Biografie, životopisy, bazar knih - Bazar.cz\nBazar.cz > Knihy, antikvariát > Knihy > Biografie > 19 inzerátů\nBiografie, životopisy, knihy\nTOP STAV,PEVNÁ VAZBA,S PŘEBALEM.PRO FANOUŠKY NÁDHERNÉ ZPĚVAČKY\nTOP STAV,TLUSTÁ,OBSÁHLÁ BIOGRAFIE SE SPOUSTOU FOTOGRAFIÍ NÁDHERNÉ ZPĚVAČKY\nNick Johnstone:Amy, Amy, Amy\nPodtitul: Amy Winehouseová na vrcholu slávy a na pokraji zoufalstvíPopulární zpěvák coby psychologická troska není žádný nový fenomén. Ostudné chování se v posledních letech již víceméně očekává a hvězdám jako Britney Spearsová či Pete Doherty přináší ohromnou publicitu. Na první pohled to vypadá, že Amy Winehousová sem přesně zapadá, přestože v jejím případě je nedílnou součástí skutečný talent.Nick Johnstone se ve své knize podrobně věnuje přístupu bulváru k této mladé ženě, jež našla zálibu ve vyparáděném vzezření (přehnaný úlový účes, teatrálně namalované oči a skrovný oděv), které se až hrozivě snadno propůjčila snímkům paparazziů, na kterých se zpustošená majitelka tohoto vzezření časně ráno potácí ulicemi ve zjevném psychickém i fyzickém vyčerpání. Přesto, jak tato biografie jasně ilustruje, je příběh Amy Winehousové příběhem mladé nadané umělkyně, která dle všeho nikdy nikam nezapadala. Domov a řada škol ji omezovaly, avšak sláva, bohatství a manželství jí nenabídly o nic více útěchy. Zůstává tak nezodpovězená otázka: zvítězí její talent nebo Amy skončí jako Judy Garlandová, jejíž talent se rozplynul v oparu drog, až jí nezbylo nic jiného na prodej než drama vlastního života? Kniha Amy Amy Amy nabízí cenná nahlédnutí do této temné hádanky.\nF.MERCURY:SHOW MUST GO ON\nŽivot Freddie Mercuryho - The show must go on 250KČ/MĚKKÁ VAZBAV listopadu 1991 šokovala celý svět zpráva o úmrtí jedné z nejzářivějších a nejzbožňovanějších hvězd; jedinečné muzikantství a provokující vystupování Freddie Mercuryho uvádělo po léta skupinu Queen na vrchol všech hitparád. Spolu s převážně nepublikovanými fotografiemi a rozhovory s kolegy a přáteli nám kniha vypráví o tom, jak se z nesmělého studenta umění původem ze Zanzibaru stal extrovertní hudební král, jak Live Aid a Bohemian Rhapsody vytvořily hudební legendu, pravdu skrytou za pověstmi o divokých večírcích, o dvou ženách jeho života, o nerozhodnosti přiznat se ke své bisexualitě i k přes pět let trvajícímu onemocnění AIDS.Kniha Ricka Skye je fascinujícím příběhem muže, který se za svého života stal legendou a nepostradatelnou součástí života svých fanoušků.\nDavid Rath, 2012, ISBN: 978-80-87588-24-6Možnosti předání/doručení:a) osobní vyzvednutí (i v pracovní dny přes den) – Praha 6 Petřinyb) osobní předání v pracovní dny kolem obědního času – Praha 1 Malá Stranac) zaslání poštou – + 150 Kč\nGabriel García Marquez Zivot\nProdám velkou knihu Gabriel García Márquez Život. Knihu napsal Gerald Martin a vydalo nakl. Euromedia Group -Odeon v Praze 2009. Rozsáhlé dílo spisovatele Geralda Martina je autorizovaným životopisem světoznámého romamnopisce a novináře. Tato kniha vznikala 18 let.Marquezův životopis je stejně vzrušující četba jako jeho romány. Má 3 části: Doma v Kolumbii, V cizině: Evropa a Latinská Amerika, Muž velkého světa celebrita a politika 1967-2005, Kniha je v perfektním,nepoškozeném stavu i s obalem, a má 672 stran + 16 stran fotopříloh. Je jako nová, vhodná i jako pěkný dárek.Nabídněte. Jarka Rodová\nProdám knihu o životě a díle Hana Pivce Thespidová kára Jana Pivce. K vydání připravili B.Bezouška, V.Pivcová a J.Švehla. Vydalo nakl. Odeon NKLU v Praze roku 1986. Kniha má dvě části. V 1.č. vypráví Jan Pivec o svém dětství strávným na Vinohradech, pokračuje svými prvními zkušenostmi s herectvím. Druhý díl přináší jeho prózu i básně, kresby.... Jan Pivec se svými vzpomínky zařadil mezi naše nejlepší autory hereckých pamětí. Kniha je v úerfektnm,nepoškozeném stavu i s obalem a má 385 stran. Vhodná i jako pěkný dárek pro milovníky životopisných knih.Nabídněte. Jarka Rodová\nProdám knihu o světoznámém malíři Delacroix - román malíře hrdiny. Knihu napsal Piere Courthion a vydalo nakl. Obelisk v Praze roku 1970. 2.vydání. Dílo Delacroixovo je nezměrné a krásné. Malby monumentální, historických dramat: Hamlet, Othello a Desdemona, Romeo a Julie, Faust, Vjezd křížáků do Cařihradu, Snímání z kříže,. Jeho velkou prací vyla výzdoba kaple Andělů v kostele v Paříži. Kniha má tři části: Romantik, Únik z romantismu a Tvůrčí zralost. Kniha je v perfektním, nepoškozeném stavu i s obalem a má 104 stran + 46 vyobrazení na lesklém, křídovém papíře. Je vhodná i jako pěkný dárek.Nabídněte. Jarka Rodová\nOkouzlený satyr - život a dílo M.Švabinského\nProdám životopisnou knihu Okouzlený satyr. - život a dílo Maxe Švabinského. Knihu napsal Ludvík Páleniček a vydalo nakl. Vyšehrad v Praze roku 1987. Ludvík Páleniček patřil v posledních letech k přátelům M.Švabinského a tak podává svědectví ze života a díla M.Š. Kniha je v perfektním,nepoškozeném stavu i s obalem a má 280 stran + 40 stránek celostránkové, černobílé a barevné fotopřílohy an lesklém papíře. Vhodná i jako pěkný dárek.Nabídněte. Jarka Rodová\nKniha Chlapec, který přežil pochod smrti ... a natruc jsem neumřel!\nKniha je NOVÁ, vhodné i jako dárek#V roce 1981 sepsal Pavel Taussig pro svého staršího syna k jeho jedenáctým narozeninám svůj životopis. To proto, že i jemu bylo jedenáct, když se ocitl v Osvětimi. Poté přežil ještě tábory Mauthausen, Melk a Gunskirchen a pochod smrti. Při popisování zážitků použil jen své vlastní zápisky. Psal si deník a zážitky od zatčení přes koncentráky do osvobození tak, jak je měl v čerstvé paměti.Postupně pak Pavel Taussig text doplnil o poznámky, dokumenty vystavené v koncentračních táborech a těsně po osvobození i o přepis původního deníku, který psal od 4. května 1945 do 27. 7. 1945Poštovné: Česká pošta, Balíkovna nebo Zásilkovna + 69,- bude připočítáno k ceně prodávané věci.Zasílám po úplném zaplacení celkové částky na účet, před dodáním balíčku.\nProdám knihu Soukromý život Josefa Stalina. Knihu napsali J.Fischman a J.B. Hutton. Vydalo nakladatelství Práce v Praze roku 1993. Kniha je v pěkném,nepoškozeném stavu a má 128 stran.Nabídněte. Jarka Rodová\nProdám knihu Stella. Knihu napsala Dana Čermáková a vydalo nakl. Imagination of People v roce 2011, v edici Portréty. 1.vydání. Stella Zázvorková byla první dáma českého herectví. Byla noblesní dáma a měla ráda smích. Vše o ní a jejím životě se dozvíte v této knize. Kniha je v perfektním, nepoškozeném stavu i s obalem a má 160 stran + 32 stran fotopříloh. Je jako nová, Vhodná i jako krásný dárek.Nabídněte. Jarka Rodová\nProdám tyto knihy – cena 1 knihy je 50Kč:David Beckham – Fotbalový bůhNejlepší fotbalové kluby 2009MS 2006Fotbal – 1001 fotografií+ poštovné; možné předání v Plzni a také platba na účet


Mladý milovník z Vesničky Stanislav Aubrecht: Neuvěříte, jak teď vypadá - Šíp\nMladý milovník z Vesničky Stanislav Aubrecht: Neuvěříte, jak teď vypadá\nDnes je z herce chlapík, v němž byste kudrnatého puberťáka jen těžko hledali.\nFilm Vesničko má středisková je jednou z nezapomenutelných komedií, kterou každý viděl nejméně desetkrát. A často si diváci také řeknou, jak asi herci z filmu vypadají dnes, po bezmála třiceti letech.\nJednou z důležitých postav v komedii je i Stanislav Aubrecht (46) alias Jarda Pávek, syn Mariána Labudy a Mileny Dvorské. Ten se nešťastně zamiloval do místní učitelky a nakonec kvůli nesplněné touze spolykal prášky. Tehdy devatenáctiletý mladík v té době studoval Státní konzervatoř v Praze, kterou absolvoval o dva roky později. Na kontě ale nemá jen roli Jardy Pávka z Vesničky. Objevil se také v seriálu Dlouhá bílá stopa, ve filmu Stav ztroskotání, v komedii Jak básníkům chutná život nebo v Tankovém praporu.\nPo škole se Stanislav Aubrecht ještě nějakou dobu živil jako herec, působil v Hudebním divadle v Karlíně, Divadle na Vinohradech i na mimopražských scénách. V devadesátých letech se z něj pak stal výkonný producent muzikálových produkcí. Na starosti měl takové trháky, jakými byly Jesus Christ Superstar, Evita nebo Kočky.\nDnes už bývalého herce před kamerou neuvidíte, jeho poslední rolí byla postava v seriálu Ulice v roce 2005. Šípu se ale podařilo zjistit, jak vypadá. Z bujné kštice toho už příliš nezbylo a kvůli kilům navíc by herce poznal asi jen málokdo. Z puberťáka se zkrátka stal muž, který dnes žije hlavně pro jednu pražskou restauraci, jejímž je spolumajitelem. Za místní pokrmy si návštěvníci musejí připlatit. Aubrecht však zdejší kuchařský um vynáší do nebe a občas také dodává na servery o jídle různé recepty. „Ano, pan Aubrecht je majitel této restaurace," potvrdil Šípu i jeden z číšníků.\nStanislav Aubrecht má podle informací, jež o sobě prozrazuje na sociální síti, rád dobré jídlo, sex a smích, výtvarné umění a samozřejmě film a divadlo. Obdivuje Jiřího Menzela. Mezi jeho přáteli nechybějí herci Daniel Rous nebo Tereza Kostková.\n31.1.2013 Autor: Redakce


KORONAVIRUS: Epidemie v Česku stagnuje. Evropské země směřují k tomu, že bez omezení na své území pustí jen očkované – Novinykraje.cz\nHomeKoronavirusKORONAVIRUS: Epidemie v Česku stagnuje. Evropské země směřují k tomu, že bez omezení na své území pustí jen očkované\n20. 7. 2021 Mirka Dobešová Koronavirus, Zprávy\nČesko – Ačkoliv v posledních týdnech počty nových případů nákazy koronavirem průběžně (ale mírně) rostly, nyní se dle dat Státního zdravotního ústavu zdá, že epidemie na našem území stagnuje. Jiné evropské země se však již potýkají s rapidním nárůstem nově nakažených mutací delta – a podle ministra zahraničí Jakuba Kulhánka by se dalo říci, že Evropa směřuje k tomu, že cestování bez nutnosti karantén a kontrolních testů umožní jen těm, kdo jsou již plně očkováni.\nJiž téměř rok a půl se Česko (podobně jako celý svět) potýká s koronavirovou epidemií. Od loňského září pak bylo ke dnešnímu dni provedeno na 32 milionů testů na covid-19, konkrétně za včerejšek jich laboratoře provedly více jako jak 102 tisíc. Vzhledem k tomu, že hlavním důvodem k testování byla v tomto případě prevence, pouze 216 z nich bylo pozitivních. Tento počet je pak přibližně o desetinu nižší než v úterý před týdnem. A kromě mírné klesající tendence ve výskytu nových případů onemocnění se snížilo také reprodukční číslo R, které značí, kolik dalších osob nakazí jeden pozitivní. Aktuálně se již druhý den drží pod hodnotou 1 – což do jisté míry značí slábnutí šíření viru. Nezvýšilo se ani týdenní incidenční číslo, které se vztahuje k počtu nakažených vzhledem ke 100 tisícům obyvatel – jeho hodnota setrvává na čísle 15. Nejvyšší incidence je pak v hlavním městě (41 nakažených/100 tis.), za nímž následuje Plzeňský, Středočeský a Pardubický kraj. Ačkoliv noví pacienti nakažení koronavirem nijak zásadně nepřibývají, počet hospitalizovaných stoupl na 37. Přesto se zdá, že očkování je jako „preventivní opatření“ skutečně funkční, alespoň jedna dávka vakcíny již byla podána více jak 5 milionům Čechů/Češek, kompletní očkování má již za sebou 4,2 milionu osob.\nCestování, omezení a očkování\nPrávě očkování se pak zdá být nejen cestou, jak se vyhnout opakovaným omezením a lockdownům, ale podle ministra zahraničí se pravděpodobně stane také zcela klíčovým při překračování hranic. Podle Kulhánka aktuálně nelze vyloučit další zpřísňující opatření na hranicích, a to specificky v případě sousedních států. Během následujícího týdne by však jednotlivé země měly utvořit speciální komisi, která by plánovaná opatření vždy probrala a následně s předstihem oznámila. „Účelem je, abychom se o nových opatřeních na hranicích nedozvídali přes noc, což samozřejmě může komplikovat život našim občanům,“ vysvětlil Kulhánek a narážel tak mj. na situaci na Slovensku. Právě Slovensko je přitom jednou ze zemí, které se bez omezení rozhodly otevřít své hranice výhradně plně očkovaným – ti, kdo očkováni oběma dávkami (v případě dvoudávkového schématu) nejsou, budou muset podstoupit karanténu.\nVzhledem k šíření mutace delta pak dle slov Kulhánka evropské země směřují k tomu, že cestovat bude možné skutečně až po kompletním očkování. „Rozhodně nelze vyloučit, že v závislosti na vývoji epidemické situace některé sousední státy znovu zavedou ochranná opatření,“ doplnil ministr zahraničí. Také Česko se samozřejmě snaží předcházet nekontrolovanému šíření viru, a tak i Češi, kteří se ze zahraničí vrací, musí před příjezdem (bez výjimky) vyplnit minimálně příjezdové formuláře.\nVzhledem k obavám z dění na podzim se u nás do jisté míry zpřísňují i podmínky pro „běžné fungování“. Pracovníci hygienických stanic kontrolují restaurace, kluby a také dodržování platných epidemických pravidel. Nejen pro návštěvu restaurace, ale např. i pro ubytování v hotelu je pak třeba prokázat bezinfekčnost, a jak upozornila hlavní hygienička Svrčinová, již nestačí pouze čestné prohlášení o provedeném negativním testu. Mnohá ubytovací zařízení i restaurace tak již nabízejí možnost otestovat se přímo na místě.\nPacient odmítal vyšetření, vyhrožoval použitím bojových umění\nV nemocnicích pomáhají medici, lékaře z ambulancí hejtman povolávat nebude\n15. 3. 2021 Pavla Dočkalová Olomoucký kraj, Zprávy\nOLOMOUCKÝ KRAJ – Plné nemocnice, vyčerpaní lékaři, přetažené sestry a zejména nedostatkový personál. Tak lze v krátkosti shrnout stav českého zdravotnictví v návaznosti na epidemiologickou situaci s koronavirem. […]\nČesko – Epidemická situace v Česku je klidná a od srpna plánuje ministerstvo zdravotnictví také další související rozvolnění. Mnohá opatření ale v Česku stále platí – a […]


Naše zpravidla havlistická média a politici TOP 09 a ODS vyšilují nad účinností ruské propagandy\nAutor: Jiří Vyvadil | Publikováno: 3.3.2015 | Rubrika: Zamyšlení\nNaše zpravidla havlistická média a politici TOP 09 a ODS vyšilují nad účinností ruské propagandy, která na rozdíl od Polska, Pobaltí narušuje morálně politickou proatlantickou jednotu lidu… Je to směšné.\nÚvahy tohoto typu navíc vedou k závěrům pro naše média zcela potupná.\nJak to, že jim téměř nikdo nevěří?\nNení sporu o tom, že rozhlas i televize, deníky či týdeníky futrují protiruské naladění, volají po dodávkách zbraní na Ukrajinu a podporují válečnické postoje Polska, Británie, Litvy, Lotyšska či Estonska.\nJak to, že tato propaganda selhává?\nSociální sítě a nepřeberné množství internetových portálů totiž silně vyvažují totální protiruskou jednostrannost českých televizí i rádií a všech tiskovin takřka bez rozdílu. Představa, že někde nějaké články na ruských portálech mohou ovlivnit naše obyvatelstvo je zcestná.\n'KGB ti naslouchá!' - ukázka nablblé 'západní' propagandy\nNejde jen o nás. Anje Volmerová, která se kdysi za opozici zasazovala k přijetí relativně smířlivé česko-německé deklarace (i když jsem jako senátor pro ni nehlasoval, neboť jsem odmítl akceptovat slovo vyhnání sudetských Němců, která tam byla dána jako úlitba Kohlovi) jasně uvádí, že 60 % Němců si přeje spolupráci s Ruskem. A k tomu dodávám. Že jejich média jsou v celosvětovém výčtu naprosto nejvíce protiruská a silně válečnická.\nUkazuje se tedy, že to v obsahu vlastních médií nebude.\nPojďme se podívat na typického představitele proruské politiky, kterým nepochybně mohu být já, která je tu pejorativně tu již dokonce pracovně s respektem označována za Přítele Ruska.\nKaždý den ráno si přečtu, resp. prolítnu deníky Dnes, Lidové noviny, Hospodářské noviny a Právo. Něco podrobněji, jindy jen nadpisy. U Romancova, Mitrofanova či Fifštejna předem vím, že to budou stati plné protiruské žlučovité nenávisti. Tak proč ty blbiny číst.\nKdyby místo propagandy raději zatlačili na objektivní vyšetření sestřelu malajského letadla nad Doněckem.\nNebo to právě z propagandistických důvodů nejde?\nKdysi před vypuknutím ukrajinské krize jsem četl i týdeníky: Respekt, Reflex apod... Dnes už to je jen žumpa a nekupuji je.\nDál pak nakliknu na souhrný portál – opět český: Právě dnes.cz a tak 20 minut brouzdám úvahami tam popsanými. Jsou tam názory jak proruské, tak protiruské. Je tam vše.\nA konečně zabloudím na naše skupiny, kde zejména Přátelé Ruska v ČR a Občané proti fašismu…mají pestrou směs názorů a článků.\nAle nic z toho, co si přečtu nemění mé zásadní přesvědčení.\nKaždý člověk jej má. Po prvních dnech majdanu, kde byli zapalováni policisté, budovy i auta a naši redaktoři, zejména Tvarůžková, hovořili o pokojných demonstrantech jsem založil skupinu – ano již tehdy: Ukrajina rozhodně nyní do Evropy nepatří.\nPutin v té době měl olympiádu v Soči, nevyjadřoval se. Nijak mne nemohl ovlivnit. To jen naše média drnčela o demokratické revoluci…\nProtiruská propaganda má na co navazovat.\nJeště se asi hodně nasmějeme.\nMůj názor byl a je jasný: Chci svět bez válek a vím, že po roce 1989 USA a Západ v rozporu s mezinárodním právem zahajovali jednu vojenskou akci za druhou s třeskutými důsledky. A jedině Rusko se imperialistické agresi může postavit.\nOd prvního dne majdanu bylo jasné, že jde o pokus zničit Rusko, ponížit ho a vytlačit dál k Vladivostoku.\nTo pochopil každý blbec. A vlastně jistě to přizná i každý kdo Rusko nenávidí.\nA celý problém je, že tento pokus nevyšel a ti, kdo chtěli Rusko pokořit vychází naprázdno.\nZuří, vztekají se a volají do války…\nUSA si samozřejmě válku přejí, chtějí ji republikáni, ale možná ještě více ji bude chtít fanatická Clintonová, pro níž a jejího manžela (humanitární bombardování Jugoslávaie) válka a krveprolití je koření života a symbolem idealistické, pravda krvavé zahraniční politiky USA (dodnes asi Obama lituje, že ho zlomila v útocích na Libyi).\nA nachází spojence v Británii, Polsku, Pobaltí či Ukrajině…\nO válce se fakt nerozhoduje kdesi na Doněcku. To je lokální, byť občanská válka.\nO válce se rozhoduje v části Evropy.\nA racionální země jako je Německo, Francie a uvážlivé země bývalého Rakouska Uherska: Česko, Slovensko, Rakousko či Maďarsko se rozpoutání války evropských válečnických jestřábů vedených Poláky a Brity musí postavit.\nTen rok dobrodružství od majdanu stačil. Nepotřebujeme ruskou propagandu k tomu, abychom chtěli zabránit válce.\nNa to stačí obyčejný rozum…\nPočet čtenářů online: 546, dnes: 4081


Doteky č. 91 (Léto 2017) | Lorm\nHlavní strana/Doteky č. 91 (Léto 2017)\nDoteky č. 91 (Léto 2017)\nKonečně je tady, léto jak má být!\nSamozřejmě jak pro koho, jak už to tak bývá, „dovolenkáři“ si libují, „prázdninující“ děti se radují, zatímco jejich rodiče šílí, jak skloubit zaměstnání s péčí o potomstvo, pracující jsou poněkud otrávení z faktu, že místo k vodě míří jejich kroky do výrobního procesu, jenom Lormáci se těší. Po dlouhé době je letos čekají 3 pobyty a čtyřdenní Lormolympiáda, a to téměř za hubičku! Jak bylo na pobytech v hanáckých Benátkách, Bílých Karpatech a Plzni, se určitě dočteme v podzimním čísle Doteků, a to přímo z pera našich klientů – účastníků.\nČekání si krásně ukrátíme návštěvou Tachlovic, kam nás v letních Dotecích pozvala Václava Turková, autorka příspěvku v rubrice Místo mého srdce, moc hezké počtení… Jako vždy obsahuje čtvrtletník spoustu informací z různých oblastí naší společnosti, každý si určitě najde to své pravé ořechové, ten svůj šálek čaje, tím začne a bude postupovat dál a vpřed, až nakonec slupne celý obsah jako malinu. Ale dosti gastronomie, seznamte se s novou rubrikou nazvanou Komunikace osob s hluchoslepotou!\nPřejme vám příjemné čtení či poslech Doteků uprostřed léta jak má být!\nDoteky č. 91 (PDF, 749 kB)\nDoteky č. 91 (DOC, 251 kB)\nČasopis LORM z.s., Léto 2017\nOkénko do Prahy: Pobyt? Pobyt!\nMobil: Zdatný plavec\nPokud může srdce k srdci promlouvat\nAť se splní jedno přání každému!\nZvukový mini záznamník\nJulie Fergusonová v Japonsku (II. část)\nMuzikoterapie pro hluchoslepé\nZ literární činnosti hluchoslepých Lormáků: Veselé cestování ulicemi\nZ literární činnosti hluchoslepých Lormáků: Narození do pohádky\nZ literární činnosti hluchoslepých Lormáků: Mobil\nRecepty – Ovesná kaše\nAch, Pane, děkuji za všechno dobré i za to špatné,\nLetos jsme na léto čekali dlouho. Březen navnadil, až zaskočil, několika obzvlášť teplými, slunnými dny a uvedl nás v omyl, že jsou mrazy, sníh a celá topná sezona konečně za námi. Možná právě o to víc jsme se divili sněhovým dubnovým kalamitám, zmrzlým vlašským ořechům (páni, co letošní vánoční vanilkové rohlíčky!?), ledovým větrům opírajícím se do nás jak na skotské Vysočině. No, hlavně žádnou paniku, předloni také pomrzly brambory, pak si to rozmyslely a byl jich dostatek, a za mého mládí na 1. máje kolikrát padal sníh a nikoho to neuvádělo v úžas. Léto přišlo, aspoň to kalendářní určitě, ať tak nebo tak. Když s sebou přinese tropická vedra, nadáváme. Když s sebou přinese deště a chlad, nadáváme. Když s sebou přinese po pár rocích chudoby 3 pobyty s LORMem a ještě 4denní Lormolympiádu, navíc v ceně více než skvělé, radujeme se převelice, na rozmary letního počasí nemyslíme a těšíme se, těšíme (ačkoliv trocha toho hřejivého, leč umírněného sluníčka nám snad dopřána bude, neee :)!\nJak bylo na pobytech, se určitě dočteme v podzimním čísle Doteků, a to přímo z pera našich klientů – účastníků… Čekání si krásně ukrátíme návštěvou Tachlovic, kam nás pozvala Václava Turková, autorka příspěvku v rubrice Místo mého srdce – moc hezké počtení… Jako vždy obsahuje čtvrtletník spoustu informací z různých oblastí naší společnosti, každý si určitě najde to své pravé ořechové, ten svůj šálek čaje, tím začne a bude postupovat dál a vpřed, až nakonec slupne celý obsah jako malinu.\nAle dosti gastronomie, seznamte se s novou rubrikou nazvanou Komunikace osob s hluchoslepotou. Vznikla na základě vašich návrhů k obsahu Doteků a věříme, že pro vás bude nejen charakteru vzdělávacího, ale také inspirativního – napište nám prosím své vlastní zkušenosti, třeba s výukou Lormovy abecedy, taktilního znakového jazyka, Braillova písma, jak to šlo, jak to jde, jak se povedlo využít osvojené v praxi… Anebo se ptejte na vše, co by vás v rámci nového seriálu zajímalo, budeme se snažit najít ty správné odpovědi.\nA teď už šup do plavek nebo aspoň nohy do lavoru (to v případě tropů) či přehoďte přes ramena pléd a navlékněte teplé ponožky (to v případě výrazného ochlazení), usedněte – ulehněte, pohodlí se nebraňte a čtěte – poslouchejte 91. číslo Doteků!\nS přáním léta dle vašeho přání\nZatímco našim vinařům letos na jaře poškodily mrazy ve dvou kolech vinice a můžeme tím pádem na podzim očekávat velmi malou úrodu, u nás v LORMu lze už od března hovořit o „dobrém ročníku“. Po dlouhém období každoročních finančních nejistot jsme zažili zcela nečekanou a novou situaci, po sedmi letech jsme v březnu získali od Ministerstva práce a sociálních věcí dotace na všechny 4 sociální služby na rok 2017 v rekordní výši přesahující částku 4 miliony korun! Co to znamená? Že nemusíme v průběhu roku žádat o navýšení dotací ani nemusíme provádět škrty v rozpočtu a pracovat v úsporném režimu ani nemusíme do podzimu/začátku zimy žít v celkové nejistotě. Letos je po chudších letech všechno jinak a především už od jara víme, s jakými finančními prostředky můžeme počítat. To se hned lépe a radostněji plánuje! Proto také díky dlouhodobé stabilní podpoře ze strany Nadačního fondu Českého rozhlasu z projektu Světluška, laskavé přízni našich dárců a dobrému hospodaření v roce 2016 můžeme po letech obnovit rozvoj sociálních služeb pro naše hluchoslepé klienty.\nCo konkrétně chystáme? První velká změna se dotkla týdenních letních pobytů, letos si můžeme dovolit pořádat hned tři. V červnu společně prožijeme týden v krásné Kroměříži, v červenci v malebných Bílých Karpatech a v srpnu v kulturním městě Plzni. A všechny tři pobyty můžeme navíc nabídnout našim klientům za symbolickou a jednotnou cenu 500 korun za klienta a 500 korun za průvodce a tlumočníka. Tím ale nekončíme, v září nás čeká sportovní soutěž, tzv. Lormolympiáda, opět za symbolickou cenu 250 korun za klienta a 250 korun za průvodce.\nDalší změny se týkají rozvoje v oblasti terénních sociálních služeb, začátkem dubna jsme vyhlásili výběrová řízení na dva nové terénní sociální pracovníky. První by měl být posilou pro klienty z Čech při pražském Poradenském centru LORM, druhého terénního sociálního pracovníka hledáme pro klienty z jižní i severní Moravy při brněnském Poradenském centru LORM. Zatím se nám však na obě pozice hlásí velmi nízký počet uchazečů, proto jsme začátkem května vypsali další kolo výběrových řízení a snad do podzimu najdeme vhodné kandidáty na terén do Prahy i Brna.\nFinanční stabilita mimo jiné znamená, že se klienti mohou těšit na zajímavá klubová setkání při všech našich pěti poradenských centrech a také na svůj oblíbený časopis Doteky ve zvětšeném černotisku, Braillu a zvuku. Ostatně letní číslo, které právě čtete nebo posloucháte, je toho důkazem.\nA jak to bude v příštím roce? Samozřejmě uděláme vše proto, aby se „dobrý ročník“ opakoval, ale to, stejně jako počasí, nezáleží jen na nás… Proto se radujme z každého krásného slunného dne, z každé dobré zprávy, z každého společného setkání a buďme vděční za všechny hezké příležitosti, které nám život přinese. Co můžeme ve svém okolí změnit, na tom usilovně pracujme, a co nemůžeme změnit, přijímejme s pokorou!\nMáte pobyty rádi? Já ano. I když musím říct, že dovolená to pro mě rozhodně není a přijíždím domů unavená. Ale spokojená! Mám radost, když vidím, jak se můžete spolu někteří jen díky pobytům setkat a povědět si, co je u vás nového, co vás trápí, jakou novou kompenzační pomůcku jste objevili nebo jen tak poklábosit v cukrárně nad kávou a zákuskem. Taky smekám, kolik toho mnozí ujdete, abyste mohli potkat něco zajímavého, jak se navzájem motivujete prožít týden co nejzajímavěji a nejplněji. Jednoduše mám radost z toho, že můžu být mezi vámi a vidět vás tolik najednou v dobré náladě.\nA jak se to tak stane, že se jede na pobyt?\nTak do té první části příliš nevidím, to na starost my, terénní pracovnice, nemáme. Žel, jako SKORO vždycky, jsou nejdůležitější peníze. Je třeba rozhodnout, na co jako organizace máme podle stavu našeho konta a podle plánovaných výdajů na celý rok. Jsem ráda, že tomu nemusím rozumět. Když už se rozhodne, na kolik pobytů máme finance a v jaké výši, začíná se hledat. Hledat, hledat a hledat. Mají-li dostatečnou kapacitu pokojů v přiměřené ceně. Zda jsou pokoje po dvou, s toaletou a koupelnou. Není-li ubytování v podkroví se šikmými stropy. Zda jsou ochotni nám uvařit nejen snídani, ale i oběd a večeři – vše opět v únosné ceně. Je tam nějaký salonek, kam bychom se vešli, když máme společné aktivity nebo chceme po večerech hrát společenské hry? A ještě mnohá další kritéria musí ubytovací objekt splňovat, než se opravdu několik měsíců předem rezervuje. To všechno se stále děje mimo terénní pracovníky. Vše zajišťuje naše metodička ve spolupráci s paní ředitelkou.\nMáte pocit, že je hotovo? Zdaleka ne! Ale tady už někteří budete vědět sami, co k další přípravě ještě patří. Ano, posílají se předběžné přihlášky, po čase závazné přihlášky. A pak propozice k pobytu už jen těm, kteří byli náročným procesem vybráni (a podařilo se jim případně zajistit dobrovolníka, pokud žádali o průvodce). No zajistit… To asi není výstižné slovo. Sehnat, přemluvit, prosit a… a… Přesto se někdy ani celému našemu týmu nepodaří vhodné průvodce a tlumočníky domluvit. Je to opravdu jeden z nejtěžších momentů v přípravě pobytu. Často se nám stane, že už všechno vypadá, že to klapne co do počtu klientů, doprovodů, tlumočníků – a teď někteří začnou volat nebo posílat omluvu, že nemohou. Musím konstatovat, že to jste nejčastěji vy, klienti. Chápu, mohou to být zdravotní důvody, které se nevyhýbají nikomu z nás. Někdy možná méně důležitý důvod – to mi nepřísluší zkoumat. Každopádně se pak oslovují náhradníci, zda by byli ochotní jet na poslední chvíli… Žel, také se stává, že ty, které jsme prosili jako doprovod či tlumočníka, musíme z důvodu neúčasti klienta na poslední chvíli odvolat. Ano, dobrovolníka, který si na naši akci vzal dovolenou, zařídil si své rodinné záležitosti (např. starost o děti, o nemocné rodiče, o psa…), dobrovolníka, kterého jsme prosili o pomoc – tak tomu sdělíme, že ho nepotřebujeme. Že třeba příště. No, nedivím se, že nám už propříště nic slíbit nechce. A v souvislosti s tím, kdo jede a nejede, se průběžně mění počet pokojů, mění se, jak co nejvhodněji dát spolu na pokoj klienty, pracovníky, průvodce. Samozřejmě tyto změny zasahují do stravování, do připravovaného programu…\nPráce na pobytu pro terénního pracovníka, třeba například pro mě, začíná v momentě, kdy je mi takzvaně přidělen. Je pravda, že velká část přípravy je hotova, ale není to ještě všechno, co se musí udělat. Nevím, jak ostatní terénky, ale myslím, že nebudu daleko od pravdy, když napíšu, že z toho mám smíšené pocity: jednak radost, že pobyt bude, avšak mnohem větší starost, aby se podařil, aby se vám líbil. Jsme každý jiný, každého baví něco jiného. Kéž bych se programem zavděčila, aby splnil svůj účel, aby pro vás týdenní setkání bylo přínosem. Jak něco zajímavého poznat, něco nového se dozvědět, jak se potěšit vzájemnou přítomností?\nDobře, povedu pobyt. Kde to vůbec je? Mapa. Znám to tam? Internet je po dlouhé hodiny mým nerozlučným kamarádem. Co je v okolí zajímavého? Co doprava – místní, nebo si ji objednáme? Jak je to daleko? Například takový výlet. Domluvíte dvě místa na odpoledne. Dokonce jsou ochotní přizpůsobit prohlídku našim potřebám. Bezva, na půl dne už mám zařízeno. Ale ouha! Tam, kam jsem myslela, že se podíváme ráno, jsou ochotní nás vzít odpoledne (přestože na internetu jsem si otevírací dobu samozřejmě zjistila). Prima, není problém to přehodit. Tedy nebyl by, kdyby mi brali telefony anebo bystře odpovídali na můj mail. Povede se to vůbec? Dva dny stres. Protože potřebujeme právě v tolik – aby se tam dojelo autobusem, abychom stihli večeři… Nebo – vypadalo to, že nás bude kolem třiceti. Zajistila jsem autobus pro třicet (často se stane, že někdo jet nemůže). A nakonec nás jede 46. Tedy možná (ještě jsme neodjeli). Takže – mají větší autobus? Hurá, mají. A co v samotném okolí? Výstavy, muzea, akce… Někdy máte pocit, že by to bylo zajímavé – třeba výstava skla. Ale podle fotografií na internetu zjistíte, že je vše v zasklených vitrínách. Musím vás ujistit, že někdo má zavírací den v sobotu, někdo v pondělí a někdo v úterý. Je to trochu jako logická hra a já se musím snažit neprohrát – hraji tak dlouho, až se mi konečně podaří zvítězit. Máte představu, kolik je to telefonátů? Já už dávno ne. Čárky jsem si nedělala a věřte – i kdyby, nechtěla bych je počítat. Ale během telefonování poznáte spoustu lidí a mnozí se zajímají, kdo jsme, a snaží se vyjít vstříc, což je velmi příjemné.\nJeště jednat s hotelem – jídelníček (aby se například nestřídaly špagety s těstovinami nebo nebyla rýže na sto způsobů, jak už jsme někde zažili :), zajistit zdravotní diety. A nemyslete si – dopředu dojednáte, a nakonec se podává stejně něco jiného! Taky se pokoušíme domluvit pro všechny nějaké pití k jídlu, někdy to jde, někdy ne. Časy podávání jídla – jinak, když je výlet: balíček s sebou, nebo možná pozdější příjezd na oběd? Ujistit se, zda nám jídlo přinesou až ke stolu. Ale rychlost obsluhy, vstřícnost personálu, to už neovlivním…\nVěřte, snažila jsem se, aby se nám líbilo. A ještě se snažit budu – na pobytu, kdy se musí řešit další a další věci, které vyvstanou na místě. Byla bych ráda, až odtamtud přijedu domů, abych věděla, že to úsilí stálo za to a že jsme si pobyt všichni bez rozdílu báječně užili!\nJsem jedna z obyvatel Centra sociálních služeb v Českých Budějovicích. Zároveň jsem členkou Společnosti pro hluchoslepé LORM. V posledním čtvrtletním časopise jsem byla vedena jako nejstarší. Chybělo málo a na seznamu jsem nebyla. V den mých narozenin mne postihla mozková mrtvice. Zásluhou zdejší organizace žiji. Tlačítkem, které mám u sebe, přivolám pomoc. Dříve, než jsem upadla do bezvědomí, jsem toto tlačítko použila. Nevím, kolik sestřiček okamžitě přišlo. Oblékly mne a hned zajistily převoz do nemocnice, kde lékaři zajistili další oživování. Jak mi potom pan doktor řekl, tlačítko mne zachránilo. Píši to proto, jak taková maličkost dokáže zachránit život. Já pomocí chodítka chodím a žiji jako dříve. Všem postiženým přeji, aby se jim dostalo také takové péče jako mně.\nZa jednou jsem si zajela. Už jako malá jsem vyjížděla poměrně často do Českého Ráje, Turnova a okolí. Měla jsem tam babičku. Pohádky o Rumcajsovi jsem milovala a četla jsem je i svým dětem. Ale vloudila se chybička. Město Jičín jsem znala výborně, ale jen z vyprávění. Takže k tématu. Vyrazila jsem s pražským LORMem do pohádky. Provázelo nás sice chladno, ale nepršelo. A jsem v Jičíně. Nejprve jsem si pokecala s Rumcajsem v ševcovně, nahlédla do Mančina hospodářství a ohodnotila hravou zahrádku Cipíska. Pak jsme prošli Valdickou bránou s věží, kudy musel odejít Rumcajs z města do lesa Řáholce a stal se z něho loupežník. Vyšli jsme na Valdštejnském náměstí s morovým sloupem a kašnou, zašli do kostela sv. Jakuba Většího. Po dobrém obědě jsme ještě obdivovali rozsáhlou nedokončenou přestavbu zámku Albrechtem z Valdštejna, vrchním velitelem císařských vojsk za třicetileté války a frýdlantským vévodou. Měli jsme sice dost krátkou prohlídku, ale šitou přesně pro nás na míru. No a jak to na konci pohádky bývá? Zazvonil zvonec a konec. I my jsme se museli vrátit z pohádky – výletu domů.\nJe krásný jarní den, Velikonoční pondělí. Už dlouho oddaluji návštěvu u Vás, přátelé, a tak spojím příjemné s užitečným. A jak se říká, zabiji dvě mouchy jednou ranou. Jistě potřebuje být moje sousedka paní Panušková zdravá. Je to ženská část mé zamýšlené návštěvy. Ale to už stoupám do třetího patra v domě našich přátel. V kapse mám velký kapesník, složený v úhledný čtvereček, na případnou pomlázku a v ruce vlastnoručně upletenou hodovačku, spletenou ze tří proutků. Po zazvonění na mě kulí oči Vlastík, druhá polovička, a pološeptem doporučuje: „Občas postonává, tak ji nešetři!“ Po dvou šlehnutích do mé ruky už jsem hlásil, že pěkně štípou. Jsem uveden do kuchyně, kde se připravuje snídaně, ale já se nepřišel nasnídat, a tak začínám: „Hody, hody doprovody…,“ a hledám, kde je to nemocné tělíčko. Po chvíli cinkne něco na zemi, shodil jsem lžičky připravené ke konzumaci něčeho dobrého. Říkám si, radši podržím ubrus, snad už nic neshodím. „Dejte vejce malovaný…,“ pokračuji a cítím, že hodovačka našla svůj cíl. A dále pokračuji: „Na zeleném proutku…“ Z ničeho nic mi byla hodovačka vytržena z ruky. „Už dost, ty bys ji utloukl!“ „Vždyť jsem hodoval málo, a kdybys mi nedržel tu sukni…“ V mých myšlenkách to byl ubrus, ale ona to byla opravdu sukně. Se zpožděním oznamuji, že se měl ten zadeček někam schovat. Dvě sklenky trochu zmírnily následek toho omylu. Zdůrazňuji pozvání na jejich návštěvu u nás. Dostávám do ruky tři vejce s omluvou, že se nestačila obarvit, dávám je do uzlíčku z kapesníku a obracím se k domovu. Venku mi po pár metrech vykluzuje hůl, a abych ji lépe našel, dávám si vejce s kapesníkem do kapsy. Po chvilce nacházím hůl a „běžím“ domů, schody beru po dvou a při tom cítím, že mi něco lepkavého teče po noze. Manželka s hrůzou zjišťuje, že milá vejce v kapse povolila (nebyla uvařena, jak jsem si myslel) a kalhoty jdou okamžitě do pračky. Já zase do teplé koupele. Po pár minutách je zase vše v pořádku. Den po té přicházejí pozvaní přátelé a na dotaz, jak dopadl zadeček, mi podrobně vyprávějí, jak celou noc mazali a máčeli octanem hlinitým postižená místa. Po dobrém víně jsme se všichni tomu ze srdce zasmáli.\nZakoupila jsem si nový mobil zn. Sony, dotykový telefon žádané barvy, který mi udělal velkou radost. Jediná věc mi na něm vadila, a to skutečnost, že byl vyroben v Číně. Přesto jsem na jeho ovládání denně objevovala stále nové funkce, které mě příjemně překvapily. Mám ovšem jeden zásadní nedostatek při používání jakéhokoliv mobilu, a to ten, že tento přístroj nenosím u sebe, ba ani s sebou do jiné místnosti. Vzhledem k mému handicapu ušní vady se na mobil dívám jednou za nespecifikovanou dobu, a proto málokdy stíhám brát hovory. Manžel mi to neustále vytýká a tvrdí, že navolené vibrace mě upozorní na příchozí hovor, pokud budu mobil mít u sebe, ale je to marné. Proto jsem jednou, když manžel nebyl doma, nosila mobil u sebe, bohužel v kapse, která byla příliš mělká a volná. Netrvalo dlouho a musela jsem do malé, ale významem důležité místnosti. Začala jsem s odstrojováním a najednou ouha – šmankote! Mobil žbluňk a už plaval, a jak krásně! Popadla jsem jej, ale již bylo pozdě. Zapnutí nefungovalo, a proto jsem se předem loučila s uloženými fotkami vnoučat a instalovanými kontakty. Když přišel manžel domů, poslechl si vyprávění a začal uvažovat o servisní opravě a eventuálním zakoupení nového telefonu. Internet a osobní návštěvy příslušných obchodů začaly. Utopený mobil zatím odpočíval bez zřejmé snahy o zprovoznění na stolku v ložnici. Asi po deseti dnech došel za mnou manžel do kuchyně a přinesl mi „Plaváčka“, tak jsme utopený mobil pojmenovali, ukázat s tím, že najednou sám začal blikat. Zkusila jsem jej zapnout a ejhle! Šlo to. Pokračovala jsem dalšími kroky a vše (i fotky) fungovalo jako dříve. Pouze kontakty chyběly. Již jsem se smířila s tím, že potřebné kontakty budu do mobilu ukládat ručně, ale opět mě Plaváček překvapil. Optal se mě po chvíli dialogovým oknem, zda chci kontakty obnovit. Zkušebně jsem kladně odpověděla a opravdu – moje kontakty se objevily! Nestačila jsem se divit. V duchu jsem se omluvila čínským výrobcům. I když pevně instalovaná baterie ztratila cca 40 % své kapacity, jsem se svým Plaváčkem spokojená.\nJe docela těžké psát o tom, kde je místo mého srdce, protože míst, kde je mi dobře a kde se mi líbí, jsem v životě našla několik. A které vybrat? Asi vás pozvu do mé rodné vísky nedaleko Prahy. Vesnička se jmenuje Tachlovice a v královských knihách je o ní zmínka už ve 13. století. Dole u potoka a rybníka se rozkládá nejstarší část obce, kde bývali velkostatkáři a dodnes některé štíty domů oněch statků nesou na sobě stopy někdejší slávy. Nahoře na kopci bývala chudá a hornická část obce a tam bydleli moji předkové a dnes i moje maličkost. K nejstarším dochovaným pamětihodnostem patří kostel a škola. Kostel sv. Jakuba se nachází na vršíčku v dolní části obce a poslední barokní přestavbu prováděli slavní pražští Dientzenhoferové. Ke vzácné výzdobě interiéru patřil soubor ze dřeva vyřezávaných poprsí dvanácti českých patronů z roku 1739. Všechny tyto krásné sochy a ještě i jiné byly po 260 letech z kostela ukradeny a už se bohužel nenalezly. Celá vesnice tehdy truchlila. Od kostela vede krásná kaštanová a lipová alej až na Jakubskou náves s malou kapličkou. Alej lemuje stará budova základní školy a školka. Jsou tu hezké procházky, na jaře lípy ohromně voní a na podzim máme zase kapsy plné kaštanů. Na opačné straně návsi se dostaneme k rybníku a k Radotínskému potoku. Vydáme-li se na procházku podél potoka, nemůžeme minout tachlovickou vrbu, naši chloubu. Je chráněna jako památný strom. Vrba bílá (Salix alba) má ve výšce 130 cm nad zemí obvod 665 cm a je považována za největší vrbu středních Čech! Proto se vrba dostala i do tachlovického erbu. K této vrbě a k potoku se svažuje stráň, kam jsme chodívaly jako děti v zimě sáňkovat a nejednou se stalo, že se leckdo z nás ocitl v potoce. Ale většinou byl potok v tu dobu zamrzlý, tak jsme to přežily sice s modřinami, ale bez zápalu plic. A když se vydáme opačným směrem kolem kostela a přes hřbitov do polí, dostaneme se k pivovaru, který byl údajně postaven na místě původní tachlovické tvrze. Za komunismu tu bydlely romské rodiny, dnes už je budova pobořená a v okolí archeologové našli spoustu vzácností. Ale protože pivo už nám tu nenalijí, nebudeme se tu zdržovat a přešplháme vinohrad a po poli se dostaneme ke Skále, což je zatopený kamenolom. Voda léta přitéká z „čůráčku“ – z pramene, který nedaleko vyvěrá a úzkou trubkou je voda nepřetržitě přiváděna do lomu. A ve vzpomínkách si vybavuji, jak jsme se s kamarádkami sem chodívaly v létě koupat. Místy je lom hodně hluboký, ale například uprostřed je vody jen po kolena. Je to prostě divoce vylámaná skála. Můj tatínek vyprávěl, že ho kluci hodili za dávného času do hloubky a zvolali: „Plav jako čubička a neutopíš se.“ A táta se opravdu neutopil. Když se vydáme cestou dále, objevíme další kopec se zvláštním názvem Mexiko, kde se těžil písek. Je to kopec s mnoha jámami, dnes již porostlými různými křovisky a borovicemi. Také tady jsme si jako děti hrávaly, ale k nelibosti našich rodičů, neboť Mexiko už je daleko za vsí. V okolí se nachází několik lomů, kde se těžil v minulosti vápenný kámen a odvážel se do pecí po Kladensko-nučické dráze, zkratka této dráhy napsaná na vlacích měla počáteční písmena Ká-eN-Dé a lidé začali říkat vlakům a trati Kanada. A ještě nedaleko Tachlovic je překrásný velký zatopený kamenolom, do kterého se slézá po strmých stěnách pomocí provazů až dolů k nádherně čisté vodě. Bylo to dobrodružné, ale i hodně nebezpečné. Maminka vždy strachy trnula, když věděla, že lezeme dolů, protože v šestnácti jsem věděla, že se nemůže nic stát :), co by se také mohlo přihodit? Raději jsem o našich výpravách mamince vůbec neříkala. Tomuto lomu se odedávna říká Amerika. A aby těch světových míst u nás nebylo málo, pořádají se v naší vísce každoročně závody historických vozidel s magickým názvem Tachlovický trojúhelník. Sice se tu ještě nikdo neztratil, ale jeden nikdy neví. Kdybychom se podívali na závodní trať z výšky, opravdu bychom spatřili jmenovaný geometrický tvar. Se svou sousedkou Věrkou chodíváme každý týden na tuhle tříkilometrovou tajemnou procházku – a nejenže jsme se ještě neztratily, ale vždycky si něco domů přinesu. Naposledy to byly kaštany, předtím mě cvrnkly přes nos tři oříšky pro Popelku a příště to budou třeba šípky, které nás na cestě překvapí. Pokud člověk není na těchto místech osamocen, ale může srdce k srdci promlouvat, je svět krásný a místa v našich srdcích je nekonečně moc.\nkdyž se pozorně „zaboříte“ do výročních zpráv, které každoročně velmi poctivě a velmi podrobně připravuje naše paní ředitelka Petra Zimermanová, najdete v nich mimo jiné i stále se prodlužující sloupec dobrovolníků. Lidí, kteří neváhají obětovat svůj volný čas, energii, nápady, kteří s nadšením a plným nasazením pomáhají LORMu a hlavně – kteří mají radost, že rozdávají radost. Mezi ně patří i mladý manželský pár Oldřiška a Filip Kábrtovi, který se pravidelně zapojuje do pražských akcí ve prospěch naší organizace a o němž, nebýt této rubriky, byste se při jejich skromnosti vlastně ani nedozvěděli. A ještě „maličkost“ – na položené otázky odpovídal každý z respondentů sám, bez přítomnosti své „druhé poloviny“ (tu polovinu jsem použila záměrně, neb jejich odpovědi = souznění, a souznění, to je přece dokonalý celek, ne?). Vážené dámy, vážení pánové, seznamte se prosím s krásnými lidmi Oldřiškou a Filipem:\nJak jste se dozvěděli o LORMu?\nOldřiška: O LORMu jsem se dozvěděla někdy v roce 2011, kdy se konal první ročník akce Putování Prahou za Duchem Vánoc, kterého jsme se s naším pětičlenným týmem účastnili. Nalákalo nás, že je to příjemná procházka zimní zmrzlou Prahou, která má zajímavá vánoční zastavení, díky nimž se můžeme naladit na přicházející Vánoce. Ani jsem si neuvědomila, že je to akce benefiční, jejíž výtěžek jde právě na pomoc hluchoslepým. To mi došlo až v samém závěru, kdy organizátorky předávaly vybranou částku Petře Zimermanové, ředitelce LORMu, která ve své řeči přislíbila, že peníze využijí na zimní lyžařský pobyt pro hluchoslepé. To mě velmi zaujalo a pídila jsem se po tom, jak hluchoslepí vlastně žijí, jak se vypořádávají s běžnými denními záležitostmi a jak ještě k tomu vůbec dokážou lyžovat.\nFilip: Jestli mě nešálí paměť, tak s Petrou Zimermanovou jsme se poprvé potkali na jedněch Velikonocích s partou kamarádů z organizace Velký vůz. Určitě jsem se musel o LORMu od ní dozvědět už tam, protože Petra o LORMu mluví, kudy chodí :). Jen se mě neptejte, kdy to bylo, bylo to drahně, drahně let (no dobře, ve skutečnosti tak asi šest).\nProč jste se rozhodli pomáhat právě naší organizaci?\nOldřiška: Je mi velmi sympatická myšlenka zpříjemňovat náladu (a tím vlastně život) lidem kolem sebe. Jak třeba kolegům v práci, tak i mým blízkým, kteří mi přijdou momentálně opuštění, osamocení nebo smutní. A mám pocit, že LORM funguje na podobném principu – tvoří zázemí pro hluchoslepé, stará se o ně, pomáhá jim a je jim oporou. A mimo to se jim snaží ukázat i radosti života a pořádá pro ně netradiční zážitky, ke kterým by se sami nedostali. A to mi přijde opravdu smysluplné.\nFilip: Petra několikrát přišla s výborným nápadem, u kterého jsem si řekl: „To je prostě akce, kterou chci dělat.“ A to, že zároveň pomůže lidem s velmi těžkým životním osudem, mi vystihuje, jak vidím LORM – pomáhat způsobem, který přináší radost a zábavu. Velmi rád se na tomto smyslu alespoň mírně podílím a líbí se mi, jak ho LORM naplňuje.\nV čem jste se pro nás dosud angažovali?\nOldřiška: Zalíbila se mi akce Putování Prahou za Duchem Vánoc, druhý a třetí ročník jsem absolvovala jako účastník a od roku 2014 jsem jednou z organizátorek. Baví mě pro Ducha vymýšlet vánoční aktivity a kreslit mapy putování. Dál jsme se s manželem mihli na asi pět vteřin i ve video-kampani Netrubte zbytečně, kde jsme měli důležitou roli v přecházení ulice :). Ale abychom si to herectví vynahradili a zahráli si i ve větších rolích, uspořádali jsme s naším divadelním spolkem Viníci benefiční představení pro LORM – v divadle Kámen jsme odehráli britskou komedii z rozpadajícího se panství, kde všechny potíže svého pána zachraňuje komorník Jeeves. V neposlední řadě si vzpomínám i na jednu partyzánskou akci pro LORM, opět to bylo v rámci kampaně Netrubte zbytečně, při které jsme rozvěšovali červenobílé papírové hůlčičky (tajně, v noci) na zrcátka aut.\nFilip: Podíleli jsme se už na třech ročnících akce Duch Vánoc, coby herci v amatérském divadle jsme také připravili jedno uvedení našeho představení pro LORM a pak jsem se mírně podílel na dražbě fotografií pro LORM – jednou jako autor fotografie, jednou jako licitátor.\nVěnujete nám svůj volný čas, nápady, nasazení – co vás motivuje a co vám dobrovolnictví přináší?\nOldřiška: Nejspíš to bude hlavně ta skupina přátel, která se kolem dobrovolnictví vytvořila. Nejde s tím přestat, pořád nás napadají nějaké nové nápady :). Zároveň si také připadám smysluplně využita ve svém volném čase, vytvářím konkrétní hodnotu.\nFilip: Je to nesmírně naplňující trávení volného času. Je radost vidět, že někdo další má z toho, co děláte, radost a užitek (třeba u Ducha, když vidíte to nadšení lidí, kteří prochází místy, která jste pro ně připravili). A taky je fakt, že mi to dost dává – nová kamarádství, zážitky a i trochu rozvoje některých organizátorských schopností. A hlavně pocit smyslu.\nMáte za sebou organizaci tří ze šesti ročníků Putování Prahou za Duchem Vánoc – byl některý z nich pro vás naprosto mimořádný?\nOldřiška: Jedním z velmi silných a zapamatovatelných ročníků Putování pro mě byl 5. ročník (2015), který byl na téma socialistických Vánoc. Začínal v bunkru pod Parukářkou, který je plný plynových masek a komunistických symbolů, pokračoval přes komunitní centrum Klinika a procházel Žižkovem. Místy jsem pociťovala takovou tíživost, že mě to přivedlo k tomu si uvědomit, jak pohodové, příjemné a nenásilné jsou Vánoce (a celkově i časy) u nás v rodině.\nFilip: Pro mě osobně to byl předloňský ročník, který probíhal na Žižkově. Snažili jsme se ho udělat v duchu „retro-undergroundu“ a část probíhala i v bunkru, který jinak slouží jako muzeum doby socialismu. Bylo pro mě mimořádné zažít si, že Vánoce nemusí mít jen atmosféru pohádkové líbivosti, ale že jejich duch může mít různé podoby.\nJe to příjemná procházka předvánoční Prahou, při které máte možnost zpomalit, naladit se na Vánoce, kochat se zákoutími Prahy, která jste dosud neobjevili, a na několika stanovištích si osvěžit svého kreativního, tvořivého, ale i logického nebo soutěžního ducha. Celý výtěžek z akce jde přitom na podporu hluchoslepých!\nBude s vaší účastí i ročník sedmý?\nOldřiška: Mohl by být.\nFilip: Ano, už se na to těším :).\nKterý z vašeho manželského tandemu je při přípravách ten „vůdčí typ“?\nOldřiška: Naštěstí ani jeden. Hezky se doplňujeme, s Filipem se mi velmi dobře spolupracuje a tvoří (jsem zvědavá, jak moc jsme se v téhle odpovědi shodli :).\nFilip: Asi to může být choulostivá otázka, zvlášť když odpovím, že si myslím, že jsem to o malou, neznatelnou a zcela bezvýznamnou trochu já. Aspoň tedy co do množství věnovaného času – ale to je taky tím, že se rád vybavuju s ostatními, zatímco Oldřiška maká a například její rychlost tvorby map je nepřekonatelná.\nJste velmi aktivní mladí lidé – které další volnočasové aktivity vám naplňují život?\nOldřiška: Občas si zaběhnu orienťácký závod, odtud to nadšení pro mapy. Orienťák mě provází už od nějaké čtvrté třídy základní školy. Mám ráda i šifrovací hry, kde je potřeba zapojit všechny mozkové závity, logické i kreativní myšlení k rozluštění šifer. A také hrajeme divadlo s naším spolkem Viníci. Říkám tomu, že ve Vinících jsme taková banda introvertů, kteří se rozhodli něco podniknout se svým vystupováním na veřejnosti.\nFilip: Je toho hodně a musím si dávat pozor, abych vůbec stíhal chodit do práce :). Hrajeme divadlo, angažuji se ve Velkém voze, který organizuje zážitkovky, občas si jdeme zaběhnout orienťák a já navíc rád fotím, jsem obdivovatelem japonské kaligrafie a jazyka a vášnivým hráčem her všeho druhu – hlavně těch deskových a počítačových.\nPředstavte si, že byste mohli mít jedno jediné přání, které se vám splní – jak by znělo?\nOldřiška: Prožít spokojený život, mít radost. Zní to možná jednoduše, ale pro mě je to velká věc, představuji si pod tím prostředí, ve kterém žiji, příjemný byt v příjemném okolí, zajímavé inspirativní kamarády kolem sebe a v neposlední řadě také umění trávit čas tím, co mi přináší radost.\nFilip: Určitě namítnete, že je to podfuk, ale já bych si přál, ať se splní jedno přání každému. Věřím, že většina by si přála něco dobrého a svět by byl zase o něco lepší. Pravda, ten zbytek by asi přivolal konec světa, tak tuhle otázku radši smažeme, ano?\nVáš vzkaz Lormákům?\nOldřiška: Přeji vám spoustu drobných radostí a každý den alespoň jeden důvod k úsměvu! Ať se vám daří!\nFilip: Vím, že není potřeba vám vzkazovat, že to, co děláte, má smysl. Tak spíš, ať se vám daří inspirovat více a více lidí, ať do toho jdou s vámi!\nJe co dodat mimo DĚKUJI? Já děkuji, my děkujeme moc :)! A budeme se na vás těšit na letošním Duchu s magickým číslem 7!\nVážení čtenáři Doteků,\ndovoluji si vás pozvat ke čtení naší nové rubriky KOMUNIKACE OSOB S HLUCHOSLEPOTOU.\nNa základě dopisů, které jste nám zaslali k obsahu našeho čtvrtletníku a které jsme poctivě vyhodnotili, se na přední místo dostalo vaše přání získat co nejširší přehled právě o možnostech komunikace s/mezi lidmi s hluchoslepotou. Jsme upřímně rádi za váš zájem o tuto problematiku, naší snahou bude předložit vám postupně hluboký náhled na toto téma.\nZačínáme základním přehledem a děkujeme tímto současně doc. Jiřímu Langerovi za dlouholetou, přínosnou a milou spolupráci!\nHluchoslepota je Světovou zdravotnickou organizací (WHO) považována za druhé nejzávažnější postižení člověka (po hluboké mentální retardaci, kdy se naměřená hodnota inteligenčního kvocientu pohybuje pod hodnotami 20). Závažnost postižení je dána zejména výrazně omezenou schopností komunikovat s okolím a zásadně narušenou možností přístupu postiženého člověka k informacím. Pod pojmem hluchoslepota chápeme současné duální postižení zraku a sluchu. Dle funkční definice poté můžeme hluchoslepotu vymezit jako „takové současné postižení zraku a sluchu, které je závažné do té míry, že svému nositeli způsobuje problémy ve sféře psychické, sociální a v běžných situacích všedního života. Je samostatnou kategorií, vyznačující se nutností individuálního specifického přístupu k osobám takto postiženým, a to ať již v otázce výchovy, tak následně v oblasti vzdělávání a sociální rehabilitace. Takto postižené osoby tvoří různorodou skupinu, kde postižení každého jedince závisí na délce projevu smyslového poškození a na jeho stupni.” (Souralová 2000, s. 8).\nOsoby s duálním postižením sluchu a zraku mají v konsekvenci smyslového charakteru postižení vývoj své komunikační kompetence (podobně jako osoby se sluchovým postižením) značně pozměněn. Na rozdíl od majoritní intaktní společnosti, jejímž přirozeným a základním komunikačním prostředkem je národní jazyk nejčastěji přenášený formou mluvené řeči, přirozeným komunikačním prostředkem hluchoslepých jsou specifické komunikační systémy. Z výše uvedeného tedy vyplývá, že má-li jedinec tak závažné postižení sluchu a zraku, že zabraňuje vnímání mluvené řeči, musí být respektovány jím preferované alternativní systémy komunikace.\nZ výzkumu provedeného v letech 2006–2008 vyplynulo, že podobně jako je samotná hluchoslepota velmi variabilní a různorodé postižení, stejně tak je variabilní i způsob komunikace osob s hluchoslepotou. Hluchoslepí lidé se tak velmi často potýkají s problémem, že při osobním setkání spolu velmi často nemohou komunikovat přímo, protože každý je uživatelem jiného komunikačního systému (např. osoby s primárním zrakovým postižením většinou preferují komunikační systémy vycházející z českého jazyka, zatímco osoby s primárním sluchovým postižením preferují modifikovaný znakový jazyk, resp. taktilní znakový jazyk). Analýzou natočených videozáznamů komunikace pedagogů a odborných pracovníků s dětmi a dospělými osobami s hluchoslepotou vyplynuly následující charakteristiky jednotlivých komunikačních systémů.\nA) VERBÁLNÍ SYSTÉMY VYCHÁZEJÍCÍ Z MLUVENÉHO JAZYKA\nstrong>Znakovaná čeština, taktilní znakovaná čeština\nBraillovo písmo je speciální druh písma určeného pro nevidomé a slabozraké. Funguje na principu různých kombinací šesti plastických bodů, které čtenář vnímá hmatem. Písmo je pojmenováno podle francouzského učitele Louise Brailla. Pro psaní Braillova písma se používá Pichtův psací stroj nebo tzv. pražská tabulka. Někteří hluchoslepí lidé jsou schopni přijímat informace i pomocí Braillova písma vtiskávaného na prsty ruky. Jednotlivé techniky vtiskování Braillova písma se liší dle počtu prstů, na které se písmena naznačují.\nPrstová abeceda je vizuálně-motorický komunikační systém, při kterém se používá různých poloh a postavení prstů k vyjádření písmen. Jednotlivá písmena je možné zobrazit pomocí obou rukou (dvouruční prstová abeceda) nebo pouze jedné ruky (jednoruční prstová abeceda). Osoby nevidomé mohou využívat dotekovou formu jednoruční i dvouruční prstové abecedy, která spočívá v odhmatávání prováděných písmen.\nVpisování písmen do dlaně spočívá v psaní velkých tiskacích písmen ukazováčkem ruky do dlaně příjemce. Jednotlivá slova jsou od sebe oddělena pohlazením dlaně, konec věty je zdůrazněn dvojitým pohlazením. Chyba nebo omyl jsou signalizovány jemným klepnutím do dlaně. V případě, že příjemce nerozumí, oznámí to podobně jako v případě Lormovy abecedy sevřením dlaně v pěst.\nB) VERBÁLNÍ SYSTÉMY VYCHÁZEJÍCÍ ZE ZNAKOVÉHO JAZYKA\nC) NEVERBÁLNÍ SYSTÉMY\nPiktogramy jsou obecně srozumitelné a zjednodušené obrázky lidí, zvířat, věcí, situací a činností. Pod piktogramem bývá obvykle také slovní popis. Většinou se používají v černobílé kombinaci, ale pro potřeby člověka s hluchoslepotou mohou být v různých kontrastních barevných kombinacích. Je možné je zvětšovat tak, aby byly vhodné pro konkrétního uživatele. K dispozici je ucelený soubor piktogramů, ze kterého je možné vytvářet individuální komunikační tabulky.\nNěkdy je komunikace piktogramy doplňována fotografiemi – především konkrétních osob nebo míst. Fotografie pak musí být jednoduché a přehledné.\nJak již bylo řečeno v úvodu, komunikace osob s hluchoslepotou je značně variabilní a promítá se do ní celá řada individuálních faktorů. Při komunikaci s člověkem s hluchoslepotou je však nejdůležitější vycházet z jeho specifických individuálních potřeb a respektovat je. Za velký přínos pro osoby s hluchoslepotou v České republice proto považujeme novelizovaný zákon č. 155/1998 Sb., o znakové řeči, který nese název „Zákon č. 384/2008 Sb., o komunikačních systémech neslyšících a hluchoslepých osob“, výše uvedené komunikační systémy stručně definuje (kromě neverbálních systémů) a zejména dává hluchoslepému člověku právo na svobodnou volbu kteréhokoli uvedeného komunikačního prostředku.\ndoc. Mgr. Jiří Langer, Ph.D., Ústav speciálněpedagogických studií\nLANGER, J. Problematika osob s hluchoslepotou a kontaktní tlumočení [DVD-ROM]. 2. vydání, Praha: Česká komora tlumočníků znakového jazyka, 2008. ISBN 978-80-87153-35-2.\nLUDÍKOVÁ, L. Vzdělávání hluchoslepých I. Praha: Scientia, 2000, 74 s. ISBN 80-7183-225-1.\nSOURALOVÁ, E. Vzdělávání hluchoslepých II. Praha: Scientia, 2000, 78 s. ISBN 80-7183-226-X.\nSOURALOVÁ, E.; HORÁKOVÁ, R. Problematika osob s hluchoslepotou a kontaktní tlumočení u hluchoslepých preferujících český znakový jazyk. 2. vydání, Praha: Česká komora tlumočníků znakového jazyka, 2008. ISBN 978-80-87153-34-5.\nO potřebnosti systému nájemního sociálního bydlení se v ČR hovoří již 20 let. Teprve ministryně práce a sociálních věcí Michaela Marksová však předložila na jednání vlády zákon, který pomůže lidem v bytové nouzi a omezí obchod s chudobou. Vláda 8. března návrh schválila, nyní míří do Poslanecké sněmovny. „Vláda schválila kompromisní návrh zákona, stále je čas ho prosadit. Chce to jen vůli politiků pomoci lidem v nouzi a já věřím, že se najde,“ řekla ministryně práce a sociálních věcí Michaela Marksová. Návrh zákona má pomoci lidem, kteří čelí problémům s dostupností nájemního bydlení na běžném trhu a potýkají se s vysokými náklady na bydlení. Jedná se například o seniory, lidi se zdravotním postižením, rodiny s dětmi, samoživitelky a samoživitele s dětmi, mládež opouštějící dětské domovy a náhradní rodinnou péči, lidi z azylových domů, ubytoven či osoby žijící na ulici. Obce, které při zajišťování sociálního bydlení nadále hrají klíčovou roli, budou do systému vstupovat dobrovolně. Motivací k zapojení bude možnost získat finanční prostředky na vybudování sociálních bytů a na sociální práci. Obce díky zákonu získají nástroj, jak řešit potřeby svých občanů v oblasti bydlení a také snižovat míru sociálního vyloučení. Návrh zákona se zaměřuje na dvě spolu úzce související a provázané oblasti: sociální bydlení a sociální dávku na bydlení. Podstatou návrhu je sloučení dvou existujících dávek na bydlení do jedné, nazvané příspěvek na bydlení. Podpora formou sociální dávky zůstává i nadále hlavní formou státní podpory v oblasti bydlení, a to na volném trhu s byty i v rámci sociálního bydlení. S postupným náběhem systému sociálního bydlení bude utlumena výplata dávek do ubytoven nebo nezkolaudovaných bytů, tak aby bylo zajištěno důstojné bydlení. Výhodou jedné dávky bude její větší adresnost, tedy bude vyplácena jen těm, kteří ji skutečně potřebují, a bude směřovat jen do bydlení odpovídající kvality. Tímto opatřením dojde k ukončení obchodování s chudobou. Stát v současné době vydává na dávky spojené s bydlením téměř 13 miliard korun ročně. Pokud návrh zákona projde legislativním procesem, první žadatelé o sociální byt by se mohli začít na úřady obracet od poloviny roku 2018. Do sociálního bydlení by se pak mohli nastěhovat nejpozději v polovině roku 2020.\nVláda přijala návrh ministryně práce a sociálních věcí Michaely Marksové, který mění oblast zaměstnávání handicapovaných osob. Pro firmy nebo organizace bude zaměstnávání zdravotně postižených spoluobčanů transparentnější a jednodušší. V současnosti platí systém chráněných pracovních míst, který se ukázal jako nepřehledný, neefektivní a administrativně náročný. Nahradí ho takzvané uznání zaměstnavatele na chráněném trhu práce. Zaměstnavatelé budou jasně vědět, kde je hranice mezi volným a chráněným trhem práce. Změny nastanou i pro uchazeče o zaměstnání v evidenci Úřadů práce. „Chceme, aby do systému podpory chráněného trhu práce vstoupili jen takoví zaměstnavatelé, kteří budou řádně prověřeni a kteří nebudou zneužívat státem poskytovanou podporu,“ uvedla ministryně Michaela Marksová. Návrh zákona počítá také se zvýšením kompenzací pro firmy, které zaměstnávají zdravotně postižené spoluobčany. Zaměstnavatelům, se kterými Úřad práce ČR uzavře dohodu o uznání zaměstnavatele na chráněném trhu práce, bude i nadále vyplácen příspěvek na podporu zaměstnávání osob se zdravotním postižením, ale nově již jako příspěvek na podporu zaměstnávání osob se zdravotním postižením na chráněném trhu práce. Zaměstnavatelům bude moci Úřad práce i nadále poskytovat příspěvek na částečnou úhradu provozních nákladů, který ale již nebude vázán na chráněné pracovní místo, ale na náklady vynaložené v souvislosti se zaměstnáváním osoby se zdravotním postižením. Dalším důvodem změny zákona je nedostatek relevantních údajů o firmách zaměstnávajících více než 50 procent osob se zdravotním postižením z celkového počtu zaměstnanců. Proto bude zaměstnavatel uznaný na chráněném trhu práce nově předkládat Úřadu práce ČR pravidelnou roční zprávu o své činnosti. Prostor pro takzvané přefakturované zboží omezí snížení dosavadního 36násobku průměrné mzdy v národním hospodářství poskytovaného plnění zaměstnavatelům na 28násobek. Přísnější pravidla budou naopak platit pro nemocné nezaměstnané v evidenci Úřadu práce ČR. Zákon dosud neřešil situaci, kdy uchazeč o zaměstnání nemůže plnit svoje povinnosti (například docházet na pobočku Úřadu práce, aktivně si hledat práci apod.) z důvodu nemoci nebo úrazu. Nově bude muset přinést potvrzení o ošetření nebo vyšetření ze zdravotnického zařízení, a to na závazném vzorovém potvrzení. Další opatření se týká zajištění kvality rekvalifikačních programů s akreditací MŠMT. V praxi se ukázalo, že je nutné zajistit rychlejší výměnu aktuálních informací o změnách v žádosti o udělení akreditací. Zákon zároveň přináší účinné sankce v případech, že rekvalifikační zařízení neplní stanovené podmínky.\nStanovit diagnózu suchého oka není snadné. Zatímco někteří pacienti si velmi stěžují na pocit palčivosti, řezání a bolesti v očích a mají normální nález na předním segmentu oka i normální produkci slz, jiní pacienti s abnormální produkcí slz a znatelnými změnami na povrchu rohovky jsou bez potíží. Je proto velmi nesnadné předpovědět – zvláště u pacientů po refrakčně chirurgickém zákroku – zda budou mít problémy se suchým okem.\nDr. Merayo-Lloves navrhl několik testů, které odhalí kvalitu a kvantitu tvoření slz. Při barvení rohovky dává například přednost lisaminové zeleni před fluoresceinem nebo bengálskou červení, která je toxičtější. Tyto látky se používají k tomu, aby se zjistilo poškození rohovky způsobené narušením slzného filmu. To, že rohovka sama barví, znamená, že je narušena mucinová vrstva slz (úplně první vrstva slzného filmu na oku). Narušení je způsobeno toxickými produkty zánětu nebo infekce. Tzv. „tear break-up time test“ odhaluje, zdali je slzný film souvislý. Test má trvat déle než 8 sekund, jinak je pro refrakční chirurgii bez užitku. Trvá-li kratší dobu, znamená to, že produkce lipidů není dokonalá, což souvisí se zánětem meibomských žlázek. Zákrok pomocí refrakční chirurgie mohou podstoupit pacienti, kteří mají objem slz 10 ml a více, pacienti s menším objemem slz by měli být nejprve léčeni. Laboratorní testy a cytologie mohou pomoci odlišit suché oko od infekcí, alergických a toxických reakcí. Dr. Merayo-Lloves však upozorňuje na to, že nejdůležitějším pomocníkem při stanovení diagnózy je pečlivá anamnéza zaměřená na možný pocit pálení, řezání a přítomnosti cizích tělísek pod víčky.\nPotřebujete rychle zachytit své myšlenky? Při jízdě na kole, řízení automobilu či jiné situaci, kdy není čas hledat po kapsách tužku a papír, vás napadne myšlenka, kterou byste neradi zapomněli. Přepnutím posuvníku na tomto náramkovém diktafonu okamžitě aktivujete záznam, namluvíte poznámku a záznam opět přepnutím posuvníku uložíte. Ovládání je připraveno i na situace, kdy je uživatel zaneprázdněn jinou činností. Zapnutí a vypnutí záznamu lze provést bez použití zraku, rychle a jednou rukou. Zařízení je velmi vhodné i pro nevidomé uživatele.\nČasto zapomínáte nebo vás jen čeká náročnější den plný informací, které byste si rádi uchovali? Eltrinex Mini dokáže na jedno nabití zachytit až 18 hodin nepřetržitého záznamu. Ráno zapnete, večer vypnete – a vše, co se ten den stalo, máte uloženo. Přes noc můžete náramek snadno dobít a další den je opět připraven k použití. Do paměti se vejde cca 133 hodin záznamu (tedy asi 10 dnů provozu).\nNáramek snadno připojíte k počítači, kde se zobrazí jako nový pevný disk a všechny záznamy se zobrazí jako WAV soubory, které si můžete snadno přehrát nebo zkopírovat do počítače.\nObsah balení: Diktafon Eltrinex Mini (8 GB), pásek na ruku, USB kabel, USB flash redukce, manuál.\nSociální firma Transkript online nabízí novou službu Přepis audiozáznamu do textové podoby. Přepis provádějí nevidomí profesionálové s vysoce rozvinutou schopností koncentrace na mluvené slovo, která je zárukou dokonalé přesnosti i v případě nižší zvukové kvality záznamu. Dosahují rychlosti psaní na klávesnici až 500 úhozů za minutu, dokonale ovládají českou gramatiku.\nSlužbu si mohou objednat jednotlivci i organizace, minimální čekací doba pro dokončení práce je již od jedné hodiny po převzetí zakázky. Všichni pracovníci společnosti jsou vázáni striktním etickým kodexem a dohodou o mlčenlivosti (NDA).\nProč pořizovat přepis audiozáznamu?\nTato služba má svůj nezastupitelný význam jako kvalitní dokument o konání a obsahu pracovních porad, jednání, zasedání, konferencí, diskusních panelů či kulatých stolů apod. Ušetří čas autorům reportáží nebo studentům, kteří potřebují rychle přepsat audiozáznam přednášky či rozhovorů pro zpracování výzkumu v rámci závěrečné akademické práce.\nDoslovný přepis audiozáznamu mluvené řeči je přehledným dokumentem s možností rychlého a pohodlného vyhledávání. Je nenáročný na archivaci, eliminuje zestručnění, nejasnosti, nepřesnosti či subjektivní interpretace, které jsou reálným rizikem při pořizování zápisu v průběhu konání akce.\nPředání audiozáznamu mluveného slova v některém ze standardních formátů (mp3, wav) k přepisu je možné následujícími způsoby:\nnahrát prostřednictvím webového formuláře na www.nadiktujto.cz, následně vás bude kontaktovat koordinátor služby ohledně podrobného dojednání zakázky;\nnahrát na webové úložiště (např. www.uschovna.cz) a zaslat e-mailem příslušný odkaz;\nzaslat v příloze e-mailu;\npředat osobně na pevném nosiči (flashdisk, CD).\npřepsaný text obdržíte e-mailem ve formátu doc, popř. jako online Google dokument.\nSpolečnost Transkript online naplňuje v praxi principy sociálního podnikání, je zaměstnavatelem nevidomých osob ve službách z oblasti komunikace pro neslyšící a nedoslýchavé. Benefitem pro zákazníky s více než 25 zaměstnanci je možnost nákupu služby v režimu náhradního plnění, tzn. až o 36 % nižší konečná cena zakázky než u konkurenčních služeb za stejných cenových podmínek bez náhradního plnění. S dotazy a pro bližší informace neváhejte kontaktovat koordinátora služby: Martin Čížek, koordinátor služeb, přepisovatel. Tel.: 724 522 561, e-mail: cizek@transkript.cz, www.transkript.cz, www.nadiktujto.cz.\nPřesně před rokem jste se mohli prostřednictvím našeho časopisu seznámit s hluchoslepou Julii Fergusonovou. Tato mladá žena pochází ze Skotska, vystudovala biochemii a učí přírodní vědy. S nadšením studuje cizí jazyky, poznává nové země a nebojí se výzev, které jí život přináší. Od dětství je těžce sluchově postižená, po 20. roce života se jí začal zhoršovat i zrak. Julie prostřednictvím svého blogu „Plynule za 3 měsíce“ popsala svoje zážitky z cesty po Japonsku, kam se vydala poté, co se začala intenzivně učit japonsky. A tak máme jedinečnou možnost poznat jak osobnost Julie, tak i kousek Japonska z pohledu hluchoslepého člověka.\nMoje tunelové vidění mi někdy připraví nečekané zážitky. Při návštěvě Hirošimy jsem se soustředila, abych našla správnou cestu a nenarážela přitom do lidí. Když jsem se na chvilku zastavila a podívala se doleva, Atomový dóm byl přímo v mém zorném poli. Úplně se mi rozbušilo srdce (pozn.: Atomový dóm neboli Památník míru je torzo budovy, která jako jediná zůstala stát, ačkoli byla v blízkosti epicentra výbuchu atomové bomby v roce 1945. Budovu projektoval český architekt Jan Letzel a původně sloužila jako palác pro pořádání hospodářských výstav).\nCestou na hirošimský hrad mě oslovil japonský mladík a anglicky se ptal, odkud jsem a jak se mi tu líbí. Rozhodla jsem se, že mu odpovím v japonštině, a nakonec jsme si přátelsky popovídali, každý v rodném jazyce toho druhého. Během mého pobytu v Japonsku se mi častokrát stalo, že pokud jsem s někým mluvila japonsky a něčemu jsem nerozuměla, zkusil mi to zopakovat anglicky. Zřejmě se lidé domnívali, že problémem je moje špatná znalost jazyka – a ne moje sluchové postižení. Všichni byli velmi milí a snažili se mi pomoci, proto bylo těžké jim vysvětlovat, že bych byla bývala radši, kdyby používali jen japonštinu.\nPo celém dni chození po městě jsem chtěla ochutnat místní specialitu – okonomiyaki. Je to něco na způsob slané palačinky. Po dlouhém a docela frustrujícím hledání místa, které bylo v mapě vyznačeno jako „Okonomiyaki Alley“, jsem zjistila, že se nejedná o nějakou uličku, jak by název napovídal, ale o budovu s tímto názvem. Odměnou mi však byla skvělá palačinka, připravená přímo před mýma očima, navíc v televizi běžel baseballový zápas a atmosféra v restauraci byla výborná.\nZ Hirošimy jsem se vydala na celodenní výlet na ostrov Mijadžima. Opět mi velmi pomohli lidé na stanici, kteří se postarali o to, abych správně vystoupila. Přitom jsem si uvědomila, že začínám být schopná pomáhat si odezíráním ze rtů i v japonštině. To byl úžasný pocit!\nA podívejme! Tady jsem už byla (Kjóto)\nPokud budete v Japonsku, zkuste se ubytovat v ryokan. Je to tradiční ubytovací zařízení pro cestovatele a mně se povedlo strávit tam noc při mém návratu do Kjóta. Majitelé byli velmi příjemní, pomohli mi vyznat se v jízdním řádu, poradili… A snídaně byla obrovská! Kdybych mohla, hned bych tam bydlela!\nTentokrát jsem se v Kjótu vydala na prohlídku svatyně FushimiInari-Taisha, která je známá tisíci červenými svatými branami torii. Když jsem si prohlédla hlavní část svatyně, rozhodla jsem se vystoupat na vrchol kopce cestou, která vede těmito branami. Nikdy jsem nic takového nezažila, většinu času jsem šla úplně sama, obklopená červenými branami a temně zelenou vegetací. Ten den byl velmi horký a vlhký vzduch, a když jsem byla nahoře, začalo se schylovat k bouřce. Trochu jsem se vyděsila – sama na vrcholu kopce, v ruce kovová bílá hůl a nikde žádná kavárna, kam se dá ukrýt před bouřkou. Pospíchala jsem zpátky a dolů jsem přišla promočená skrz naskrz. No, zkrátka zase další dobrodružství mého života.\nUž jste si asi všimli, jak ráda mám hrady… Další, který jsem v Japonsku navštívila, byl hrad Nidžó. Chtěla jsem vyzkoušet, jaká bude chůze po známé slavičí podlaze (pozn.: Dřevěná podlaha, jejíž skřípání připomíná ptačí zpěv, sloužila původně jako alarm proti případným zlodějům a násilníkům.). Nebyla jsem si nejdřív jistá, jestli se mi podaří skřípání slyšet, ale podařilo se mi při chůzi sem tam zaslechnout „cvrlikání“. Při „skenování“ prostoru mým tunelovým viděním jsem si všimla i nádherných maleb na stropě.\nMožná, že Tokio nakonec nebude tak špatné…\nKdyž jsem byla ve Fukuoce, měla jsem dvakrát možnost obléci si japonský oděv yukata, což je v podstatě méně tradiční letní verze kimona, obvykle z lehké bavlněné látky. V Tokiu jsem si pak před odjezdem chtěla jeden takový oděv koupit. Majitelka obchodu byla velmi milá, dokonce mě nechala zblízka si prohlédnout vystavená luxusní kimona. Když jsem se pokusila okomentovat výšivku na látce, začala mi povídat o různých stylech a vzorech, o rozdílech mezi tradičním a moderním pojetím, učila mě názvy jednotlivých částí kimona v japonštině. Opravdu jsem si to užila, i když jsem měla slovník stále v pohotovosti. Nakonec mi pomohla vybrat yukatu a barevně s ní sladit obi (pás k tradičním japonským oděvům).\nPoslední večer před odletem jsem se rozhodla pokořit dosud největší výzvu. Tou byla návštěva veřejných lázní. Jedny měly být v blízkosti mého hotelu, ale trvalo mi věčnost, než jsem je našla. Brýle, bílou hůl i sluchadla jsem musela nechat ve skříňce. Bylo tam však dost žen, ty mi pomohly dostat se, kam jsem potřebovala. Při relaxaci v horké vodě jsem si s jednou Japonkou i popovídala, ačkoli to bylo dost náročné. Vysvětlila jsem jí moji situaci a za vydatné pomoci úsměvů jsme to zvládly. Později, když jsem v blízkosti chrámu Sensoo-ji popíjela chladný ume džus, začínala jsem v duchu spřádat plány, jak se sem zase brzo vrátit.\nJakým způsobem mi Japonsko změnilo život?\nNávštěvou Japonska jsem si dokázala, že jsem schopná mluvit a rozumět v japonském jazyce. Zároveň jsem zjistila, že se mám ještě hodně co učit. Zlepšení během pobytu však bylo markantní – až mě to překvapilo.\nV místě mého bydliště i ve škole, kde učím, se teď podílím na koordinaci kurzů japonštiny. Ve škole také pomáhám s výukou. Setkala jsem se dokonce i s japonským generálním konzulem, který k nám přijel z Edinburgu, a s vedením japonské nadace, která sídlí v Londýně. Celostátní rádio vysílalo rozhovor se mnou – o tom, jaké to je, učit se japonsky, a o našich nových školních kurzech. Na učitelku přírodních věd to není špatné, že?\nA největší rozdíl? Poté, co se mi velmi zhoršil zrak, mi Japonsko vrátilo důvěru v moji schopnost žít nezávisle.\nMůže hudba pomáhat těm, kteří ji nemohou slyšet?\nAmy Di Nino je vystudovaná muzikoterapeutka. Ve městě Paris v kanadském státě Ontario nabízí hodiny muzikoterapie pro lidi se souběžným postižením zraku a sluchu. Má vlastní muzikoterapeutické studio „ADD Music Wellness“ a kromě toho diriguje orchestr, hraje na varhany v místním kostele a je bubenicí v hudební skupině. Muzikoterapii vystudovala na University of Windsor, což je jedna ze dvou kanadských univerzit nabízejících tento studijní obor. Po škole začínala s muzikoterapií u pacientů s rakovinou a také ve výchovném ústavu pro mládež. Poté 12 let učila hudbu ve škole pro zrakově postižené. Nyní, jako jedna z mála v Severní Americe, se věnuje právě hluchoslepým.\nNa její lekci přichází 20 hluchoslepých, z blízka i z daleka. Každý má s sebou svého asistenta Scházejí se kolem obrovského bubnu a elektrických kláves. Je tu třeba Lee Ann (28 let), která dovede zazpívat „You are my sunshine“, ačkoli má potíže s mluvením. Nebo Mathew (24 let), který rád tančí, i když se pohybuje na vozíku. Nicolas (19 let) si zase obvykle položí hlavu na kytaru, na kterou Amy Di Nino právě hraje, aby mohl cítit vibrace. Když před několika měsíci začal docházet na muzikoterapii, dokázal vydržet asi jen 10 minut, než se začal cítit unavený a zahlcený všemi novými zážitky. Teď se však hudby nemůže nabažit a hodinová lekce je mu krátká. Jeho průvodce říká, že i když Nicolas trochu slyší, vibrace jsou pro něj důležitější. Rád se dotýká hudebních nástrojů anebo si lehne na podlahu a vnímá její chvění.\nNa první pohled to vypadá nepravděpodobně – jak může být hudba prospěšná při terapii pro hluchoslepé? Podle muzikoterapeutky je hudba tvořena vibracemi. Každý se je může naučit vnímat a přimět tak mozek, aby hudbu „slyšel“.\n„Mozek touží po rytmu – ať už slyšeném nebo cítěném,“ říká Amy Di Nino. Studie prokázaly, že většina lidí se sluchovým postižením má stále zachovanou sluchovou kůru v mozku. Sluchově postižení se dokážou naučit naladit se na vibrace tvořené hudbou a aktivují tak svou sluchovou kůru. Dokáží tím vnímat hudbu včetně jejího emocionálního náboje.\nRodiče klientů potvrzují, že to opravdu funguje. Například Patty Coleman, jejíž dcera Kimberly je po prodělané meningitidě od dětství hluchoslepá, má pocit, že muzikoterapie její dceři pomáhá hned několika způsoby. „Kimberly je velmi citlivá na doteky, vyhýbá se jim. Tady se však klidně dotýká kytary nebo bubnuje, což je dobrá věc. Důležitý je i sociální aspekt, protože obvykle se lidí straní,“ říká Patty Coleman.\nLektorku Amy Di Nino její práce velmi naplňuje. „Hudba je můj život. Tady můžu ostatní zapojit, tvořit s nimi, sdílet, motivovat je… Můžu použít hudbu všemi možnými způsoby.“\nV druhém čtvrtletí roku 2017 oslaví svá životní jubilea tito členové, klienti a přátelé LORM z.s.:\n35 – Jaroslava Dvořáková, České Budějovice\n40 – Martin Tarčinec, Kryry\n45 – Pavel Daniel, Brno\n45 – Stanislava Danielová, Brno\n45 – Ana Schveinerová, Žatec\n60 – Václava Turková, Tachlovice\n60 – Marie Tesková, Postupice\n70 – Jaroslava Žáková, Jiřetín pod Bukovou\n70 – Milan Puczok, Havířov\n75 – Ludmila Bučinová, Studená\n75 – Luboš Hocký, Louny\n81 – František Hynek, Žďár nad Sázavou\n81 – Jiřina Vančátová, Praha\n82 – Pavla Sykáčková, Chomutov\n83 – Stanislava Kníchalová, Praha\n83 – Zdenka Baštová, Jindřichův Hradec\n86 – Terezie Vagačová, Chomutov\n86 – Julie Matoušová, Liberec\n86 – Břetislav Slánský, Mělník\n87 – Marie Cihlářová, Brno\n87 – Irma Pavlátová, Nový Jičín\n88 – Jarmila Pechová, Praha\nVážení oslavenci, přejeme vám do dalších let hodně zdraví, hodně krásných slunečných dnů a hodně dobrých lidí kolem sebe!\nHned jak ráno smeju z očí spaní\na pochutnám si na snídani\nhledám sluchadla, brejle a francouzskou špacírku\na na rušné ulici jsem za chvilku.\nSluníčko svítí, dobré jitro si lidé přejí\ndokonce se i někteří vesele smějí.\nNaše ulice, ten známý hluk,\nnajednou moje sluchadla ani muk.\nNo to je pěkná patálie,\nbaterkám došla energie.\nBlaze tomu, kdo může odezírat\njá se přes silná skla sotva na lidi dívat.\nVrátit se domů? To je smůla jistá\nv okolí znám přece známá místa.\nNajednou, co to na chodníku stojí?\nDo něčeho tvrdého narážím holí.\nAuto, šoférovi nestačilo parkoviště\na tak klidně vmžiku,\npolovinou auta přistál na chodníku.\nNepočítal, že poloslepá do něj vrazí\na div se na chodníku nepřerazí.\nNajednou zaslechnu zvučný hlas\n„Kampak po ránu namířeno máš?“\nRáda napovím hned,\nže na tržiště pro mrkev.\nAle hlas na odpověď nečekal\nA rychle někam odspěchal.\nJdu dál, tady musí být přece vchod do tržnice\n„Kdepak paní, to jsou dveře do pivnice.\nNa druhé straně budete za chvilku!“\nJeště zavolal, že mají dobrou polívku.\nPak už hravě jsem na tržišti stála\na mrkev od petržele rozeznala.\nS nákupem si pospíšila\na bez další pohromy doma byla\nnasadila baterky, utřela zpocené čelo\na věřte, zazpívat se mi chtělo,\nže skutečně je krásný vzhled\nna ten veselý usměvavý svět.\n3. místo CENA ODBORNÉ POROTY\n3. místo CENA VEŘEJNOSTI\nCo si to tam venku šuškají, že už je někdo pět měsíců na cestě, snad tam není řeč o mně? Já jsem bos, a to bych měl uchozená chodidla. Jsem tu v malé komůrce, v teple, i jídlo mi přichází trubičkou až k pupíčku. Jen vystrčím prstíček, jak je asi venku. Brrr, honem zase zpátky. Tam venku je taková zima, snad minus čtyřicet, honem zas do tepla. Raději počkám alespoň čtyři měsíce, to bude snad už tepleji, vhodnější doba k narození.\nJe začátek července. Vykouknu – no je tam krásné teploučko. Hup – a už jsem venku, narodil jsem se možná do pohádkového života. Ještě jsem ani nestačil nic provést a už mi někdo předběžně naplácal na zadeček. Zabalili mě do peřinky, převázali povijanem a ten balíček si dal tatínek do podpaždí levé ruky, pravou řídil kolo. Projížděli jsme Karlákem, Chotkovými sady, Jenerálkou. Okolo jezdila nějaká vozidla, tažená velkými zvířaty. Sem tam něco zavrčelo a zatroubilo, ale to mě neprobudilo.\nAsi za dvě hodiny už jsem byl v mnohem větší komůrce, ta měla strop i podlahu. Rozbalili ten raneček na stole. Tak proto musel tatínek často odpočívat! V plenkách bylo dost zatěžkávajících přídavků. Tatínek uklidil kolo, ale nikdo neoslavoval příjezd třídenního nejmladšího člověka, který kdy na kole překonal dvacet kilometrů. Maminka dorazila později vlakem. Tak začal můj nástup do života. Dostával jsem k jídlu mlíčko, ale už ne do pupíčku, ale do té dírky pod nosíčkem. Za rok jsem odkoukal od Mourinky, jak se dá chodit dost rychle po čtyřech. Naučil jsem se to, ale Mourince ani Barykovi jsem nikdy nestačil. Mně by zase možná nestačila babička. Svádivě jsem pokukoval, jestli by také nezkusila běhat po čtyřech. To by byl soupeř, kterého bych snad předhonil. Nebyla s ní však o tom řeč.\nVítaná změna přišla, když mě maminka začala brát s sebou na pole. Okopávala brambory a já se batolil mezi jejich vysokou, voňavou, kvetoucí natí. Jednou, když se slunce sklánělo k západu, maminka narovnala záda a rozhlížela se, kde se nad brambořištěm bělají žluté vlasy. Nikde nic. Volala, kamínkem bouchala do kovu motyčky. Dlouho přeskakovala z řádku na řádek, až skoro uplakaná našla na stíněné hlíně mezi řádky spokojeně spícího tvorečka. Tenkrát si zvířata doma musela na krmení počkat.\nDošlo k rodinné poradě. Nebyl nikdo na hlídání. Rozhodnutí? Jsou mu už tři roky, může zůstávat doma sám. Zabezpečíme žebřík, zápalky a v chladné síni u velkého hrnce se sádlem bude mít krajíce chleba, které ho naučíme si mazat. Tak jsem měl o stravu postaráno. Vrátka se nadále nezamykala, jen z ulice se pootočil velký kámen, který zamezil, abych neutíkal na průzkumné cesty do vesnice a taky neříkal všem na ulici, že nikdo není doma. Tak začalo mé absolutní království. Pohoda – žádná kontrola, jen neustálé bádání po dvorku – betonovém, čistém, jen od slepic neudržovaném. Beton, rozpálený sluncem, příjemně pálí do bosých chodidel. Jenže za pár dnů už bylo celé místečko objeveno a poznáno. Nuda nutila porozhlédnout se po neznámých místech. Nejvíc lákala betonová střecha nad chlívky. Ale jak se tam dostat, žebřík byl vodorovně zavěšen až vysoko pod okapem u střechy. Tam nešlo dosáhnout ani z přistavených necek. Problém pomohl vyřešit můj jmenovec čuník. Dvířka jeho chlívku byla stlučena z vodorovných prken, mezi nimiž byly dvoucentimetrové mezery k odvětrávání. Čuník jimi hlasitě nasával čistý vzduch. Škvírou jsem ho pošimral po čumáku. Prsty jsem tam snadno prostrčil, proč by tam nešly navléknout i prsty u nohou? Vytáhnout kolíček u dvířek už jsem uměl. Čuník radostně otevřel a vyběhl ke kompostu k oblíbenému rýpání se v hnoji. A já – hup na dvířka a z nich už jsem dosáhl na okraj střechy nad chlívky. Hned na poprvé se podařilo vyhoupnout se nahoru. No, ta krása! Uhlazený beton prohřátý sluncem a pozvolna se sklánějící k okraji do malého žlábku, kam při dešti stékala voda. Na nejnižším konci střechy byl malý sběrný bazének, do jehož dna vedla okapová trubka svádějící vodu na umývání dvorku. Ten nádherný pohled nad vším, co bylo dole, a já nad tím jako jediný. Teplý beton příjemně hřál do chodidel, dovolil i svléknutí jediného oděvu, trenýrek, a tak kůže za pár dnů začala měnit barvu dohněda. Chyběl jen stín rostlin. Po nich zde na betonu ani památka: jen bazének nabízel svou prohlubeň. Stačí naplnit ho úrodnou půdou a sehnat semínko. Koně a krávy na silnicích všude opovrhovali kvalitním hnojivem, ale tam jsem nesměl. Před dalším šplháním do mého království jsem se sáčkem navštívil králikárnu. I tam bylo dost kulatého hnojiva. Promícháno s trochou hlíny a zahrádka byla připravena k zasazení semínka. Babička sehnala velké semeno, z dýně. Mělo sloužit k upražení jako pochoutka. Už bylo zasazeno, a další problém – jak dostat vodu na zalití nahoru? Ke kbelíčku od marmelády jsem přivázal dlouhý provázek. Kbelíček počkal dole na dvorečku, provázek lehce přichycený nad ramenem vylezl napřed a pak už jen stačilo kbelíček vytáhnout a zahrádka byla pro dnešní den zalita: zbylo i pár kapek na zapití toho díla. Každý další den jsem toužebně prohlížel povrch zahrádky. Nejdřív vyrazilo několik lodyh jakéhosi plevele, ale silná rostlinka dýně pořád nikde. Až jednoho rána pukla v jednom místě hlína a v ní se stydlivě zelenaly dva silné lístečky. Rostlinka byla den ode dne větší, pila a pila a mně ruce umdlévaly. Večer po umytí je musela babička držet, abych modlitbičku Andělíčku, můj strážníčku odříkal celou, častěji jsem už v půlce spal. Za pár měsíců byla zahrádka zcela zakryta obrovskými listy s velkými žlutými květy. Dlouhé šlahouny postranních stonků visely až ke škvírám prasečího chlívku. Prase vidělo poprvé v životě zelenou pochoutku a s chutí jazykem zkracovalo tu přírodní nádheru.\nTatínek si také povšiml mých vypracovaných rukou. Občas sejmul žebřík a vynesl mi na střechu celou konev vody. Přišel na nápad, že stejně jako on bych mohl chodit mezi žáky do tělocvičny. Tak jsem žasl, kolik kluků bydlí v mé blízkosti a jaké oni mají znalosti ve hrách a lumpárnách. Co pohybu spotřebovala hra Na špačka a na Pan čáp ztratil čepičku nebo na schovku či slepou bábu. Zálibně jsem také sledoval, jak stejně malí kluci na vypůjčeném kole od tatínka vyšlapali pod štanglí i do vrchu, jak řídí jednou rukou a někdo dá nohy na řídítka a mává volnýma rukama. Tatínek denně jezdil do práce na pánském kole, ale přece jen vycítil mou touhu a kolo mi půjčil. Sám se také stal učitelem. Nebyl zbytečně na vojně u roty zimních lyžařů a letních cyklistů. Rychle zalepit duši uměl ani ne za půl hodiny. Okoukal jsem to a byl jsem vyhledávaným opravářem i dalším spolucyklistům. Jen v Sokole jsem byl pořád nejmenší a poslední v řadě. Cvičitel mi musel pomáhat při zavěšení na hrazdě, ale zato kruhy a šplh byly moje nejoblíbenější.\nČuník už dávno nebyl, ale dvířka u jeho obydlí byla stále využívána. Ten krásný pohled z výšky byl lákavý. Ze střechy chlívků se dalo přelézt na střechu hlavní budovy. Tam, sedě rozkročmo poblíž komína, jsem viděl celou vesnici a na kopci i krásný kostelíček. Jenže jsem byl zahlédnut procházejícími starými, asi třicetiletými babkami, a už se o mých výkonech dověděla i babička. Hladivé pohlavky nestačily, často začínala červenat i tvář. To už trochu bolelo, ale jen do té doby, než jsem vymyslel další zakázaný výstup. Tatínek mi po večerech četl sešity o úžasném Tarzanovi, který uměl šplhat po větvích jako opice. Mladý dubový háj u posledních domků mi Tarzana připomněl. Dost slabé kmeny dovolovaly vyšplhat co nejvýš, rozhoupat trochu nejpružnější větve v koruně a zachytit se větví na sousedním stromu. Připadal jsem si trochu jako Tarzan. Jenom přezdívka Šimpanz se mi nelíbila, i když jsem byl rád, že mé večerní umytí babičce stačilo, aby upustila od hanlivého přízviska čuně.\nTak skončila nejhezčí pohádka mého života, období útlého dětství, a pak už mě čekala škola a další povinnosti.\n2. místo CENA ODBORNÉ POROTY\nSotva se jaro přiblížilo,\nSluníčko svítilo, krásně bylo!\nČiperná důchodkyně si vlasy načechrala\nS oblečením si práci dala.\nSluníčko ji láká, větřík hladí\nKdopak by si nepřipomněl mládí?\nA tak důchodkyně čilá,\nDo parku si pospíšila.\nSedla na lavičku a tu za chviličku\nMladík babku okukuje, ta vesele medituje\n„Víš, já si ráda povídám, za tvé povídání\nTi s radostí mobil dám!“\nNeměl mladík k tomu co dodat,\nMobil může přece výhodně prodat.\nA tak bez vášně a lásky,\nPovídal a prohlížel babce vrásky.\nPřemýšlel, jaký ten mobil asi má,\nA kolik za to povídání vydělá.\nBabka povídá a povídá,\nMladík nedočkavě přemítá,\nJak v nejbližší době\nProdejem mobilu přilepší sobě.\n„Milá stařenko, splnil jsem tvé přání,\nJe právě čas na rozdávání.\nPovídal jsem si s tebou do omrzení,\nProto jiná pomoc není, než slíbený mobil dát\nA já se budu děkovat!\nSlovo dodržíš okamžitě – čekám!\nOšidit se, babko, nedám!“\n„Proč bych tě, chlapče, šidila? Povídání jsem si užila\nČíslo mobilu ti mohu klidně dát\nA můžeš mi kdykoliv zavolat!“\nChtivý mladík se nechal pěkně napálit,\nTak dopadne každý, kdo chce hodně mít.\nčeský spisovatel, 1890 – 1938\nA máme tady léto! Snažíme se hýbat (pokud můžeme, pokud to jde): chodíme na výlety, jezdíme na kole, plaveme, běháme, cvičíme – a u toho chroupeme čerstvou zeleninu, také ovoce. V důsledku všeho toho ztrácíme i nějaká ta kila na váze, a to tedy ne, vážení kuchtíci, na to pozor! Jak pravil klasik: musíme hodně jíst a dlouho spát, aby tělo mělo sílu se obezitě bránit :). Takže si naprosto samozřejmě dopřejeme i něco slaďoučkého a zdravoučkého v jednom, což tentokrát bude.\nOvesné vločky mají vysoký obsah bílkovin, nenasycených mastných kyselin, slizových látek, vitamínů B1, B6 a E, železa a vápníku. Obsahují též fosfor a lecitin. Obsahují průměrně 66,5 % sacharidů, 14,4 % bílkovin a 6,8 % tuku. Ovesné vločky jsou lehce stravitelné a známé svým obsahem lehce rozpustné vlákniny, která reguluje cholesterol a glukózu v krvi, pomáhají snižovat krevní tlak. Oves má posilující účinky, blahodárně působí na nervovou soustavu a tlumí zvýšenou činnost štítné žlázy.\nObstaráme si na jednu porci\n1 hrnek mléka (dle požadované hustoty lze přidat)\nmed nebo cukr, mletou skořici, ovoce, kakao, jogurt, nutellu, zkrátka co máme rádi\nDo hrnce nasypeme vločky, přilijeme mléko a vodu, můžeme nepatrně přisolit. Za stálého míchání vaříme tak dlouho, dokud nevznikne kaše (cca 5 minut). Kaši servírujeme na talíř hned poté, co jsme na její povrch hojně přidali med na oslazení a špetku skořice, také máslíčko je vhodné, anebo dochutíme dle libosti právě ingrediencemi výše uvedenými.\nOvesná kaše je jídlo velmi rychlé, teď už víme, že i velmi zdravé, a věřte, že i velmi dobré. Dá se připravit i na slano se špíčkem či slaninkou, osmaženou cibulkou, hmmm!!!\nDobrou chuť a krásné aktivní léto vám přeje\nDOTEKY. Časopis LORM z.s., Léto, číslo 91. Vychází čtvrtletně.\nUzávěrka příspěvků do čísla 92 (Podzim 2017) je 15. 8. 2017.


Evropští vlastenci proti islamizaci? Mezi Němci roste vůči Pegidě odpor | Svět | Lidovky.cz\n6. ledna 2015 11:36 Lidovky.cz > Zprávy > Svět\n„Stop islámskému teroru“, hlásá transparent na demonstraci německého hnutí... | foto: ČTK\nBERLÍN V německé společnosti roste odpor proti hnutí Vlastenečtí Evropané proti islamizaci Západu (Pegida). Na 50 známých představitelů politického i společenského dění v úterním deníku Bild činnost hnutí odsoudilo, zdrženlivě se vůči němu vyjadřují i bavorská Křesťanskosociální unie (CSU) a euroskeptická Alternativa pro Německo (AfD), které dříve vyjadřovaly pochopení pro některé požadavky Pegidy.\nÚčast na demonstracích Pegidy ale neklesá, v Drážďanech hnutí v pondělí podpořilo asi 18 000 lidí. Počet demonstrantů v Drážďanech v pondělí dosáhl rekordní výše a v průběhu večera téměř dvojnásobně překonal úvodní policejní odhad 10 000 účastníků. Menší demonstrace o několika stovkách stoupenců Pegidy se konaly i v dalších německých městech. Mimo Drážďany ale byli hlasitější odpůrci hnutí, kterých se v Berlíně, Kolíně nad Rýnem či Stuttgartu zúčastnily tisíce lidí.\nPochod proti islamizaci:\nVIDEO: Němci v Drážďanech pochodovali proti islamizaci\nOdpor proti Pegidě ve společnosti roste. Ke kancléřce Angele Merkelové, která hnutí kritizovala ve své novoroční řeči, se připojili i její sociálnědemokratičtí předchůdci Gerhard Schröder a Helmut Schmidt. „Protesty Pegidy rozdmýchávají hloupé předsudky, nenávist vůči cizincům a netoleranci. Takové ale Německo není. S ohledem na naše dějiny a na hospodářskou logiku musíme zdůrazňovat, že se Německo nesmí bránit příchodu uprchlíků a žadatelů o azyl,“ uvedl Schmidt.\nSchröder ocenil, že do ulic začínají přicházet i odpůrci Pegidy, aby ukázali, že názor hnutí není ve společnosti jediný. Vyzdvihl také to, že politické strany i církve názory Pegidy odmítají.\nHnutí Pegida vzniklo v Drážďanech a od podzimu pravidelně pořádá každé pondělí demonstrace. Stoupenci hnutí se scházejí i v dalších městech, rozsah tamních demonstrací se ale těm drážďanským nepřiblížil.\nProti Pegidě v minulosti vystoupili zástupci vládní Křesťanskodemokratické unie (CDU) i sociální demokracie (SPD), stejně jako opozičních Zelených a Levice. Vládní CSU, která minulý týden vyjadřovala pochopení pro některé požadavky hnutí, nyní vůči Pegidě vystupuje zdrženlivěji. „Musíme říct ne nenávisti vůči cizincům a ano pro pomoc uprchlíkům v nouzi,“ řekl Bildu ministr rozvojové pomoci z CSU Gerd Müller.\nVlastenecký Evropan? Co je to?\n„Nesmíme nadbíhat Pegidě, místo toho bychom měli umírněné účastníky demonstrací přesvědčit, aby se postavili za náš program,“ uvedl v deníku Berliner Morgenpost místopředseda AfD Hans-Olaf Henkel. Zároveň se skepticky vyjádřil k tomu, že se demonstranti označují za vlastenecké Evropany. „Člověk může být hamburský nebo německý vlastenec. Ale vlastenecký Evropan - co si pod tím mám představit?“ uvedl.\nOdpor vůči Pegidě roste i mimo politiku. „V naší zemi se děje hodně věcí, které by nám měly dělat starost. Rozhodně mezi ně ale nepatří islamizace Německa,“ řekl oblíbený herec Thomas Gottschalk.\n„Stali jsme se mistry světa s mnoha hráči, kteří pocházejí z přistěhovaleckých rodin. Ve společnosti by měla integrace fungovat stejně samozřejmě jako v národním týmu,“ uvedl manažer německé fotbalové reprezentace Oliver Bierhoff.\nDánský soud poslal do vězení mladíka za islámské hrozby na webu\nP. Jášek Hmm, hmm... článek napsaný 6. ledna...... 12:58 10.1.2015\nP. Pruner o demonstraci Pegidy O demonstraci Pegidy vypráví český bloger, který se jí... 8:29 7.1.2015\nP. Hrušovský Re: o demonstraci Pegidy Díky za odkaz. A jsem přímo téměř šokován, jak média u... 9:41 7.1.2015\nP. Hrušovský Re: o demonstraci Pegidy My Evropané máme nepopiratelnou zodpovědnost za to, v... 9:46 7.1.2015\nM. Komárek Položte si základní otázku Bydlíte ve vesnici (nebo paneláku) se 100 obyvateli.... 8:23 7.1.2015


Vzor smlouvy s grafikem/grafickým studiem\nVyužíváte externího grafika či grafické studio? Mít správně nastavenou smlouvu je to nejdůležitější. Tedy až po jeho kreativitě...\nSTÁHNĚTE SI VZOR SMLOUVY O VYTVOŘENÍ AUTORSKÉHO DÍLA\nJednoduše doplníte potřebné údaje, podepíšete a máte vystaráno.\nSmlouva obsahuje i komentáře s vysvětlením jednotlivých ustanovení, ať nemusíte bezradně sedět s rukama v dlaních nad právnickými formulkami.\nPokud potřebujete složitější úpravu, ozvěte se nám, rádi vám pomůžeme smlouvu nastavit.\nStáhnout (67 kB)


Již posedmé se v rámci České republiky konal "48 Hour Film Project Praha", filmařská výzva, během níž měly jednotlivé týmy za 48 hodin natočit a odevzdat krátký film. Na výsledná díla se může zajít podívat již tuto sobutu 28. října do pražského kina Royal. 29 týmům se podařilo odevzdat svůj film, takže zítra půjde o docela dlouhý večer ve společnosti "kraťasů". A ten nejlepší se podívá do světa.\nFilmy budou promítány ve třech blocích od 17:00, 18:30 a 20:30 a po posledním bloku bude následovat vyhlášení vítězů. Vstupenky na zítřejší večer 48 Hour Film Project Praha (48 HFP) jsou v prodeji přes portál GoOut a poté přímo v kině. Již tradičně se uskuteční také oficiální afterparty v klubu Chapeau Rouge.\nZ filmu MIKO\n48 HFP se v Praze letos konal již posedmé. Na pátečním kick-off v klubu Chapeau Rouge se registrovalo celkem 34 soutěžním týmů, přičemž 29 z nich se filmy podařilo v časovém termínu dokončit a odevzdat. Soutěžním zadáním bylo obsadit do svého filmu postavu sportovce Martina Roopa, nechat v rámci dialogu zaznít větu „Nechci být sám“ a také využít povinnou rekvizitu – máslo. Zejména poslední povinný a v České republice aktuálně velmi diskutovaný element probudil u týmů velkou kreativitu.\nMezi žánry se objevily komedie, detektivní filmy, horory, ale také například němý film, nebo muzikál. Ve filmech talentovaných tvůrců se také tradičně objevily herecké hvězdy – letos například slovenští herci Tatiana Pauhofová, Alexander Bárta a Ivan Vojtek, publicista Josef Klíma nebo principál La Putyky Rostislav Novák mladší.\nFilmy natočené za pouhých 48 hodin hodnotí v několika soutěžních kategoriích také letos odborná porota složená z filmových profesionálů. Pražský 48HFP se může pochlubit účastí nadějných mladých talentů, které se v celosvětové konkurenci rozhodně neztratí. Důkazem toho je loňský vítězný film Bio Buddy (2016) pravidelných účastníků soutěže, týmu Popojedem. Na celosvětovém finále získal cenu pro druhý nejlepší film a jeho režisér Jan Chramosta také cenu za nejlepší režii. Krátký film se představil také v Cannes a od té doby sbírá ocenění i na dalších festivalech.\nNejlepší film získá svému týmu nový model fotoaparátu CANON 80D s objektivem EF 18-135 IS STM v hodnotě více než 40 000 Kč a zároveň účast na celosvětovém finále, které se letos poprvé koná na evropské půdě – v Paříži!\nBio Buddy uspěl v populární soutěži krátkých filmů v USA\nPrvní soutěž 48 Hour Film Projectu se konala v roce 2001 ve Washingtonu, D. C. Od té doby se této filmařské události zúčastnilo přes 300 000 lidí a nyní probíhá každoročně ve více než 125 městech po celém světě. V České republice je od letošního roku kromě Prahy taktéž brněnská část přehlídky 48HFP. Tuzemští tvůrci se tak mohou poměřit s kolegy z tak odlišných míst jako je New York, Johannesburg, Paříž, Melbourne, Šanghaj, Bombaj a mnoho dalších.\nSouvisející filmy: Bio Buddy\nSouvisející osoby: Jan Chramosta, Tatiana Pauhofová, Josef Klíma, Ivan Vojtek, Rostislav Novák (I), Alexander Bárta


1.liga dorostu - výhra a remíza |\n1.liga dorostu - výhra a remíza\nNaše extraligová rezerva dorostu BŠŠ Frýdek-Místek "B" odehrála v sobotu 7. 12. v Olomouci dvě kola 1. ligy dorostu. Kapitán týmu Karel Pliska povolal tuto sestavu - Tereza Beluská, Zuzana Gřesová, Radek Halamíček, Kristýna Laurincová, Petr Gnojek a Daniel Židek.\nNáš tým nejdříve remizoval s týmem TJ Sokol Postoupky 3,0 - 3,0 a následně vyhrál s celkem A64 Grygov 3,5 - 2,5, gratulujeme! Bodovali - Tereza 0,5 b., Zuzana 1,0 b., Radek 1,0 b., Kristýna 1,5 b., Petr 1,5 b. a Daniel 1,0 b.\nKapitán družstva Karel Pliska sepsal v komentáři svůj pohled na vývoj obou utkání.\nSestavička sobotního béčka:\n1) Tereza, 2) Zuzana, 3) Radek, 4) Kristýna, 5) Petr, 6) Daniel, 1. řidič Miroslav, 2. řidič Karel\nNaše prvoligové dorostenecké béčko ve vyrovnaném složení tří dívek a tří chlapců se vydalo na šachový výlet do tvarůžkové metropole. Ve stínu sněhových mraků a olomouckého mrakodrapu, jsme dopolední zápas podstoupili s Postoupkami, ve kterém, po rychlé výhře Kristýny, přišla nečekaná dvojchyba a prohry Daniela a Radka. Doufal jsem, že tento nepříznivý stav probudí Petra, který po vyprchané hodině ze svého času zahrál teprve šestý tah Francouzské obrany. Tereza vybojovala remízu v prohrané věžové koncovce a zůstali sedět už jen Zuzka s nečekaně výborným časem a Petr na minutě, oba s pěšcem navíc v jezdcových koncovkách. Petr po čtyřech hodinách hry zvítězil, Zuzka remizovala a na rychlý nudlový oběd v nedalekém Chinarest jsme se rozešli smírně 3:3.\nVýsledky druhého, odpoledního kola s Grygovem otevřeli Daniel, tentokrát vítězně a Tereza – méně vítězně. Petr nenavázal na ranní rozjímání a po hodince a 43 tazích remizoval s pěšcem proti kvalitě. Radek potrestal chybu soupeře, zvítězil a první auto mohlo vyrazit k domovu už v 16:07. Jen o 10 minut později Kristýna přijala další remízu ve věžové koncovce a Zuzka se svými 13 tahy na partiáři dohrávala zápas, s klidem, že družstvo už se třemi body nemůže prohrát... Povedla se Zuzčina úporná tříhodinová obrana?\nDěkuji všem zúčastněným, Karel Pliska - 2. řidič\nP.S. rodičům: Použité šachové výrazy vysvětlí trenér ve večerním kurzu .