Moot court má tradici na právnických fakultách po celém světě.\nLidskoprávní moot court je soutěž, jejímiž hlavními cíli jsou zvýšení sociální odpovědnosti participujících studentů v souvislosti s právní ochranou lidských práv, rozvoj jejich lidskoprávní senzitivity a posílení jejich zájmu o problematiku lidských práv všeobecně. Účelem Lidskoprávního moot courtu je současně zlepšení schopnosti týmové spolupráce, prezentačních dovedností, argumentačních schopností, kritického myšlení, písemného projevu, strategického myšlení a schopnosti analýzy studentů práv.\nget link Výsledky studentského klání a více fotografií z akce naleznete zanedlouho na webových stránkách Ligy lidských práv http://llp.cz/ .