S.T.A.L.K.E.R. - Komunita na scorpions.cz - Zobrazenie témy - Kaťuša\nPráve je Ne Máj 19, 2013 10:55 am\nVšetky časy sú v UTC + 1 hodina Kaťuša\n[ Počet príspevkov: 379 ] Prejsť na stránku 1, 2, 3, 4, 5 ... 26 Ďalšia\nPredchádzajúca téma | Ďalšia téma Kaťuša Jaké je, podle vás, Kaťuša plemeno?\nNevím co si budete o tomhle myslet, ale prostě jsem chtěl napsat něco, co bude vyprávět příběh jinak, a dívat se na Zónu jinýma očima, než jen lidskýma...Kritika je sice vítaná, ale nechtěná _________________________________________________________________________Část I. Nová rodina „Jedeš ty čokle!“ zakřičel plešatý muž v zástěře a vystartoval na mě s metlou v ruce. Právě jsem shodila popelnici a prohrabávala se v odpadcích, když práskly dveře a objevil se on. Popadla jsem do tlamy kost, na které ještě zbývalo několik kousků masa, a začala utíkat. Plešatý muž mne pořád pronásledoval, většinou doběhl jenom k silnici, něco po mně hodil a šel zase pátky. Asi už mě tentokrát měl opravdu dost. Kousek od silnice začínal les, zamířila jsem k němu. Slyšela jsem, jak za mnou plešatý muž dupe a funí. Už jsem cítila, jak mi šlape na ocásek. „Už tě mám!“ uslyšela jsem a v běhu otočila hlavu. Muž se napřáhl a praštil mě metlou. Naštěstí mu v běhu podjela noha, a tak mě vzal jen přes zadní běhy. Zakňučela jsem a upustila kost. Rychle jsem ji zase zvedla, proskočila keřem a ztratila se v podzimním lese. „Ať si tě zóna sežere ty prašivej čokle!“ slyšela jsem ještě muže nadávat. „Ale sem už se nevracej!“ V lese jsem znala jeden převrácený strom, pod kterým jsem občas spávala, a zamířila jsem k němu. Bolest v nožkách začala ustupovat, ale zítra se mi bude špatně chodit. Zatočila jsem se na místě a lehla si pod spadlý buk. V dálce zahřmělo a za chvíli začalo pršet. Chytila jsem si packama kost a začala okusovat zbytky vepřového. Nejedla jsem od úsvitu a celý den mi kručelo v bříšku. A těchhle pár kousků, které by se vlezly na jednu tlapku, mi hlad nezahnalo. S deštěm přišel chlad a já se pokusila nějak zavrtat pod spadané listí. Dívala jsem se do rostoucí tmy a vzpomínala na dny, kdy jsem měla rodinu a teplý pelíšek. Chvíli po tom jsem usnula. Uprostřed noci mě vzbudilo neznámé vytí. Bylo úplně jiné než mých druhů nebo vlčích bratrů. Bylo divoké, nespoutané, ale i poněkud smutné a bolestivé. Přestalo pršet a trochu se oteplilo. Zvedla jsem se, protáhla se na mokrém listí, a rozběhla se jeho směrem. Možná budou mít jídlo a přijmou mě do své smečky. Uběhla jsem mnoho tlapek a dostala se do jiného světa. Všechny pachy tady byly jiné a většina mi říkala „Nebezpečí! Drž se od nás dál!“ Zavětřila jsem dokonce nějaká pro mě neznámá zvířata. Zastavila jsem se a napila se z čerstvé kaluže. V tom jsem zaslechla vrnění velké plechovky, ve které se s oblibou vozívají lidé. „Možná mi dají nějaké jídlo!“ pomyslela jsem si a rozběhla se jejím směrem. Pak jsem zachytila jejich pach, který se mi ale moc nelíbil. Byli dva, vystrašení a nervózní, což se snažili zakrýt hlasitým štěkáním a nadávkami. Schovala jsem se za strom a sledovala, jak jejich žluté světlo klouže po silnici. Zastavili se hodně tlapek ode mne, takže si mě nevšimli. „Ku*rva Vasiliji! Kolikrát ti mám říkat, že sme špatně zahli a jedem někam do prdele! Nedivil bych se, kdyby sme byli na půl cesty k Pripjaťi!“ vztekal se jeden, mladší a vyděšenější. „Drž už hubu Antone, nebo tě tady vysadím!“ obořil se na něj druhý. „V přihrádce je mapa, podíváme se do ní.“ Oba vystoupili a opřeli se o předek plechovky. Vítr mi přivál k čumáku nový pach. Jeden velice podobný jsem znala. Připomínal to velké zvíře s dobrým masem podobné praseti. Ale tenhle byl naštvaný a říkal mi, abych šla pryč. Ti muži si ho očividně ještě nevšimli. Chtěla jsem je varovat, ale stejně by mi nerozuměli. „Vasiliji, slyšels to?“ zašeptal najednou ten mladý a začal se dívat do tmy naproti mně. „Co?“ řekl nezaujatě ten starší, hlavu stále skloněnou k plechovce. „Něco tam je, chodí to po tom poli. Ty neslyšíš, jak šustí ta turkyň?“ ten starší najednou znejistěl a zvedl hlavu, ale díval se zpátky tím směrem, kterým přijeli. „Antone, nedívej se tam a vlez rychle do auta. Hlavně nestřílej, dokud ti neřeknu!“ pach strachu ještě zesílil a pach naštvanosti toho dobrého masíčka také přidal na intenzitě. Oba muži nastoupili zpátky do plechovky, která za okamžik zabručela a rychle, rychleji než jsem kdy běžela, se rozeběhla po silnici a za chvíli se mi ztratila z dohledu. Nechápala jsem, proč se lidé báli dobrého masíčka, když ho měli taky rádi a jedli ho. To dobré masíčko bylo naštvané a určitě by nechtělo, abych ho rušila. Udělala jsem tedy velkou okliku. Au! Uběhla jsem již mnoho tlapek a začínaly mě bolet. A po těch neznámých ani stopy. Zavětřila jsem a našla nový pach. Opět lidí, ale tenhle byl spokojený a hřejivý. A ucítila jsem i jídlo. Vydala jsem se po něm a narazila na velkou cihlovou boudu, které z jedné strany chyběl kus stěny a vycházelo z ní světlo. Slyšela jsem, jak se ti dva muži o něčem baví, a došla jsem ke zdi. Opřela jsem se o ni tlapkami a zaštěkala. „Fjodore Sergejeviči, slyšel jste to?“ vyděsil se jeden z nich. Jejich pach se teď změnil na vystrašený. Zmateně jsem zakňučela. Najednou se jeden z nich vyklonil a v tlapkách držel pušku. Posadila jsem se před ním, vyplázla spokojeně jazyk a začala vrtět ocasem. Ten starý muž se najednou uklidnil a usmál se. „Nikito, pojď sem. Máme návštěvu,“ zavolal na druhého vzadu. Vedle něj se objevil obličej mladého člověka, který mohl být ještě před chvílí štěnětem. „Jé, Fjodore Sergejeviči, ten je krásnej!“ rozzářil se kluk a přeskočil za mnou zeď. Pak mě objal a začal hladit po hlavě. „Že si ho necháme?“ obrátil se na toho staršího. Zdá se, že on tady má hlavní slovo. „To záleží, jestli chce s tebou zůstat on.“ „Určitě chce! Že jo?“ řekl mi. Nevěděla jsem, co jejich řeč znamená, tak jsem mu jenom šťastně štěkla do obličeje. „Vidíte, Fjodore Sergejeviči, chce s námi zůstat,“ rozzářil se kluk znovu a zase mě objal. „No když chce, tak mu v tom nebudeme bránit. A proč ho nevezmeš za námi do tepla?“ „Děkuji, Fjodore Sergejeviči.“ zasmál se znovu kluk. Pak mě vzal do náruče a podal tomu staršímu, který mě pak položil na zem. V místnosti bylo příjemné teplo. Uprostřed byl rozdělán oheň, kolem kterého byly rozložené dvě celty a hrubé deky. V ešusech vonělo jídlo a celkově to tady bylo příjemné. Začala jsem obcházet všechny věci a nasávat jejich pach. Pak jsem si sedla před ešusy a zadívala se na svého nového páníčka. „Asi má hlad. Nakrm ho, Nikito,“ Promluvil ten starší. Kluk vytáhl z tlumoku konzervu a vyškrabal ji na starý talířek. Do prázdné konzervy mi pak nalil z čutory vodu. Vděčně jsem se k talířku vrhla a začala hltat vepřové. „Podívejte se, jak je vyhublý, Fjodore Sergejeviči. Určitě už dlouho pořádně nejedl. Jak se sem asi dostal?“ zeptal se mladý. „Jsme jenom kousek od pásma a nedaleko je jedna vesnička. Co když přišel odtamtud? Slyšel jsem, že tam nedávno hořelo, z baráku se nikdo nedostal.“ „Myslíte si, Fjodore Sergejeviči, že přišel od nich?“ „To nevím. Ale je udržovanej a pes by zóny nelezl, kdyby měl venku rodinu,“ starší si ke mně klekl a pohladil mě po plecích. „A je to fena, ne pes.“ Vylízala jsem talíř a v naději na další porci se podívala na Mladého. „Zdá se, že má ještě hlad,“ zasmál se starý. Kluk mi tedy vyškrábal na talíř další konzervu. „Jak jí budeš říkat?“ zeptal se ten starý. „Kaťuša!“ odpověděl po chvíli váhání mladý. „Po někom z domova?“ „Možno.“ „Sice ne tak úplně jméno pro psa, ale proč ne?“ „Na tom nezáleží, Fjodore Sergejeviči. Ne tady. Ne v zóně,“ mladý si ke mně klekl a podrbal za ušima. „Tak proto,“ ten Starý mi zvedl hlavu a zadíval se mi do očí. „Tak co, Káťo, chceš se s námi toulat po nebezpečné zóně?“ Vesele jsem na něho zaštěkala a vrátila se k jídlu. Za chvíli jsme šli spát. Mladý roztáhl celtu tak, že jsme se na ni vlezli oba a částečně mě zakryl dekou. Měla jsem je ráda, ale pořád mne tížil stesk po mé pravé rodině. Dírou ve zdi jsem se podívala na měsíc a vzpomněla si na ten den, kdy mi je vzal velký červený obr… Ráno jsme odešli. Myslela jsem si, že jen jdeme pro jídlo nebo na procházku, a že se zase vrátíme. Naučila jsem se, že slyší na jména unikátní pro každého jejich druhu. Tomu mladšímu, který mne krmil, říkal ten starší Nikita. Ten mu zase odpovídal, Fjodore Sergejeviči. A jak že bylo to slovo, kterým na mně tak často pokřikovali? Kaťuša a Káťa? Měla bych si to zapamatovat, abych věděla, že se jedná o mě. Ušli jsme mnoho tlapek. Oni sice dělali delší, ale zato já rychlejší, tak jsme drželi stejné tempo. Občas jsme se zastavili a dělali velké odbočky. To, když před námi stály ty zlé věci, kterých se dvounožci báli. Asi bude nejlepší, když se jim budu vyhýbat i já. Někdy do nich některý hodil kulatou železnou věc, která se potom zableskla a zavlnila. Ale nechápu, proč na ně plýtvají těmi věcmi, když je můžu spolehlivě najít já sama? Narazili jsme na velkou skupinu dvounožců, kteří byli shromáždění kolem velkého a opadaného dubu. Na stromu jich několik stálo a někteří měli vodítka přivázaná k jeho větvím. Mísily se tu různé pachy, převážně ale strach a radost. „Nikito, počkej,“ řekl Fjodor. „Tohle chci vidět.“ Zastavili jsme se a jeden muž na větvi začal hlásat. „Tito muži byli obviněni ze zlodějny, vraždy a vydírání! Nejtěžší přečiny jaké se můžou v zóně spáchat! A pro takové je v zóně jediný trest! A to trest smrti! Chtěl by se snad někdo za tyto loupežníky přimluvit a získat jejich svobodu?! Nikdo?! Tak to vidíte vy svině! Pro takové jako jste vy, není v zóně místo! K čertu s nimi!“ Až teď jsem si všimla, že měli ještě něco uvázané kolem zadních běhů. A když ten muž domluvil, tak sebou trhli a sklouzli z větví. Myslela jsem, že spadnou dolů, ale vodítka se napnula a držela je asi metr nad zemí, to vše doprovázené hlasitými křupnutími a vzdechy. Pach strachu teď vystřídal pach smrti a perverzního uspokojení, na jehož znamení jsem tiše zakňučela. „Tak to vidíš, Nikito,“ ozval se do ticha Fjodor. „Zóna si tě za tvé skutky najde.“ Pak „A ty Kaťuško, pro ně nemusíš smutnit. Zasloužili si to.“ Byla jsem zmatená. Jeden člověk něco řekl, a ostatní jako na povel umřeli? Copak mají lidé takovou moc?„Pojďte, Fjodore Sergejeviči. Ať jsme tam, než zapadne slunce,“ ozval se Nikita._________________________________________________________________________(Děkuji Cromartymu za opravu)\nNaposledy upravil DrunkPanda dňa Pi Mar 09, 2012 9:07 am, celkovo upravené 4 krát.\nUt Nov 15, 2011 4:20 pm\nZaložený: Pi Júl 23, 2010 11:28 pmPríspevky: 129\nPanda píše o psovi :D:D Ne teď vážně. Napsal jsi to fakt pěkně a příjemně. Určitě bych příště dal na psa větší důraz, např. vystopuje nějaký artefakt, stalkera nebo tak. Těším se na další část _________________FB oficial (literární tvorba)\nŠt Nov 17, 2011 8:54 pm\nDěkuju moc Froldo A věř, že jsem o povídce s pandou přemýšlel A neboj, další část už mám v hlavě, a určitě nebude poslední _________________"Kde končí šílenství a kde začíná skutečnost? Což není možné, že můj nedávný strach byl čirý sebeklam?"H. P. Lovecraft - Stín nad InnsmouthemMůj Twitter.\nŠt Nov 17, 2011 9:26 pm\nZaložený: Ne Sep 11, 2011 11:17 amPríspevky: 35Bydlisko: . . . Vlastní svět . . .\nJediný, co tomu chybí je -pokračování- ,jak řikal Frolda "pěkně a příjemně" napsaný, paráda. _________________Snažím se . . .\nPi Nov 18, 2011 2:07 pm\nDěkuju moc Krocane Jestli mi vyjde čas, tak bude pokračování hotový k večeru, jinak přes víkend...\nPi Nov 18, 2011 2:32 pm\nnaozaj pekne napísané! Je to niečo nové a podarené. Len tak ďalej.\n_________________Zonálny lišaj: Za stáleho bohovania zalievame rôznym alkoholom, načo zahučíme do hlbokej diery. Zalievame vodkou a vystriekame Kačerom.\nPi Nov 18, 2011 2:53 pm\nZaložený: Ne Dec 12, 2010 6:42 pmPríspevky: 166Bydlisko: Mielenkiintoinenkaupunki\nZajímavý nápad, kdysy sem tu četl něco podobného, kdy stalker vlivem blowoutu zmutoval a poslední část příběhu popisoval ze svého "mutantího já" (Přemýšlím, že bych taky nechal Vintorezoviče v mém příběhu na něco zmutovat... ) Každopádně se mi líbí, že někoho napadlo napsat příběh z takového netradičního pohledu a rozhodně se těším na pokračování _________________Monet stalkers, yksi Vyöhyke...monet ihmiset, yksi tarina...Advancer, suomen stalker.Advancer's modpack - Seznam změn a downloadOnnea, stalkers!\nPi Nov 18, 2011 7:58 pm\nAdvancere, to byla povídka Syn zóny ta druhá část s tím vědcem. Najdeš to zde. Kód:http://stalker.scorpions.cz/forum3/viewtopic.php?f=36&t=4072&start=0\n_________________FB oficial (literární tvorba)\nPi Nov 18, 2011 8:12 pm\nJo, to je vono. Díky Froldo, sem to nemoh najít. _________________Monet stalkers, yksi Vyöhyke...monet ihmiset, yksi tarina...Advancer, suomen stalker.Advancer's modpack - Seznam změn a downloadOnnea, stalkers!\nPi Nov 18, 2011 8:23 pm\nTák, konečně jsem dokončil pokračování. Doufám že se bude líbit A taky děkuju všem za podporu _________________________________________________________________________Část II. ÚnosDorazili jsme k vesničce dvounožců, která byla z jedné strany obklopená lesem. Zastavili jsme se na cestě pod ní a Fjodor se obrátil k Nikitovi. „Nikito, víš co máš dělat. Dej mi jeden artefakt a ty ostatní běž schovat. A rovnou vem ze skrýše nějaký jídlo. Teď, když máme Kaťušu, ho budeme muset nosit víc.“ „Fjodore Sergejeviči,“ zeptal se Nikita. „Připomeňte mi ještě jednou, proč to nemůžeme všechno prodat najednou? S takovouhle to nebudeme mít za chvíli kam dávat.“ „Ach, Nikito. Kdybychom to všechno prodali najednou, tak tě určitě napadne, že z toho budeme mít hodně peněz. No, a chtěj nebo ne, někdo se to dozví a bude nám chtít od těch peněz ulehčit. Víš kam tím mířím?“ „Asi ano, Fjodore Sergejeviči.“ „Dobře. Dej na sebe bacha, za chvilu bude tma. A vem si s sebou Kaťušu, ta se o tebe postará.“ „Dobře. Tak zatím, Fjodore Segejiviči.“ Nikita sešel z cesty a zavolal na mě. „Pojď, Káťo!“ ochotně jsem se za ním rozběhla. Ušli jsme mnoho tlapek a dorazili k malému hájku s několika velkými balvany. Do čumáku mě udeřil neznámý pach několika lidí, ale do zad se nám opřel vítr a já ho ztratila. Chvíli jsem stála na místě a pokoušela se ho znovu zachytit, ale malý Nikita už vešel do hájku a v tom se mu za zády objevili tři muži. Vypadali stejně jako ti, co stáli s vodítky na tom stromě. „Ale, ale, ale,“ spustil jeden z nich hrubým hlasem. „Podívejte se, kdo k nám přišel. A byl tak ochotný nám přinést dárky.“ Páchl nepřátelstvím a z mladého zase vycházel strach. „Co chcete? Já nic nemám!“ odpověděl roztřeseným hlasem Nikita. „Ne? Tak co děláš sám v lese před setměním? Co skrčku? Co?“ „Jsem jen na procházce, aby se líp spalo. A těchhle pár stromů není žádnej les!“ „Tak ty máš tu drzost mi lhát do očí! A ještě si mě dovoluješ poučovat?! Uvidíme, jak se ti bude spat se zlomeným nosem a prázdnýma kapsama!“ ten dvojnožec se napřáhl a udeřil Nikitu do čumáku. „Necháte mého Nikitu?!“ vyštěkla jsem a s vrčením se rozběhla a skočila mu na záda. „Co to kur*a?!“ zvolal naštvaně. Zakousla jsem se mu do tlustého pláště a povalila ho na zem. Druhý muž se ke mně rozběhl a pokoušel se mě nakopnout do plece. Pustila jsem tedy toho na zemi a uskočila mu. „Necháš ji, ty haj*le!“ zařval Nikita a vrazil pěstí tomu, co se mě pokoušel kopnout. Třetí, co zatím nečinně přihlížel, srazil jedinou ránou Nikitu k zemi. Skočila jsem po něm a zakousla se mu do ruky. „Áá! Kur*a! Zastřelte někdo toho čokla!“ zakřičel bolestně. Do tlamy mi stékaly prameny horké krve. Muž, co vyhrožoval Nikitovi, se mezitím zvedl a zpod pláště něco vytáhl. „Káťo! Uteč a přiveď Fjodora!“ zavolal na mě Nikita. Vzduchem práskl výstřel a mě něco škráblo přes zadní běhy. Bolestí jsem zakňučela a pustila tlapku muže, kterého se mi povedlo přivést na kolena. „Kaťušo, utíkej!“ naléhal na mě mladý. Ale já jsem ho tady nemohla jen tak nechat. „Běž a přiveď Fjodora! O mě se nestarej!“ ozval se další výstřel a střela dopadla jen kousek ode mě. Podívala jsem se naposled na mladého a utekla do začínající noci. Nikita se bezmocně zmítal na zemi. Výhled na potmělou oblohu mu zastoupil bandita. „Tak, ty kur*o jedna. Chtěl jsem tě nechat jít. Ale teď mi řekneš, kde máš svou skrýš, ke který pořád chodíš, a já tě za to zabiju rychle, co ty na to?“ řekl mu přerušovaně a přitom mu Fortem mířil do obličeje. „Šéfe!“ ozval se za ním druhý bandita. „Sorňak* krvácí. Musí zpátky do tábora!“ „Do prdele! Ty ho poneseš! Stejně je to kvůli tobě!“ Běžela jsem rychle, i přestože mě pálil škrábanec na zadních běhách. Konečně jsem se dostala do vesnice a vyčenichala Fjodora. Seděl u ohně s několika dalšími lidmi. „Stalker se ztratí v zoně a tak pořád chodí a křičí. Najednou mu někdo položí na rameno ruku. Otočí se a uvidí…“ Doběhla jsem k němu a začala ho tahat za kabát. „Kaťuško, co se děje? A kdes nechala Nikitu?“ zeptal se mě překvapeně. „Fjodore Sergejeviči!“ začal někdo křičet zezadu. Doběhl k nám udýchaný mladík, jen o něco starší než Nikita. „Nikitu unesli banditi! Když jsem šel po silnici, zaslechl jsem výstřel. Tak jsem se podíval a viděl je zápasit u toho hájku!“ „Pane bože!“ vzdechl Fjodor. Stále jsem se ho pokoušela odtáhnout. Když se konečně zvedl, běhala jsem před ním a pokoušela se ho odvést po Nikitově stopě. „Sašo! Půjdeš se mnou! Kdo ví, kolik jich tam je,“ řekl mladíkovi Fjodor otřeseně. Konečně jsme se dostali k tomu místu, kde nás přepadli. Fjodor s mladíkem se loudali za mnou. Jak můžou být lidé tak pomalí? „Je vám dobře, Fjodore Sergejeviči?“ zeptal se Saša Fjodora, který stál předkloněný a držel se za srdce. „Ano… to jen… moje… stará pumpička. Už… to běhání nezvládá,“ odpověděl mu udýchaně. Zatočila jsem se několikrát v kruhu a zachytila pach krve. Patřila tomu zlému muži, kterého jsem kousla do tlapky. Popoběhla jsem kousek a zaštěkala na ně. „Fjodore Sergejeviči! Nechcete se vrátit do vesnice? Já už se o ně postarám.“ „Ne, ne Sašo. Já mám za Nikitu zodpovědnost. To kvůli mně ho dostali. Neměl jsem ho tam posílat sám! A teď rychle za Kaťušou. Jsem hnedka za tebou!“ Konečně se za mnou rozběhli. Ale Fjodor, páchl po něčem zvláštním, co jsem si nedokázala zařadit. Ale nad tím jsem teď neměla čas přemýšlet. Musela jsem zachránit Nikitu. Konečně jsme doběhli na menší kopeček, pod kterým tábořili ti tři lidé, co mi vzali Nikitu. Chtěla jsem se rozběhnout dolů, ale Saša mě chytl za kožený kruh, co jsem měla kolem krku. „Počkej, Kaťušo,“ řekl mi. „Musíme počkat na Fjodora.“ „Proč mě nechceš pustit?“ pomyslela jsem si. „Nikita je tam dole a já ho musím zachránit!“ to už se k nám dobelhal udýchaný Fjodor. Sedl si vedle a pohladil mě. Saša mezitím vytáhl dalekohled a podíval se z kopce. „Vidíš je?“ zeptal se Fjodor. „Ano, jsou dva. A ještě jeden leží ve stanu,“ odpověděl mu. „A co Nikita? Vidíš ho?“ „Počkejte… Jo, je támhle přivázaný ke stromu.“ Saša odložil dalekohled a podíval se na Fjodora. „Co chcete dělat, Fjodore Sergejeviči?“ „No, když jsou jenom dva, tak je můžeme zastřelit. Ale musíme slézt trochu níž. Odsud se netrefíme. Kaťušo,“ podíval se mi Fjodor do očí. „Až ti řeknu, tak poběžíš za Nikitem. Pojď, Sašo.“ Nikita začal vnímat. Ruce měl nad hlavou přivázané k větvi kadlátky. Hlava ho bolela od ran pěstí a celý obličej měl ztuhlý od zaschlé krve. Nemohl se pohnout a ztěžka se mu dýchalo. Ruce se mu pomalu odkrvovaly. „Máš, Sašo?“ zeptal se Fjodor, když zpoza malého keříku mířili kulovnicemi na bandity. „Ano, Fjodore Sergejeviči,“ odpověděl mu. „Tak! Běž, Kaťušo! Najdi Nikitu!“ do noci se ozvaly dva výstřely. Okamžitě jsem vystartovala, ignorujíc bolest v zadních běhách. Přeskočila jsem úpícího muže, který měl štestí a Fjodorova kulka ho trefila do ramene a ne do hlavy, a doběhla k Nikitovi. Vyskočila jsem na něho a šťastně zaštěkala. „Kaťušo!“ zvolal Nikita. „Kaťušo, myslel jsem, že tě už nikdy neuvidím! Kde máš Fjodora?“ „Suka**! Zastřel toho šmejda! Áá!“ zakřičel postřelený muž na zemi. Z celtového stanu vylezl ten, kterému jsem pokousala tlapku, a v ruce držel Makarov. V rychlosti zamířil a dvakrát stiskl spoušť. Levé ouško mě začalo strašlivě pálit. Spustila jsem se na zem a začala si třít hlavu o spadané listí. Mezitím znovu vykřikl bolestí Nikita. „Nikito, ne!“ zakřičel Fjodor. Ozval se třetí výstřel, hlasitější. Patřil Fjodorově kulovnici. Fjodor rychle přiběhl k Nikitovi a odřízl ho ze stromu. „Panebože Nikito. Co jsem to provedl!“ Fjodorovi začaly téct slzy. Několikrát jsem zaškubala hlavou, přišla k Nikitovi a olízla mu zkrvavenou tvář. „Tak vy suky budete mlátit mýho kamaráda?!“ zakřičel Saša, klekl si na postřeleného muže a začal ho mlátit. „Kaťušo! Fjodore! To strašně bolí. Trefil mě do ruky!“ ozval se Nikita. „Neboj se Nikito, dostaneme tě za Sapožnikem***. On už tě dá do pucu. Sašo!“ zavolal Fjodor. Saša se zvedl a došel za ním. „Proboha Nikito! Ty vypadáš! Fjodore Sergejeviči, já ho ponesu! Musíme ho dostat co nejrychlejš do dědiny!“ „To není třeba Sašo,“ ozval se Nikita. „Ještě můžu chodit.“ Doběhli jsme zpátky do vesnice a vstoupili do boudy, která páchla desinfekcí. Uvnitř seděl mladý muž s krátkými vlasy a krvavými skvrnami na kožených holínkách. Když jsme vešli, postavil se a spustil. „Co se to… Nikito! Co se ti stalo?“ „Dostali… ho banditi… Sapožniku. Prosím… pomoc mu!“ dostával ze sebe ztěžka zadýchaný Fjodor. „Dobře, posaďte ho na lůžko. Podívám se na něho.“ Došla jsem k Nikitovi, opřela jsem se o lůžko a vsunula mu čumák pod ruku. „Není to nic vážného,“ oznámil nám potom muž. „Ta rána po střele je naštěstí jenom škrábnutí. A natržené obočí a ret se za chvíli zahojí. Žádné zlomeniny ani otřes mozku, za týden bude jako nový.“ „Kriste pane, děkuju! Děkuju Sapožniku!“ řekl Fjodor a začal brečet štěstím. „To nic nebylo. Ale co kdyby ste mi řekli, co se vlastně stalo?“ zeptal se muž, kterému říkali Sapožník a postaral se o mého Nikitu. „No, bylo to nějak takhle…“ spustil Fjodor, ale jelikož byl příliš dojat, musel to za něj dokončit Saša. „Takže Nikita vlastně vděčí za svůj život tady tomu pejskovi,“ Sapožnik se ke mě sklonil a pohladil mně. „a ne mně... A co to máš tady?“ Sapožník mi sáhl na bolavé ouško. Bolestí jsem zakňučela a o kousek ustoupila. „Promiň holka, nechtěl jsem,“ omluvil se. „Nechám si tady Nikitu do rána, pro jistotu. Kaťuša s ním může zůstat.“ „Děkuji Sapožniku. Ráno se za ním zastavíme. A…“ Fjodor sundal tlumok a vytáhl z něj nějakou zářící věc. Měla opravdu zvláštní pachy „tohle máš za to. A neříkej, že si to mám nechat, nebo ti ho omlátím o hlavu!“ zasmál se a podal mu ji. „Ne, Fjodore Sergejeviči! Je mi jedno, co říkáte, ale já si ho za takovou banálnost nevezmu. Nikita ho bude potřebovat víc.“ „Tys byl vždycky pěknej ha*zl, že?“ řekl Fjodor a všichni tři se zasmáli. „Víte, Fjodore Sergejeviči, někdy si myslím, že bylo dobře, že mě vyhodili z fakulty. Kolik kluků by tady beze mě nebylo.“ „To máš pravdu, felčare. Jak by ale vypadala zóna bez nás? Přemýšlel jsi o tom někdy?“ „Abych řekl pravdu, tak ano. Myslím si, že celýmu světu by bylo líp bez nás.“ Nikita ležel na posteli. Páchl klidně a byl v bezpečí, byl se mnou. Stočila jsem se do klubíčka a v mžiku usnula…_________________________________________________________________________Vysvětlivky: *Sorňak (rusky сорняк) přezdívka, která znamená Vyžle... **Suka (vyslovuj tsuka) Oblíbené slovo moderních, ruso-američanů, kteří chtějí vypadat "hustě", před svými ruskými kolegy, znamenajíc Ku*va. (také se používalo u psa, znamenajíc fena) ***Sapožník (rusky сапожник) v přkladu Švec. Doktor si vysloužil přezdívku protože většina jeho práce zahrnovala štychování mutantích kousanců...(Děkuji Cromartymu za opravu)\nNaposledy upravil DrunkPanda dňa So Mar 10, 2012 11:38 am, celkovo upravené 3 krát.\nPi Nov 18, 2011 8:55 pm\nTak nejdřív začnu tím nepříjemným. po shodě my vy oni je na konci slovesa měkké i - oni mě vyhodiliKdyž si to přečteš ještě jednou určitě tam najdeš další perly. Já už jsi je nepamatuji a i když hledám jak hledám nenajdu je znovu .Tak a teď to příjemné (toho bude daleko více) Je to napsané skvělé, úžasně, geniálně, poutavě, perfektně, naprosto famózně a nepřekonatelně . Je to opravdu radost číst. (Nebudu tě uhánět o další kapitolu, protože radši si počkám aby to bylo správně uleželé a kvalitní.) _________________FB oficial (literární tvorba)\nSo Nov 19, 2011 1:50 am\nSúhlasím s Froldom, čo sa týka gramatiky, tie isté chybky boli už predtým, takže to riešiť moc nebudeme... Príbeh pekný, pútavý a napínavý. Veľmi sa mi napríklad páči slovné spojenie "uběhli sme mnoho tlapek".Som zvedavý, či si budeme môcť prečítať aj ďalšie príhody tejto zaujímavej trojice.\nSo Nov 19, 2011 7:52 am\nDěkuju! Děkuju moc všem Je radost, číst že se to někomu takhle líbí, a motivuje to k dalšímu psaní Co se týče chyb, za ty se omlouvám a příště si určitě dám větší pozor (Ale psal jsem to celý den, tak už jsem toho měl dost )A o další část se nebojte. V hlavě mám tolik nápadů a námětů na pokračování, že by to vydalo na menší knížku (Včetně několika dějových zvratů )\nSo Nov 19, 2011 8:04 am\nTak, a je tady další pokračování, které ukazuje nový způsob hledání artefaktů, a další zhoubnou stránku lidskosti.Je sice kratší, ale o to víc se budete těšit na pokračování... _________________________________________________________________________Část III. Lov artefaktů Velký žlutý obr se již několikrát prostřídal se svým sivým bratrem a Nikita se plně uzdravil. Ještě v noci jsme se potichu vyplížili z dědinky dvounožců a pod Fjodorovým vedením se vydali podél lesa za vesnicí. Šel s námi dokonce Saša, kterého jsem za jeho pomoc přijala do smečky. Zdá se, že se s Nikitou dobře zná, protože na sebe celou cestu radostně poštěkávali. Ušli jsme mnoho a ještě víc tlapek, velký žlutý obr na vrchu se na chvíli objevil, ale pak se ztratil pod těžkými bouřkovými mraky. Fjodor se držel daleko vepředu a páchl provinile. Asi si pořád dával za vinu to, co se stalo Nikitovi. Doběhla jsem ho a olízla mu tlapku. Podíval se na mě, smutně se pousmál a pohladil mě. „Ničo, Kaťuško. Ničo,“ řekl mi zasmušile. „Fjodore Sergejeviči!“ ozval se zezadu Nikita. „Jak daleko ještě půjdeme?!“ „Už moc ne! Vidíš támhle ten malý kopeček? Tak to je ono!“ odpověděl mu Fjodor. Konečně se zdá, že jsme dorazili na místo. Před námi bylo menší údolíčko, uprostřed kterého se táhla obrovská, dlouhá plechovka, která když se rozběhla, vypouštěla z čumáku dým. Ale co bylo nejdivnější, tak že byla všude kolem ní zeleňoučká trávička. Ne, jak jinde v tomto světě, kde byla většinou šedivá a mrtvolná. „Ne, Fjodore Sergejeviči. To není možné,“ řekl Saša, když to uviděl. „Tvrdíš, že to není možné. A přitom to stojí tady před tebou. Vidíš to, můžeš si na to dokonce šáhnout,“ odpověděl mu se smíchem Fjodor. „Já mám na mysli, to nejde! Jak se sem mohla dostat parní lokomotiva? Nejsou tady žádné koleje! Nic.“ „Někteří tvrdí, že za ji sem dali lidé. Jiní zase, že to udělali mimozemšťané, když začala vznikat zóna. A ostatní říkají, že to udělala zóna sama. Že se nám tím chce vysmát, že chce ukázat, jakou oplývá mocí,“ vysvětlil mu Nikita. „A to sem myslel, že už mě zóna nemá čím překvapit.“ „To jsi ještě ze zóny neviděl všechno, malý Sašo,“ řekl Fjodor. „Tak. Najíme se, a pak půjdeme hledat. Vzal sis lopatku, Nikito?“ „Ano, Fjodore Sergejeviči. Mám ji v tlumoku.“ „Dobře. Ty, Sašo. Půjdeš na druhou stranu, a dáš pozor, aby se k Nikitovi nic nedostalo.“ „Provedu.“ Dvounožci se o něčem bavili, ale já jsem jim nevěnovala pozornost. Došla jsem ke svahu a čenichala u země. To údolí bylo plné těch zlých věcí, do kterých se hází železné kulatinky. A taky jsem cítila několik těch zvláštních věcí, jako ta, kterou podával Fjodor Sapožnikovi. „Všechno tady nech, Nikito. Aji kabát. Vem si jen lopatku, detektor a šroubky. A hlavně na sebe dej pozor!“ promlouval Fjodor k Nikitovi. Saša odešel na druhý konec údolíčka a já jsem byla zvědavá, co se teď bude dít. Nikita měl na popruhu přes rameno plechovou krabičku o velikosti 6 týdenního štěněte, v jedné tlapce držel krátkou dřevěnou kulatinu s plechovým čtvercem na konci a v druhé držel zase ty malé kulaté věci. Sešel dolů ze srazu a mířil k té velké plechovce. Chtěla jsem se za ním rozběhnout, ale Fjodor mě zadržel se slovy: „Nesmíš Kaťuško! Tohle musí zvládnout Nikita sám.“ Podívala jsem se na něj a zmateně zakňučela. Nikita se chvílemi zastavoval a házel před sebe ty kulaté věci. Když se nic nestalo, šel dál a často se díval na tu plechovou krabičku. Nakonec se zastavil, klekl si a začal hrabat. Najednou ze země vyskočila kulatá zářící věc. Ihned jsem poznala, že je to ta samá co dával Fjodor doktorovi. Nikita ji okamžitě chytil, pobral své saky paky a utíkal zpátky k nám. „Jen jeden?“ zeptal se Fjodor. „Ne, mám pocit, že tam ještě něco je. To detektor, došla mu šťáva,“ ohlašoval Nikita. Najednou mě něco napadlo. U té plechovky těch věcí musí být určitě víc. Zatímco jsou ti dva zabraní do hovoru, zaběhnu se podívat dolů a přinesu jim dárek. Zastavila jsem se a s čumákem u země opatrně hledala zářivku*. Pohybovala se. Dovedla mě až na místo, kde několik tlapek na každou stranu ode mě byly vlnivky**. Musela jsem postupovat velmi opatrně. Byla jsem tak blízko, že vánek, který vydávaly, mi čechral kožíšek. Konečně se zářivka zastavila. Okamžitě jsem začala hrabat, a po chvilce ze země vyskočila se sprškou hlíny zářivka o tvaru nepravidelného, trnitého červeného kamene. Popadla jsem ho do tlamy a upalovala zpátky za Nikitou a Fjodorem. „Je to vergl, Fjodore Sergejeviči,“ nadával Nikita. „Říkal jsem vám, kupte nějakej modernější. Už mě nebaví se s tím tahat kvůli jednomu artefaktu.“ „Nikito, kolikrát ti mám vysvětlovat že… Hele! Podívej se, co nám donesla Kaťuška.“ „Cože?“ Nikita se ke mně sklonil a vzal mi zářivku z tlamy. „No vida! Kamenná krev!“ „No, to jsem teda nečekal. Věděl sem, že psi dokážou vycítit anomálie. Ale artefakty?“ podivil se Fjodor. Nikita mě srdečně objal a podrbal za ouškama. „Vidíte, Fjodore Sergejeviči. Očividně ani vy jste ještě neviděl všechno,“ zasmál se Nikita. „Kaťuša musí být pořádně chytrá, když jí došlo, že to může vzít a donést k nám. No nic. Vezmeme Sašu a vrátíme se zpátky. Za chvilu bude tma. Za tohle si Kaťuša zaslouží pořádnou odměnu!“ Kluci se celou cestu vášnivě bavili a často přitom zmiňovali moje jméno. Nikita se na mě vždy po chvíli podíval a s úsměvem mě podrbal na hlavě. Konečně jsme dorazili zpátky do dědiny. Fjodor se u vstupu někam ztratil, ale zdá se, že štěňata se o to nijak nezajímala. Našli si jedno prázdné ohniště a posadili se k němu. Byla jsem za celý den pořádně ucmrndaná, tak jsem položila Nikitovi hlavu na klín a usnula. Vzbudila jsem se, až začal na Nikitu někdo mluvit. „Ty, Nikito!“ ozval se neznámý. Nikita páchl lehce vystrašeně, na což mi sevřel srst na zátylku. Saša byl naopak podrážděný a napjatý. Připraven kdykoliv vyskočit. „Co chceš!?“ zeptal se Nikita otráveně. „Slyšel sem, žes utek do zóny jenom proto, abys nemusel na vojnu!“ řekl se smíchem ten neznámí dvounožec. Byl s ním ještě někdo, a oba páchli po nepřátelství. „A na toms byl jako kde?! Já už su dobrej rok děmbel***!“ odpověděl Nikita podrážděně. „Jo, děmbel určitě! Vsadím se, žes nebyl ani smrad****!“ „Hele, ztrať se Žebroune, než se ti něco stane!“ skoro zařval Nikita. „Jo? A co mi jako uděláš? Hele… co ti to tam ten pes dělá?“ řekl pobaveně ten neznámý a začal se smát. Nikita se společně se Sašou jako na pružině postavily na nohy. „Táhni nebo dostaneš po čuni, ty chochole***** blbej!“ to už Nikita opravdu zakřičel. Nechápala jsem. Ti dva na sebe naštvaně poštěkávali a vypadali jak dva psi před zápasem. Ale proč? Copak se lidé nenávidí kvůli stejným důležitým důvodům jako my? „Ty suko! Co ty mě máš co nadávat do chocholů, ty Stalinovče socialistickej!“ s těmito slovy se na Nikitu vrhl a začali se bít. „Nikito!“ zakřičel Saša a vrhl se na toho druhého, který se snažil chytit Nikitu zezadu._________________________________________________________________________Vysvětlivky:*Kaťušino pojmenování artefaktů (poznámka autora)**Kaťušino pojmenování anomálií trampolína a masomlejnek (poznámka autora)***Děmbel (rusky Дембель) označení pro vojáka, který úspěšně prošel službou. Původně pochází z pojmu „demobilizace", tedy děmbel - ten, který se „demobilizoval" a vrací se domů. Zároveň v ruské armádní neformální vnitřní hierarchii je to nejvyšší dosažitelný rang.****Smrad, nebo spíše zápach. První stupeň neformální vnitřní hirearchie. Tedy nováček před přísahou - zápach, nováček po přísaze - duch, následně - slon, někdy pak také lebka, děda, ale na konci vždycky děmbel. *****Chochol (rusky Хохол) v ruštině neuctivé až vulgární označení ukrajinců.\nNaposledy upravil DrunkPanda dňa Pi Apr 20, 2012 7:49 am, celkovo upravené 2 krát.\nNe Nov 20, 2011 7:53 pm\nTak, a už zase otravuji s další částí A chci slyšet názory _________________________________________________________________________Část IV. PřepadeníVšechno se seběhlo tak rychle. Nikita schytával rány do obličeje a měl ho znovu celý zakrvácený. A Sašovi se podařilo toho druhého svalit na zem, kde se spolu přetlačovali. Výhružně jsem zavrčela, a zakousla se tomu prvnímu do tlusté, kožené boty. „Suko!“ zakřičel, a kopl mě volnou nohou do plece takovou silou, až jsem se zakňučením odletěla dobrý skok pryč. Nikita se mezitím odpotácel k blízké zdi a opřel se o ni. „Tak co, ty děmbele, už nejseš takovej frajer, co?“ řekl ten první a začal přistupovat k osláblému Nikitovi. Vztekle jsem zaštěkala, rozběhla se, skočila mu na záda a zakousla se mu do ruky připravené zasadit poslední zásah. „Ááá! Ty suko zamr*aná!“ vykřikl s bolestí a začal se se mnou točit dokola. To dalo Nikitovi čas se vzpamatovat a vrazit mu několik silných ran pěstí, až ta poslední křupla. „Kaťušo, dolů! Ke mně!“ na Nikitův příkaz jsem ho pustila, stoupla si vedle něho a pořád výstražně vrčela. Zezadu se ozvalo Sašovo bolestné zaúpění, jak ho jeho protivník ze sebe shodil. Poté se rozběhl, popadl svého druha a utekli do noci. „Nikito! Seš v pořádku?“ zeptal se Saša. „Jo. Nic mi není,“ odpověděl mu klidně. Pak si ke mně klekl a pohladil mě po hlavě. „Díky Kaťuši.“ „Co to vůbec bylo za lidi?“ „To byl Žebroun a jeho kamoš. Byl jedním z prvních, co sem tady potkal. Už tehdy sme se neměli dvakrát v lásce.“ „Co má za problém?“ „To nevím. Proč mají vůbec lidi takový problémy? Dělat si z někoho srandu, jenom že je odněkud jinud?“ vzdychl smutně Nikita. Saša mlčel. „Jdu se umýt. Kaťušo! Zůstaň tady.“ Naklonila jsem hlavu na stranu a nechápavě zakňučela. Nikitu očividně něco trápilo, ale já jsem nevěděla jak mu pomoci. Saša byl rozpolcený, ale důvod jsem neznala. „Pojď, Káťo. Dostaneš večeři,“ řekl Saša smutně a vrátil se k tábořišti. Vytáhl z tlumoku konzervu, kterou mi vyškrabal do mého ešusu a do prázdné piksly nalil vodu. Očichala jsem jídlo, ale neměla jsem moc hlad. Nakonec jsem si jen sedla vedle Saši, který mi položil ruku na hlavu a díval se neurčitě do plápolajícího ohně. Stále mne po tom kopanci bolela plec a Nikita se nevracel. Nakonec jsem usnula. Vzbudil mě až Nikitův hlas, teď již byl o poznání klidnější. „Dal mi to felčař, když sem se umýval. Že prý je to už pár hodin, co odešel.“ Drahý Nikito, Omlouvám se Ti, že jsem se s tebou nerozloučil, ani ti nic neřekl, ale musel jsem co nejrychleji odejít. Prostě mě dohnala jedna stará záležitost, do které jsem vás nechtěl zatahovat. Jestli se vám bude chtít, tak běžte na sever, do Hangáru. Pokud tam na vás nebudu čekat, tak tam nechám vzkaz, kam jsem zmizel. Pozdravuj ode mě Sašu, je to bystrý hoch a dobře se o tebe postará, a pohlaď za mě Kaťušu. Fjodor „Jaká stará záležitost?“ zeptal se po chvilce Saša. „To nevím, nikdy mi o ničem neříkal.“ odtušil Nikita. „Půjdeme za ním ráno.“ Ráno jsme vyrazili ve spěchu, ani jsme se nenajedli. Teď jsem začala litovat, že jsem večer nesnědla konzervu, co mi dal Saša. Ale víc mě znepokojovala jiná věc. Co jsme odešli z vesnice, někdo nás začal sledovat. Zatím byli moc daleko, abych poznala, o koho jde, ale rychle se přibližovali. „Neotáčej se, Sašo,“ řekl najednou Nikita. „Ale někdo nás sleduje.“ „Kdo to je?“ zeptal se Nikita. „Žebroun. A není sám. Zdá se, že chce odplatu za včerejšek.“ „Jsou dost daleko. Proč je jednoduše nezastřelíme, a nebudeme mít klid?“ navrhl Saša. „Ne. Ještě ne. Jsou moc blízko vesnice, nakonec by to dopadlo špatně pro nás.“ „Tak co navrhuješ?“ „Přidáme do kroku a počíháme si na ně za tím náspem. Znám tam místo, kam se dá dobře vyšplhat.“ Nevěděla jsem, jestli to Nikitovi a Sašovi došlo, ale za námi šli nějací neznámí dvounožci a moc dobře nevoněli. Pletla jsem se Nikitovi pod nohy a pokoušela se ho donutit otočit se. „Nech toho, Kaťušo!“ řekl mi otráveně. Na okamžik jsem se zastavila a zmateně zakňučela. Proč na mě najednou Nikita nereaguje? Po chvilce jsme dorazili ke kopci, skrz který vedla cesta a nad ní visela jakási železná konstrukce. „Sašo, ty si běž lehnout tam nahoru ke kolejím. Budeš mít dobrý výhled a v krytu,“ řekl Nikita, když jsme zastavily. „Já se schovám na druhou stranu, za ten šutr.“ „Ale Nikito. Co bude s Kaťušou?“ zeptal se Saša. „Kurňa! Na to jsem nepomyslel,“ Nikita se poškrábal na hlavě, pak si ke mně klekl a pohladil mě. „Běž nahoru, Sašo. A zahvízdej, kdyby přišli. Já už něco vymyslím.“ Nikita mě zavedl za jednu plechovku, kterou za sebou táhla velká funící potvora, a vzal do ruky klacek. Pak na něj plivl, položil ho na zem a přikázal mi. „Hlídej!“ poslušně jsem si vedle něho sedla a vyplázla jazyk. „Hodná, Kaťušo. Hodná,“ zasmál se Nikita a pohladil mě po hlavě. Potom se zvedl a vyšplhal do kopce. Uběhl již nějaký čas a nic se nestalo. Nikita se stále krčil za kamenem na kopci a Sašu jsem sice neviděla, ale pořád jsem ho cítila v okolí. Zajímalo mě, kam se asi poděli ti dvounožci, co nás sledovali? Líně jsem se protáhla na zemi a napadlo mě, že se vrátím za Nikitou. Hlídám tu již dost dlouho. Popadla jsem do tlamy Nikitův klacek a udělala několik tlapek vpřed, pak mě ale do čenichu udeřil nový pach. Zavětřila jsem a zjistila, že jde o ty samé lidi, co nás sledovaly. Výstražně jsem na Nikitu zaštěkala, ale na vršku náspu se objevil nějaký cizinec a skočil Nikitovi na záda. Ten si ho naštěstí všiml včas a pozvedl svoji kulovnici na obranu, což mělo za následek, že když se srazili, tak se převážili a skutáleli se z kopce dolů. Z druhé strany se ozvalo několik Sašových výstřelů, když se snažil ubránit před dalšími dvěma dvounožci. Pustila jsem klacek a rozběhla se k Nikitovi. Ten se mezitím postavil na zadní běhy, vytáhl z pouzdra na opasku bajonet a s natáhlou tlapkou se řítil k nepříteli, kterému se mezitím dostala do tlapek jeho kulovnice. Rozběhla jsem se proti němu, vyskočila a chtěla se mu zakousnout do tlapky. Muž si mně všiml a uskočil, ale podařilo se mi vyrazit mu pušku z tlapek. Nikita k němu doběhl a s bajonetem připraveným k jeho účelu ho porazil na zem. Do vzduchu pronikl zápach smrti. Nikita okamžitě sáhl po kulovnici a namířil směrem k Sašovi, který se ocitl na zemi a přetlačoval se s dalším dvounožcem. „Kaťušo, běž! Trhej!“ přikázal mi Nikita a já se poslušně rozběhla Sašovi na pomoc. Ozval se výstřel a kulka dopadla kousek vedle ležícího Saši. „Ty blbe!“ zakřičel Saša ztěžka. „Střílíš do vlastních!“ doběhla jsem až Sašovi a skočila na toho druhého. Toho jsem sice povalila, ale z lehu mne odkopl ze srázu. Zarazila jsem packy do země a s odletující hlínou se svezla až dolů. Saša se mezitím postavil na nohy, ale ten nepřátelský dvounožec po něm skočil a skutálely se spolu ze srázu. Jen tak tak jsem jim uskočila a když se poněkolikáté přetočily, něco hlasitě křuplo. „Sašo!“ vykřikl Nikita a doběhl k nám, s puškou namířenou na nehybně ležícího, nepřátelského dvounožce. „To nic, Nikito,“ řekl udýchaně, ale klidně klečící Saša. „Ten už nás otravovat nebude. Když sme se kutálely, přerazil si vaz.“ „Seš v pořádku?“ „Až na pár škrábanců a odřenin nic. Kurňa, vypadám hůř po hodech.“ „Musíme jít. Nikdo z nich nebyl Žebroun a mám strach, že se tady někde ještě potuluje.“ „Jo, hnedka. Jenom si skočím nahoru pro flintu,“ Saša se ztěžka zvedl a začal se zase škrábat do kopce. Vzala jsem to jako hru a pokoušela se ho předhonit. Saša mne se smíchem lehce odstrčil a škrábal se dál nahoru. „Víš co, Nikito?“ řekl Saša, když jsme odcházeli. „Co?“ „Nebýt Kaťuši, už by nám hrál funébrmarš.“ „No, to máš pravdu,“ zasmál se Nikita a pohladil mě. Ušli jsme již mnoho tlapek a Velký Žlutý Obr na vrchu akorát visel přímo nad námi. Nikita pořád v obratných tlapkách otáčel svoji kulovnici. „Co s tím pořád děláš?“ zeptal se z toho již otrávený Saša. „Když jsem se kutálel z té meze, praskla mi pažba.“ „Tak to máš blbý. Kde chceš v Zóně sehnat lepidlo na dřevo?“ „Na co lepidlo? Na to stačí izolačka,“ řekl Nikita se smíchem. „Kde vůbec je ten slavnej Hangár?“ zeptal se Saša. „Támhle. Už tam skoro sme,“ řekl Nikita a ukázal tlapkou před nás. Před námi se tyčila obrovská plechová bouda. Nikdy jsem nic takového neviděla, byla tak velká, že by se do ní vlezlo několik cihlových a ještě by tam zbylo místo…________________________________________________________________________\nNaposledy upravil DrunkPanda dňa So Júl 21, 2012 9:31 am, celkovo upravené 2 krát.\nNe Nov 27, 2011 4:04 pm\nZobraziť príspevky za obdobie posledných: Všetky príspevky1 deň7 dní2 týždne1 mesiac3 mesiace6 mesiacov1 rok Usporiadať podľa AutorČas odoslaniaPredmet Vzostupne (A-Z, 0-9)Zostupne (Z-A, 9-0) Stránka 1 z 26


Zazvonil zvonec…a očkovacím covidpohádkám je konec – www.nepodvoleni.cz\nJana Zwyrtek Hamplová: Podvedení očkovaní a diskriminovaní neočkovaní by si dnes měli podat ruce a žádat satisfakci.\nVakcíny proti onemocnění virem SARS-COV2 chrání jen před těžším průběhem nemoci,a to ještě ne vždy. Naopak – někomu mohou i uškodit. Tečka. To “jen” myslím samozřejmě v porovnání se sliby, které padaly, a pokud tento efekt skutečně má, má v medicíně svůj význam. Ten je ale v tuto chvíli neskutečně přeceňován, a těch lží kolem vakcinace bylo a je celosvětově zneužíváno k obrovským obchodům a k politice.\nOčkování chrání (snad!) jen před těžším průběhem nemoci, a to ještě ne vždy. Cca 20% dnes hospitalizovaných je očkovaných\nOčkovaný může onemocnět opět – stejně jako neočkovaný.\nOčkovaný může být nositel viru – stejně jako neočkovaný.\nNení tedy absolutně žádný medicínský důvod očkované a neočkované jakkoli odlišovat, jsou na tom, pokud jde o pohyb v jakémkoli prostoru a testování, úplně stejně. Tedy jakékoli bonusy pro očkované jsou dnes jen protekční opatření, aby se ospravedlnil tlak na očkování, od kterého se slibovalo v kampani Tečka nemožné, a kde šlo zejména o to lidi přemluvit, aby se experimentální látkou očkovat vůbec dali – a kteří by dnes právem protestovali, kdeže ty výhody jsou. V překladu – lhalo se, jak když tiskne, aby se lidi na ta nádraží a do obchodních center nahnali, a to bez ohledu na to, že nic ze slibovaného neměl nikdo na papíře.\nTrvající tlak na očkování v těchto dnech pak už nemá vůbec žádnou medicínskou logiku (o právu radši nemluvit!!!!), protože pokud lidé očkovaní nejsou, je to jen jejich věc bez jakéhokoli dopadu na okolí. Riskují pouze sami – eventuální těžší průběh své nemoci. Nic víc, nic míň. Podobně, jako když vlezou do lesa bez očkování proti klíšťatům. Mají na to právo, a nikdo jim ten les nemůže zakázat. Jak se na tyto věci nátlaku a segregace a podmiňování zaměstnání testy a očkováním dívá právo, tak to raději nezmiňovat – to by už museli někoho zavřít, jak se tu s právem zachází.\nPo roce a půl také docházejí firmy k tomu, že důležitý je lék, a vrací se dokonce k Ivermectinu, kterému doposud kladli všichni mocní překážky. Tedy děje se to, co umlčovaní a znevažovaní odborníci říkali dávno – že je třeba covid léčit, ne zavírat lidi doma naopak bez jakékoli léčby.\nCo dalšího je nového…. Řada očkovaných má po očkování problémy, s nimiž se obracejí na lékaře i na nás právníky. Co k tomu říct – podepsali, že ti, kdo jim látku aplikují, nejsou odpovědni. Je to asi tak, jako by vám dal automechanik podepsat papír, že vám sice seřídil v autě brzdy, ale že neodpovídá za to, když nebudou fungovat. To by mu jistě každý hodil na hlavu. Totéž u experimentální vakcíny ovšem lidé podepsali s důvěrou v slibované. Někdo jim ovšem zapomněl říct, že tu nejde o očkování, jaké znají z dětství… Ale že jde jen o takový celosvětový pokus. Který může, ale nemusí vyjít. A on nevyšel. Očkovaní opět nemocní, a ať o tom ví nebo neví, mohou vir dál roznášet. Zvyšuje se počet vakcín, aniž se ví, zda to je ta správná cesta. Pořád totiž nevíme, co ty látky udělají s naším tělem v dalších letech, pokud ne hned. Tedy stát uvrhl očkované svými sliby jistoty do nejistoty.\nVzpomínáte na slova ministra Blatného z jara tohoto roku, že očkovaní už nikdy neonemocní, a nikoho nenakazí? A ministra Vojtěcha, že nikdy nebudeme očkovat děti? A jak se nyní odpovědní radí, jak ty děti ještě více děsit? Najděte si ty titulky plné lží. Myslíte, že dnes mluví pravdu? A z čeho to dovozujete? Nastal zkrátka čas na to, abychom řekli očkovaní i neočkovaní ruku v ruce – vážení, to my už vám NIKDY nebudeme věřit. Mluvte si, co chcete. My chceme slyšet, jak se věci mají doopravdy.\nAle bude to asi problém. Mé obsáhlé žádosti o informace zůstaly bez odpovědi. To udělat nějaký starosta, už po něm jdou… Ministerstvo zdravotnictví mne požádalo o tři tisíce za to, že mi musí udělat kopie. Zaplatila jsem. Pravda za tři tisíce – slušná cena, ne? Jenže – poskytnou vše? Nevím. Zatím stále nic.\nNěkdo by měl dokázat zatáhnout za záchranou brzdu. To, že kolem “blbne” svět, by nemělo být pro naši zemi důvod “blbnout” taky. Buďme první osvícení a moudří. Povolejme umlčované odborníky, a začněme konečně myslet na lidi, a hlavně na děti. Hlavou – pokud možno.\nZačněme zavčas léčit nemocné (a nehovořím jen o covidu!), očkujme individuálně a opatrně (tedy nikoli plošně), a vynechejme z toho za tohoto stavu vakcíny zcela děti. Chtějme už od firem ne roušky a nespolehlivé vakcíny a tisíce testů na zdravé lidi, ale spolehlivé léky, podporujme vitamínovou prevenci, sport… Přestaňme občany své země děsit a vydírat. Není to hodno civilizované evropské země. Pokud jí jsme. Začněme žít jako před covidem, bohatší o tuto šílenou zkušenost vlády novinových titulků. Zvládali jsme ale chřipkové epidemie, i milion nemocných, tak zvládneme i covid. Se sarkasmem dodávám – firmy už snad mají vyděláno, tak by konečně mohly pustit na trh pořádný lék jen pro opravdu nemocné.\nA opusťme plošnou vakcinaci, která nefunguje, a jejíž dopady jsou v dlouhodobém horizontu nejisté. Postačí, když přestanete podepisovat ty “opravené brzdy, za které nikdo nenese odpovědnost”.\nA pokud se mne ptáte, koho máte volit, pak tak, abychom měli ve sněmovně pro zastavení covid diktatury, i kdyby to muselo být tlakem zvenčí, spojence. I menšinová skupina poslanců, kteří ví, co chtějí, a “nedají pokoj, dokud to nedostanou”, může dosáhnout mnoho – zvláště bude-li mít k dispozici naše týmy odborníků (Zdravé fórum), a masovou podporu lidí (Zlatý špendlík).\n← Jak Jakub Železný (ČT), uřval poslankyni Semelovou\nJak rozumět politikům (4. díl) →


Třeboňští házenkáři přivezli z Košutky nečekaný bod - Jindřichohradecký deník\nPlzeň - Ve 3. kole II. ligy házenkáři Jiskry Třeboň nečekaně bodovali na hřišti plzeňské Košutky. Uhráli tam remízu 27:27, ale podle průběhu měli i na to, aby favorita soutěže porazili.\nKošutka byla jasným favoritem zápasu, vždyť ligu načala dvěma výhrami venku pokaždé o deset gólů. „Taky jsme si vzpomněli na minulý ročník, kdy nás smetla doma dvacetibrankovým rozdílem. Chtěli jsme tentokrát dopadnout lépe, na bodový zisk jsme nepomýšleli. Však jsme také nezačali nijak dobře, v obraně jsme měli díry,“ okomentoval první čtvrthodinu Jaroslav Dušek, hrající kouč Třeboně.\nHosté už měli pětigólovou ztrátu, ale povedlo se jim vylepšit defenzívu. Za obranným blokem se chytil gólman Stanislav Toman a ztráta se snižovala až natolik, že Jihočeši nakonec první poločas vyhráli 14:13.\nPo obrátce všechno směřovalo k senzaci, jelikož Jiskra dál pokračovala ve hře z druhé čtvrthodiny úvodní půle. Vypracovala si až pětibrankový náskok, hrála až do 53. minuty koncentrovaně. „Pak jsme neudrželi klid, zase se opakovalo to, že si v každém zápasu vybereme takových deset hluchých minut. Na Košutce nás to stálo vítězství. Před zápasem bychom remízu samozřejmě brali, ale vzhledem k průběhu je to pro nás vlastně ztráta,“ konstatoval trenér.\nJeho tým v závěru udělal několik hrubých individuálních chyb, navíc se zranil Martin Pražák. Ani štěstí při hostech nestálo, když měli poslední útok, jenž zakončili tři vteřiny před klaksonem ranou do domácího brankáře.\n„Musíme pracovat na tom, abychom vydrželi hrát koncentrovaně po celý zápas, uvědomit si, že trvá šedesát minut,“ nese si Jaroslav Dušek poznatek pro pokračování II. ligy. Po utkání s Košutkou si pochvaloval střeleckou formu Zdeňka Kubíka, Tomanův výkon v brance a práci Lukáše Baierlinga.\n„Nechci to zakřiknout, ale mile mne překvapují rozhodčí. Také ve třetím kole pískali výborně. Doufám, že jim to vydrží, protože teď hrajeme s tradičně tvrdým a nepříjemným Havlíčkovým Brodem u nich,“ předeslal Dušek souboj na Vysočině v neděli 1. října od 15 hodin.\nTJ Košutka – Jiskra Třeboň 27:27 (13:14)\nBranky: Holík 4, Fronk 4, Král 4, Bartoš 4, Klik 4, Matoušík 2, Kulíšek 2, Fořt 2/2, Wildt 1 – Kubík 10/5, Baierling 4, Brchaň 3, Dušek 3, Pražák 2, Zahradník 2, J. Neužil 2, Ticháček 1. Vyloučení: 5:3. Žluté karty: 2:2. Rozhodčí: Mešťánek – Vimr, 43 diváků.


Další šok pro dolar: ropa za eura? | Finance.cz\n29.07.2004 | Pavel Nesejt, Finance.cz\nOPEC (Organisation of Petrol Exporting Countries) je zkratka Organizace zemí vyvážejících ropu. Vznikla v roce 1960 a z původních třinácti států jich v kartelu zbylo jedenáct. Sídlo má ve Vídni. Hlavním důvodem vzniku bylo získání kontroly nad cenou ropy na světových trzích. K tomu jí slouží prakticky jeden nástroj: Změna denní produkce ovlivňující nabídku a tím i cenu této komodity. Přestože kartel nekontroluje celý trh (členové se na celosvětové produkci podílejí zhruba ze 40%), je jeho vliv obrovský. Už jen zasedání členů způsobuje nervozitu na trhu a slovní proklamace o změnách těžebních kvót dokáží významně rozvlnit ceny ropy na trzích.\nDolary mají rádi\nČlenské státy (jsou jimi prakticky všechny arabské země + Nigérie a Venezuela) těží ropu a za ní dostávají zaplaceno. Zaplaceno v měně USA, tedy v amerických dolarech. A zde je paradox. Většina arabského světa USA nenávidí, ale dolary jim nevadí. Nebo vadí? Spíše ano. Ale co dělat jiného, když zde není univerzální nadnárodní platidlo existující nejen "elektronicky", ale i jako hotovostní forma peněz. Tento problém jim mohla vyřešit Evropská unie, když 1.1.2002 zavedla jednotnou evropskou měnu také jako hotovostní peníze.\nZ této doby jsou také první plány a prosakují prní informace o možné výměně dolarů za eura. A je na světě problém. "Plán se objevil v případě Iráku, kdy ten měl již zřejmě hotový scénář plateb za svojí ropu v EUR a nikoliv v USD," vzpomíná Josef Stoulil ze společnosti Afin Brokers. „O tomto se hovoří již více než rok, už tím vyhrožoval i Saddám,“ potvrzuje jeho slova Štěpán Pírko ze společnosti Colosseum. Radek Neumann ze společnosti Fio to nazývá "pomstou Saddáma Husajna vůči USA".\nA Irák se stal terčem Spojených států ne dlouho po Afgánistánu a tedy po útocích na WTC 11.září 2001. "Dokonce se objevily názory, že pravou příčinou konfliktu v Iráku a jeho vyřešení tím způsobem jakým k němu došlo, byla právě možnost měnového'přehozen' plateb z USD do EUR," dodává Stoulil.\nCeny benzínu zachraňuje silné euro\nV současné době nejsou dostupné důkazy o plánech Saddáma, ale i samotný fakt, že se spekulace objevily dává široký prostor k úvahám o důsledku změny měny. Dopady na americkou ekonomiku by pravděpodobně byly obrovské a to jistě nenechá administrativu USA v klidu. Ticho po pěšině. Jako by ani ropa neexistovala. Když už se o ropě v médiích hovoří, tak jen v souvislosti s její cenou. Ta se pohybuje na astronomických 41 USD za barel ropy (typ Brent, dodání v září, více informací zde). To se může líbit jen málokomu. Cena produktů z ropy (hlavně automobilových benzínů) je naštěstí držena na relativně slušné úrovni díky kurzu eura k dolaru. Dolar je velmi slabý a to je pro naše motoristy obrovské štěstí.\nČlánek o silném euru je zde: "Silná k dolaru? Žádné překvapení..."\nDůsledky změn účtovací měny ropy pro USA hodnotí Josef Stoulil. "Užívání dolarů pro platby za dodávky ropy má jistě pro USA a jeho platební bilanci nezanedbatelný význam." Také Radek Neuman vidí pro ameriku značná rizika: "USA by bylo nuceno nakupovat eura, což by vytvářelo nabídkový přetlak USD. To by vedlo ke zdražování ropy pro USA." a dodává "Docházelo by ke zvyšování inflačních tlaků s negativním dopadem na akciové trhy v podobě razantního růstu úrokových sazeb. Celkový dopad na americký akciový trh by byl tedy spíše negativní."\nTrhy v USA i v Evropě očekávají růst úrokových sazeb ze strany centrálních bankéřů. Oživení je dostatečné, je třeba čelit hrozícím inflačním tlakům. Změna je prakticky vyloučena. Podstatné jsou také technické a administrativní možnosti realizace změny. "Tato změna by byla natolik technicky, organizačně a administrativně složitá, že se nevyplatí o této změně uvažovat," vidí situaci Edurd Tesař, analytik společnosti Cyrrus.\nProstor pro euro stále existuje\nPřes všechny zmíněné nevýhody zde pořád jistá možnost existuje. Prostor by mohl být kolem roku 2010, kdy začně euro platit také v dalších deseti evropských státech a pokud ekonomiky těchto "nových" členů unie budou rychlejší než ekonomiky Evropy staré. To by byl jasný signál dalším světovým ekonomikám. "Jednotná společná měna euro může být poté zajímavým prostředkem či způsobem plateb i v rámci jiných uskupení," potvrzuje Stoulil. Nezanedbatelnou roli hrají i spekulanti (ti jsou s hedgery nedílnou součástí komoditních obchodů, více zde). "Spekulanti dokáží tlakem donutit zainteresované strany obchodovat ropu i v EURech, pokud takováto možnost není," upozorňuje Tesař.


Milwaukee Smart EC monitor MC-310 | Flore.cz\nMilwaukee Smart EC monitor MC-310\nPřesný měřák hodnot elektrické vodivosti EC, Milwaukee MC310 EC Monitor se sondou. Jednoduché ovládání, s velkým displejem. Měřící přístroj Milwau... celý popis\nPřesný měřák hodnot elektrické vodivosti EC, Milwaukee MC310 EC Monitor se sondou. Jednoduché ovládání, s velkým displejem.\nMěřící přístroj Milwaukee EC monitor MC310. Tento profesionální přístroj slouží k měření hodnoty EC (elektrické vodivosti = nasycenosti roztoku). Milwaukee EC monitor MC310 má jednobodovou manuální kalibraci a velký a dobře čitelný LCD displej. Sonda přístroje MA812/2 má dvoumetrový kabel a ochranný BNC kryt konektoru. Je napájen přímo ze sítě, lze ho snadno uchytit na zeď.\nChytrý přístroj Milwaukee MC310 EC monitor umožňuje nastavení vlastního požadovaného rozpětí EC (v rozsahu 1.5-3,5mS). Když je hodnota EC při měření mimo zvolené rozpětí, rozsvítí se kontrolka Alarm. Přístroj Milwaukee EC monitor MC310 dodáváme společně s 12V adaptérem (nepotřebuje baterie), držáky na stěnu a balením 20ml kalibračních EC roztoků.\nSpecifikace přístroje EC monitor MC310\nRozsah : 0.0 - 10.0 mS.\nNastavení rozsahu: 1.5 - 3.5 mS\nPřesnost: 0.2% celého rozsahu.\nKalibrace: manuální jednobodová.


Kryl Blog » Příspěvek Tvorba sebeobranných webových aplikací\n01. 08. 2005 - 08:09\nBezpečnost - nedostatek pozornosti\nExistuje několik klíčových prvků, jak vytvořit sebeobranný program. Ale pouze pár se jich dnes používá, včetně validace vstupu, kódování výstupu a zpracování chyb. Robustní práce se sessions a efektivní autorizační mechanismy jsou při tvorbě webových aplikací v podstatě ignorovány.\nMnoho hrozeb je velmi dobře známo, ale techniky pro tvorbu aplikací, které dokáží odolat útokům, jsou stále ignorovány a není na ně kladen dostatečný důraz. Na vině je nedostatek dokumentace, ukázkových kódů a nedostatek uvědomění týkající se hrozeb a útočných metod.\nNové autorizační problémy\nTato ignorace je velmi nebezpečná. Situace se změnila. V dubnu 2005 byl poprvé zaznamenán útok na session na účtu eBay a dalších významných internetových aplikacích, které můžete používat i vy každý den.\nÚtoky na session a autorizaci jsou reálné, vyvinuté a stále častěji používány na reálných aplikacích. Navíc jsou komunitou internetových vývojářů aplikací nedoceněny, případně ignorovány.\nV prezentaci se můžete dozvědět následující zajímavé informace:\nshrnutí a kategorizace - co jsou stavový, session a autorizační útok\nzákladní taxonomie možných hrozeb\nnový pohled na XSS - cross-site scripting chybu\nodhalení několika dalších session nebo autorizačních útoků\nnávod jak napadnout intranet přes internet za použití vašeho prohlížeče samozřejmě bez vašeho vědomí\npředvedení projektu Paraegis, který nabízí zdarma zabezpečení kódu pro .NET, J2EE a Flash frameworky.\nParaegis zahrnuje funkční elementy kódu pro generování DAT (Dynamic Authorization Tokens) a zastavení automatických skenerů/skriptů\nParaegis ukáže, jak redukovat útoky XSS z "všichni pořád" na "jedna osoba v jeden čas" a tím tuto zranitelnost zcela znemožnit\nPrezentované techniky jsou jednoduché, inovační, reálně použitelné a převážně chybějící v dnešních webových aplikacích. Paraegis projekt uvolní kód, který to nejen demonstruje, ale také vám jej umožní použít zdarma ve vašich aplikacích.\nPoznámky a prezentace ke stažení\nCelý seminář lze Building Self-Defending Web Applications: Secrets of Session Hacking and Protecting Software Sessions lze stáhnout na stránkách konference Black Hat 2005 (poznámky). Připravili jej Arian J. Evans (Senior Security Engineer, Fishnet Security) a Daniel Thompson (Lead Interface Developer, Secure Passage)\nNěkolik podkladů přednášky\nStarted with: Cross Site Request Forgeries\nMitja Kolsek - Session Fixation\nMichael Schemaat - Web App Session Strength\nThomas Schreiber - Session Riding\nGunter Ollman - Host Naming & URL Conventions


Štěpánka – nejstarší rozhledna Jizerských hor — ČT24 — Česká televize\nPříchovice - Štěpánka (německy Stephanshöhe) je kamenná novogotická rozhledna na vrchu Hvězda v nejzápadnějších Krkonoších, na Příchovickém hřebeni. Otevřena byla právě 14. srpna 1892. Své pojmenování má tato nejstarší a nejvýše položená rozhledna Jizerských hor po rakouském arcivévodovi Štěpánovi, který tu pobýval při dohledu na stavbu Krkonošské silnice. Její výstavba se navíc z důvodu tajemné pověsti protáhla na dlouhých 45 let. A jejímu staviteli se magické kletbě stejně nepodařilo uniknout… (Podle pověsti kníže Rohan zastavil stavbu poté, co mu cikánka předpověděla, že dokončení rozhledny mu přinese smrt. V září 1892, měsíc po jejím dokončení, zemřel.)\nZdroj: Webové stránky Libereckého kraje\nKrátce po svém otevření se Štěpánka stala jedním z nejoblíbenějších výletních cílů Jizerských hor. Za druhé světové války sloužila 24 metrů vysoká rozhledna jako kontrolní hláska německého letectva a z tohoto důvodu byla pro veřejnost uzavřena. Po válce musela být věž opravena, dokončilo se její zasklení a v roce 1963 byla zapsána do památkového fondu Státního ústavu památkové péče.\nCo lze odtud vidět? Rozhledna má dvě vyhlídky: první je umístěna v širším ochozu ve výšce devět metrů a ta druhá je až těsně pod střechou věže. Vede na ní celkem 81 schodů a turistům nabízí opravdu pěkný výhled. Severozápadním a severním směrem jsou vidět vrcholky Jizerských hor a východně zase Krkonoše. Návštěvníci ale mohou spatřit také hrady Bezděz a Trosky, rozhlednu na Kozákově a Ještěd s typickou dominantou televizního vysílače.\nVydáno pod RegionyArchivRelaxLiberecký krajRelax


30 let demokracie - Oficiální stránky Základní škola náměstí Svobody 3,\nV pondělí 18. 11. 2019 na naší škole proběhlo projektové vyučování k výročí „Sametové revoluce“.\n17. listopad 1989 znamenal začátek konce komunistického režimu v naší zemi. V prosinci roku 1989 byl prezidentem naší republiky zvolen Václav Havel, který byl krátce před tím propuštěn z vězení. Od událostí, které se staly 17.listopadu 1989 se tento den u nás slaví také jako významný den v dějinách České republiky.\nKaždá třída II. stupně vytvořila svoje malé projekty, navštívila výstavku v knihovně školy, kam během jednoho týdně donesli žáci naší školy věci z let 1980 – 1990. Každá třída na závěr vyplnila malý dotazník, kde žáci zúročili své vědomosti o 17. listopadu 1939 a 1989.\nNa chodbách naší školy si můžete prohlédnout výsledky prací jednotlivých tříd.\nDatum vložení: 18. 11. 2019 17:33\nDatum poslední aktualizace: 5. 10. 2020 9:14


Pec pod Sněžkou - Ubytování - Pension Svoboda\nObjednávky a dotazy na +420 605 271 611\nVolné pokoje na letní prázdniny.\nPro rezervaci pište nebo volejte 605271611.\nPension na Velké pláni s krásným výhledem\nNavštivte naše facebookové stránky pro aktuální informace o pensionu zde.\nU nás se ubytujete v příjemných nově zrekonstruovaných pokojích s vlastním sociálním zařízením. Pro méně náročné turisty máme i pokoje s vlastním umyvadlem a 2xWC a 2x koupelnou pro 3 pokoje hned vedle na chodbě. Celkem nabízíme 20 lůžek a 6 přistýlek v 9 pokojích.\nSnídaně formou švédského stolu je podávaná v zimní období na pensionu. V létě je možnosi si ji doobjednat v našem druhém středisku, v Hotelu Děvín*** (3min. chůze).\nPolopenze s jednotným 3-chodovým menu je také možno si doobjednat celorečně v Hotelu Děvín*** (3min. chůze).\nV pensionu je celodenně otevřená společenská místnost pro hosty k jejich využívání. Je zde kávovar a lednička s alko a nealko nápoji. Ledničku lze využít i pro uložení vlastních potravin.\nSlužby a vyžití\nPo celém pensionu je možnost bezplatného bezdrátového připojení Wi-fi.\nPokoje kategorie A jsou vybaveny vlastním sociálním zařízením - sprchovými kouty nebo vanou. Pokoje kategorie B mají vlastní umyvadlo s teplou a studenou vodou, koupelna a WC jsou hned vedle pokojů společné (celkem pro tři pokoje).\nV letním i zimním období si můžete vychutnávat relaxaci na naší slunečné venkovní terase.\nVlastní parkoviště u pensionu v letním i zimním období (v zimě doporučujeme mít sněhové řetězy). Parkoviště je se závorou, při příjezdu hosté od ní dostanou kód, aby ji mohli sami obsluhovat.\nCeloročně je možnost využivat solnou jeskyni, která je v Hotelu Děvín.\nPec pod Sněžkou nabízí široké možnosti aktivního odpočinku po celý rok. Nachází se zde vhodné lyžařské terény a podmínky jak pro začátečníky tak pro náročné lyžaře více v záložce Okolí a aktivity.\nLyžařský vlek, který se nachází hned vedle pensionu, má ideální podmínky pro začátečníky a děti. K dispozici je u pensionu i lyžařská škola. Hlavní sjezdové tratě jsou dostupné přibližovacím vlekem nebo skibusem (staví 50m od pensionu).\nPension je zcela nekuřácký.\nVelký vyhřívaný bazén v Peci pod Sněžkou\nPro naše partnery je k dispozici velký vyhřívaný bazén. Nechte se zlákat nekonečným osvěžením po dlouhé túře či po výletu na nejvyšší horu ČR Sněžku!\nKrásné léto v Krkonoších\nLetní počasí a vyhřátý bazén Vás čeká na pensionu Svoboda v Peci pod Sněžkou\nLetní pobyty v Pensionu Svoboda\nVolné pokoje na letní prázdniny v Pensionu Svoboda.\n© 2015 Pension Svoboda - pension v centru Velké pláně


Michael Bleicher: Staňte se šéfem, aniž byste studovali | BB-NET\nMichael Bleicher: Staňte se šéfem, aniž byste studovali\nTISKOVÁ ZPRÁVA / 31 / 07 / 2019 12 / 02 / 2021\nStojte si za tím, co děláte!\nRozhovor s ředitelem bb-net Michael Bleicher v časopise pro Job! IHK Würzburg-Schweinfurt.\nTrénoval jsem jako obchodník ve velkoobchodu a zahraničním obchodu. Studium bylo pro mě příliš vzdálené od skutečných podmínek ve světě práce. Proto jsem odešel z gymnázia po 10. ročníku, abych poté navštěvoval technickou školu a poté začal trénovat.\nPROČ PRŮBĚŽNĚ TOTO PROFESIONÁLNÍ OBLAST?\nPodle mého názoru je toto školení jedním z nejnáročnějších, přináší mnoho základních znalostí a dělá vás připravenými na úkoly v reálné ekonomice. Chtěl jsem být velmi brzy vlastním šéfem. Trénink jsem mohl použít jako jakýsi univerzální nástroj pro sebe.\nCO TIP DÁVÁTE MLADÝM LIDŮ ZAČÍNÁJÍCÍ VÁŠ VÝCVIK?\nNeměli by přijímat první dostupné učňovské místo a neměli by pouze následovat přání svých rodičů. V ideálním případě využívají čas před tréninkem, aby zjistili, co opravdu chtějí dělat.\nVždy je užitečné absolvovat několik stáží v různých společnostech, abyste se později mohli sami rozhodnout. A pokud počáteční školení nefunguje, nic vám nebrání znovu se orientovat.\nCO HLEDÁTE DNES, KDYŽ JSTE VŮČI\nMusí to něco přinést. Chceme neustále růst, a proto hledáme talenty, kteří skutečně chtějí přispět. Kdo se vědomě rozhodl pro tuto práci a chce to změnit i po tréninku. Je pro mě důležité, aby mladí lidé plně podporovali to, co dělají.\nCO NIKDY NEZAPOMENÁ Z VAŠEHO VÝCVIKU?\nNa co byste nikdy neměli zapomenout: Neučíte se pro své rodiče nebo učitele, ale vždy pro sebe. Mé školení bylo dobrou kombinací pro rozšíření mých mladých obzorů v teorii a praxi. Mohu proto jen doporučit výcvik všem.\nMůžete samozřejmě získat radu o práci nebo ji google na internetu. Nejlepší způsob je však absolvovat několik stáží. Zde získáte velmi osobní vhled do práce, můžete se ptát sami sebe a hovořit přímo s různými lidmi. To je jediný způsob, jak se později správně rozhodnout pro budoucí cestu v životě.\nMichael Bleicher, ředitel společnosti bb-net media GmbH\nIHK fit pro JOB!, Vydání 2019, stojí za tím, co děláte! (PDF) Ke stažení\nIHK fit pro JOB!, Vydání 2019, stojí za tím, co děláte! (ODKAZ) Ke stažení


Před sto dvěma lety zemřel významný bankéř, politik a obrozenec Dr. Karel Mattuš, jehož životní kariéra našla svůj vrchol v úspěšném působení v Zemské bance království českého.\nČeští vlastenci s nesli s nelibostí fakt, že obce byly ve druhé polovině 19. století z valné části financovány především německými bankami. První úvahy o založení zemské hypoteční banky jakožto veřejnoprávního ústavu předložila osvícená česká šlechta už koncem 18. století, narážely však na odpor německé menšiny v Zemském sněmu. Prvním zemským ústavem v rámci Rakousko-Uherska byla zemská banka ve Lvově. Tehdejší císařství totiž testovalo významné novoty či reformy právě v Haliči, a pokud se tam bezproblémově ujaly, pak se zaváděly i v dalších historických zemích mocnářství. Takto se například český šlechtic Clam-Martinic účastnil v Haliči zavádění obecního zřízení, tedy symbiózy svobodné obce a okresního hejtmanství. Vídeň však dokázala zdržovat projekt Zemské hypoteční banky více než sto let.\nDr. Karel Mattuš\nZemská banka království českého byla po Zemské hypotéční bance království českého druhým zemským ústavem svého druhu, brzy se však stala nejvýznamnějším, nejúspěšnějším a největším v celé monarchii. Během krátké doby od svého založení v roce 1890 disponovala mimořádným objemem vkladů, dokonce ještě větším, než tehdejší ryze česká Živnobanka. Těžiště její činnosti však bylo jiné než u jiných bank – zaměřila se na financování obecních projektů a infrastruktury, především pak železnic. Jelikož výstavbu páteřních tratí ovládala Vídeň, orientovala se Zemská banka na výstavbu lokálních a regionálních tratí, které pak napojovala na páteřní, nebo jiné regionální tratě. A počínala si přitom úspěšně, vždyť během deseti let od zahájení své činnosti v roce 1891 zafinancovala výstavbu téměř 1300 km tratí!\nJejí obchodní model byl opravdu specifický a pro rozvoj národního hospodářství jednoznačně přínosný. Na výstavbu jakéhokoli obecního projektu (škola, vodárna, kanalizační štola, elektrifikace aj.) emitovala dluhopisy se splatností 50 let, železniční projekty měly splatnost až 78 let. Takto například financovala dodnes velmi oblíbenou úzkokolejku z Jindřichova Hradce do Nové Bystřice, odkud se vyráží na projížďky ke Staňkovskému rybníku a pak dál až do Třeboně. V čem spočívala veřejnoprávnost tohoto bankovního ústavu? Zemská banka netvořila základní kapitál jako klasická akciová společnost. Vklady ručila některá z historických zemí Království českého, což bylo lákavé k tezauraci vkladů i za cenu nižšího úročení oproti jiným konkurenčním ústavům. Stejně tak zřizovatel ručil za emitované dluhopisy.\nKomunální dlužní úpis vydaný Zemskou bankou království českého\nS nápadem na založení Zemské banky království českého, nadšeně přijímaným českými vlastenci, přišel advokát a zkušený bankéř Tomáš Čech, který krátkou dobu působil ve vedení Živnostenské banky. Jak k tomu došlo? V roce 1884 propukla cukerní krize, která zvlášť citelně zasáhla domácí české banky. Česká společnost pro úvěr pozemkový dokonce v prosinci téhož roku skončila v konkurzu. Její klienty si rozebraly cizí banky, což byl rozhodující impulz pro další kroky českých vlasteneckých politiků. František Ladislav Rieger vystoupil 18. ledna 1887 v Zemském sněmu, kde zdůvodnil nutnost založení veřejnoprávního ústavu, který by poskytoval dlouhodobé a levné úvěry především obcím na výstavbu infrastruktury a komunální projekty. O rok později vypracoval profesor Albín Bráf kompletní znění stanov, jež se staly východiskem pro projednání v Zemském sněmu, jakož i důležitým materiálem pro vídeňské úřady. Doba už byla přeci jenom příznivější, a i když se postupovalo pomalu, krůček po krůčku se sen stával realitou. O dva roky později, tedy v lednu 1889, byly ve Vídni projednány poslední formality, stanovy tak mohly být předloženy Zemskému sněmu ke schválení.\nPřichází Karel Mattuš\nU založení tohoto veřejnoprávního ústavu se sešel tehdejší vlastenecký výkvět. Vzpomeňme Františka Ladislava Riegra, Albína Bráfa, advokáta Tomáše Čecha či národohospodáře a politika Karla Mattuše. Banka zahájila svou činnost v roce 1890 v pronajatých kancelářích Hlávkova paláce v Jungmannově ulici, ale už o několik let později se stěhovala do výstavního paláce v ulici Na Příkopě. Profesor Bráf později vzpomínal, jak jej maršálek sněmu Lobkowicz vyzval, aby se ujal ředitelské funkce. Odmítl ji, protože své místo spatřoval především na fakultě. Doporučil však místo sebe fundovaného odborníka – Dr. Karla Mattuše. A dobře učinil. Tento všeobecně uznávaný staročeský politik, skvělý řečník a obratný vyjednavač působil ve vedení Zemské banky, a to velmi úspěšně, téměř třicet let.\nBudova Zemské banky království českého Na Příkopě v Praze\nKdo vlastně byl Karel Mattuš? Po maturitě na piaristickém gymnaziu v Mladé Boleslavi pokračoval ve studiu na pražské právnické fakultě. Politickou kariéru zahájil v zastupitelstvu v Mladé Boleslavi, kde pomáhal záloženskému hnutí, v němž se také angažoval. V letech 1866-1893 působil jako poslanec Zemského sněmu za staročechy (tím se také vysvětluje, že se ve správné době, tedy v dění okolo příprav Zemské banky, ocitl na správném místě). Ředitelské funkce se ujal krátce po založení Zemské banky, v níž působil až do roku 1919. S ním spojený projekt železničního úvěru přispěl k mohutnému hospodářskému rozvoji: České firmy zapojené do výstavby infrastruktury mohutněly, a tak podporovaly další dodavatelské a výrobní kapacity českých firem. Zemská banka financovala i výstavbu jatek v Holešovicích, pozornost věnovala financování elektrifikace, budování elektrických drah, vodovodů, ale i komunálních staveb jako jsou školy, nemocnice a správní budovy. Úvěry pro bytová družstva poskytovala s padesátiletou splatností, za stejných podmínek financovala též komunální bytovou výstavbu. Velkou politicko-hospodářskou úlohu sehrála při zajištění Jubilejní výstavy v roce 1891 v Praze. A především – významně přispěla k zastavení odlivu peněz z historických zemí Království českého. Karel Mattuš se coby předseda Národního výboru politicky angažoval i v průběhu Velké války. V jeho rozlehlém pražském bytě v Nekázance se konaly porady Maffie a jiné koordinační schůzky. Zemřel krátce po válce, 24. října 1919, pohřben byl za přítomnosti mnoha osobností politického života na Vyšehradě. Jeho nástupcem v Zemské bance se pak na dlouhou dobu stal vynikající odborník Dr. Emil Roos.\nObnovíme Zemskou banku?\nPo Mnichovu se stáhla mračna nejen nad Zemskou bankou, ale i nad celým českým bankovnictvím a průmyslem. Protektorátní ministr hospodářství a práce Walter Bertsch rozhodl o sloučení Zemské banky s ústavem a do vzniklé firmy bylo dosazeno německé vedení. Protektorátní hospodářský model byl založen na ekonomickém vysávání našeho hospodářství, omezování našich průmyslových schopností a možností, pochopitelně s výjimkou zbrojní výroby. Zemská banka nebyla po roce 1945 obnovena, protože poválečná společnost, jak známo, zamířila jiným směrem.\nZnak na paláci Zemské banky\nZemská banka, i když již nikoli království českého (bohužel?), by s ryze českým kapitálem, určeným na podporu národního hospodářství, byla zapotřebí i dnes. Proč ji tedy nemáme? Velkou překážkou pro její obnovu je rozdělení státu na kraje, vynucené vstupem do EU. Tím nám dnes chybí územněsprávní útvar se zákonodárstvím, který by ji mohl zemským zákonem založit. Oprosťme se však od existujících překážek a poddejme se snění, jak taková banka systematicky vyvazuje naši zem z koloniálních poměrů, které tu již delší čas nastolují prounijní (tedy primárně proněmečtí) a globalističtí politici. Představme si banku, jíž by nešlo nepřátelsky převzít, protože jejím zakladatelem je historická země Čechy (případně Morava či Slezsko). Jak přispívá k hospodářskému rozkvětu naší vlasti a podpoře především českých firem, které se v současném systému evropských dotací nemohou příliš rozvíjet. Jak financuje infrastrukturní a komunální projekty a má vliv na to, kdo bude jejich dodavatelem. A konečně, jak významně působí na tvorbu domácích vkladů a úspor v českých rukách.\nNeměli bychom pro uskutečnění takového snu také něco konečně vykonat? Pro začátek by stačilo, kdybychom řekli EU adieu…


Stará Paka chystá oslavy vzniku obce - Krkonošský deník\nStará Paka chystá oslavy vzniku obce\nStará Paka - Letos uplyne 650 let od první písemné zmínky o existenci obce. Starostka Věra Hlostová v loňském roce vypátrala v konfirmační knize z roku 1358, že první písemná zmínka o obci je zde zanesena 19. března 1358.\nVěra Hlostová, starostka Staré Paky.Foto: DENÍK/Iva Kovářová\nPřesné datum založení obce se nedochovalo, a proto se radnice rozhodla uspořádat oslavu k tomuto datu, navíc spojenou se sjezdem rodáků. Datum bylo stanoveno na 24. května a 31. května.\nPrvní den bude zaměřen kulturně, druhý sportovně. Veřejnosti bude 24. května od rána zpřístupněna budova základní školy, kde budou vystaveny kroniky. V knihovně (staré škole) příchozí zhlédnou historické fotografie, pohledy i kroniky Staré Paky. Před obecním úřadem předvede svoji vybavenost místní sbor dobrovolných hasičů.\nStředobodem oslav se stane parkoviště u restaurace Staropacká sokolovna, kde se ve 14 hodin uskuteční slavnostní zahájení akce. Po projevu starostky Věry Hlostové vysvětí Mgr. Pavel Kalita obecní prapor, znak a zvon. Zástavy získali Staropačtí 5. 2. 2004. Zvon, zasvěcený sv. Mikuláši, byl objeven vloni v koruně lípy v Karlově a datum jeho zrození je rok 1792. Obec jej nyní nechala opravit a po vysvěcení bude umístěn v knihovně.\nO historii obce popovídá p. Konzal, od 15 hodin pak vystoupí mažoretky, žáci základní školy, kroužek aerobiku, pěvecký sbor ad. Studentky střední školy gastronomie a služeb z Nové Paky se pak představí při módní přehlídce, navíc tato škola zajistí občerstvení ve stáncích. A ke všemu bude vyhrávat Podzvičinka, Big Band ze Dvora Králové a večer Samhain Nová Paka. Návštěvníci se také potěší pohledem na historická vozidla a motocykly.\nPoslední květen bude mít ryze sportovního ducha – na víceúčelovém hřišti na všech sportovištích proběhnou soutěže, žít bude i fotbalový areál, kde se chystá několik utkání. Občerstvení je v obou zařízeních zajištěno, na stadionu vystoupí večer country skupina Maják.\nObec vyčlenila ze svého rozpočtu na oslavy 80 tisíc korun a kraj uvolnil 20 tisíc. „Především děkujeme všem sponzorům za jejich nemalé dary. Srdečně k nám zveme veřejnost a především všechny rodáky,“ doplňuje starostka.


Pronájem rodinného domu typu bungalov, 3+kk v Litvínovicích u Českých Budějovic Nabízíme k pronájmu bungalov (novostavbu kolaudovanou v roce 2005) s obytnou částí řešenou jako 3+kk a s komorou nacházející se v Litvínovicích u Č. Budějovic. Tento rodinným dům je postaven na pozemku o celkové výměře 350 m2. Ze zadní části domu je připojen menší prostor na uskladnění kola, zahradního nářadí či nábytku. Dům je vybaven nábytkem kuchyňskou linkou, sporákem a mikrovlnnou troubou, lednicí. Obývací pokoj s velice praktickým francouzským oknem je opticky propojen s kuchyňským prostorem. Dva pokoje jsou se samostatnými vchody. Koupelna je od toalety oddělena a je zde jak vana tak i sprchový kout. Fotky baráku nejsou aktuální, barák je bez vybavení. Částka je uvedena bez energií, požadavkem majitelů je složení jedné bezpečnostní kauce. Preferujeme dlouhodobý pronájem. Měsíčná nájemné činí 15.000,- Kč + energie 4.000,- Kč. Provize za zprostředkování činí 15.000,- Kč + DPH. Volný ihned. Pro více informací kontaktujte makléře zakázky. ←


Řidič chtěl pomoci dítěti, dospělí ho zmlátili - Moravskoslezský deník\nŘidič chtěl pomoci dítěti, dospělí ho zmlátili\nScéna, která bývá obvykle k vidění spíše v zemích s více temperamentní obyvateli, se odehrála minulý týden v podvečer na pomezí Petřvaldu a Orlové. Na křižovatce ulic Porubská a Stará Štreka došlo ke kolizi osobního auta s malým dítětem.\nJeden z mužů dal řidiči pěstí a kopali mu do auta tak, že poškodili kapotu. | Foto: archiv\nDítě bylo převzeno do havířovské nemocnice, zato řidiče si vzali do „parády“ dospělí a doslova ho zlynčovali a poničili mu auto.\nPodle svědků události auto pomalu vyjíždělo z obytné zóny. V křižovatce ale do jeho zadních dveří narazilo malé dítě na odrážedle. Když řidič vystoupil a chtěl zjistit, zda dítě není zraněné, s pomocí sourozence vstalo, sedlo na kolo a odjelo.\nJenže pak to přišlo…\n„Na místo dorazili další dospělí. Jeden z mužů dal řidiči pěstí a kopali mu do auta tak, že poškodili kapotu. Muž mezitím volal záchranou službu, načež jej útočníci z auta vytáhli, žena mu sebrala telefon a hovor přerušila. Poté řidiče povalili na zem, bili ho pěstmi a kopali do něj,“ vylíčil incident, který nazval „férovkou“ jeden z očitých svědků. Redakci vše popsal v e-mailu.\nKdyž prý útočníci ustali v bití, přikázali řidiči, ať odjede, a také oni nasedali do auta a odjeli. Řidič poté kousek od místa incidentu zavolal policii. Ta už ale na místě nikoho nezastihla.\nPodle policejní mluvčí Zlatuše Viačkové případ vyšetřují policisté z obvodního oddělení. Okolnosti nehody a zavinění pak zjišťují dopravní policisté. „Policisté obvodního oddělení zahájili úkony trestního řízení přečinů výtržnictví a poškození cizí věci. Zatím škoda na poškozeném vozidle byla poškozeným vyčíslena na 12 tisíc korun. Další škodu ve výši 10 tisíc korun poškozený vyčíslil na poškozeném oděvu a mobilním telefonu,“ uvedla k případu Viačková.\nCo přesně se událo, míru zavinění, příčiny incidentu a následky policisté prověřují. Podle zatímních poznatků dítě narazilo do levých zadních dveří. Mluvčí také připomněla také, že dítě nemělo na hlavě ochrannou přilbu a bylo bez dohledu osoby starší 15 let.\n„Dítě bylo podle lékařů s lehkým zraněním převezeno do havířovské nemocnice. U řidiče byly provedeny zkoušky na přítomnost alkoholu i návykových látek, obě s negativním výsledkem,“ dodala policejní mluvčí.\nŘidič vyvázl s oděrkami a pohmožděninami, má naraženou kostrč a bolavou krční páteř. Podle zjištění redakce je na nemocenské.\n27.5.2020 Diskuze 3


Jak se staví sen plný barev, pohodlí a světla | Bydlení | Femina.cz\nJak se staví sen za 36 hodin Bydlení s atmosférou Jak se staví sen pro svobodnou matku Jak se staví sen plný barev, pohodlí a světla\nMagazín: Bydlení | autor: redakce | vydáno 26. 05. 2008\tKomentáře\nRozhodla se pak, že mu poděkuje za báječné chvíle a přihlásila se do pořadu Jak se staví sen s přáním zařídit jejich společné 4+1. Sledujte proměnu bytu v útulné, barevné a přírodou inspirované místo. Velmi častým problémem, který se musí při zařizování bytu řešit, je nedostatek místa a úložného prostoru. V případě bytů novomanželů Jany a Marka tomu bylo málem naopak. Čtyřpokojový byt je dostatečně velký pro bezdětný pár a Marek si v něm mohl přát vyčlenit jednu místnost pro sebe, kterou bude užívat jako pracovnu. O proměnu bytu se postarali designéři Kamila Hornychová a Láďa Rendl. Kamila Hornychová k výsledku jejich společné práce dodává: „...myslím, že nastal čas trochu probarvit hnědo – béžové české obýváky. A věřím také, že naše práce před kamerou opět bude pro diváky dostatečně inspirativní,“ Splněný sen Pro mnohé je samostatná místnost pracovny těžko dostupným snem, ale pan Marek si jej mohl splnit. Designéři se rozhodli pro jednoduché volné řešení, kde důležitou roli hrají barvy stěn. Původní růžové stěny byly nahrazeny kombinací světle modré, žluté a bílé tak, aby ladily i s vybavením místnosti. Protože je Marek pravák, byl pracovní stůl i s ergonomickou židlí umístěny tak, aby přirozené světlo dopadalo z levé strany. Pravá ruka tak na papír a desku stolu nevrhá stín. Příjemným prvkem je žlutá pohovka barevně odpovídající levé boční stěně, kde je díky policovému systému dostatečné množství úložného prostoru. Obývací pokoj je elegantní a vzdušný Obývací pokoj je společenským centrem bytu. Bílá nízká komoda nyní odděluje prostor sedací soupravy od jídelního koutu, ale opticky zůstává pokoj jednou velkou místností. Ani tady nejsou stěny provedeny v jedné barvě. Zadní stěna je odvážně fialová a stává se výrazným pohledovým prvkem, podobně jako tmavě hnědá komoda zavěšená na podélné světlé zdi. Takové řešení je velmi přirozené a elegantní. Komoda navíc ruší a rozbíjí nepříjemný efekt, který vyvolávají dlouhé prázdné zdi a přirozeně má i svou praktikou funkci.\nPracovna byla před proměnu bytu spíše celou, než místem vhodným k soustředěné práci. Marek je pravák a stůl je tedy umístěn tak, aby na něj přirozené denní světlo dopadalo z levé strany. Jinak by si Marek svou pravou rukou stínil.\nPříjemným momentem je žlutá pohovka ladící s barvou stěn, které hrají i v této místnosti důležitou roli.\nPůvodně byl prostor obývacího pokoje nevyužitý a vlastně působil nepřehledně.\nVyřešit poměrně úzkou a dlouhou místnost může být problém a na původním stavu obývacího pokoje to také bylo znát.\nBílá nízká komoda funkčně dělí místnost na prostor sedací soupravy a jídelního koutu. Efektní a zároveň praktická je zavěšená komoda na boční pravé stěně, který by jinak byla nepříjemně prázdná.\nJak se staví sen plný barev, pohodlí a světla (reakcí: 0)\nZábavný kvíz pro milovníky ohnivé vody. Jak moc se vyznáš v pálenkách?\tZábavný kvíz: Kolik toho víš o tropických nemocech?\tMódní policie


Bydlet s chlapem není vždycky snadné. Jak se vypořádat s tím, když muž, kterého milujete, vás zároveň dohání k šílenství a napíná nervy až k prasknutí?\nSklouznete-li do role partnerovy matky a začnete ho poučovat, je to vaše volba, když vám to tak vyhovuje. Pokud ale cítíte frustraci nebo nedocenění, neuchylujte se k takové reakci.\nJdete tím totiž sama proti sobě. Lepší je navrhnout kompromisy a odhalit možnosti k přijatelnému řešení pro oba. Ale co když partner překračuje veškeré meze? Řekněte mu: Víš, nechci s tebou bojovat, chci s tebou žít!\nJe v pořádku, když se někdy hádáte. To z vás nedělá špatný pár a ani to nevypovídá o tom, že byste spolu neměli žít. Hádka funguje i jako svého druhu očista, ale chce to jen nastavit správné hranice a nepřekročit míru.\nZjistěte přesně, co vám vadí. Opravdu se zlobíte na toho pravého? Špinavé nádobí vás možná dráždí proto, že váš otec nikdy matce nepomáhal. Třeba se vám po prozření uleví. Zatímco jeden v kritice nevidí problém, druhého sráží. Zkuste rozklíčovat, zda i on nepřevzal modely rodičů.\nBuďte v pohodě. Jestli se necítíte dobře, není to v pořádku. Nepřijímejte slepě postoje a názory druhých. To není vztahová harmonie, to je pak masochismus.\nV tom případě si napište pro a proti vašeho vztahu a odpovězte si, jestli má cenu v něm setrvávat. Někdy je doopravdy nezbytné vztah ukončit. Záleží na tom, co vyhovuje zrovna vám. Dokud žijete, máte stále možnost volby.