“El moviment més humà és cuidar-nos” - BBVA Aprendemos Juntos : BBVA Aprendemos Juntos\n“El moviment més humà és cuidar-nos”\nJosep Maria Esquirol Filòsof i escriptor\nFilosofia de la proximitat\nViure, pensar i estimar són, segons Josep Maria Esquirol, els “infinitius essencials”. L´obra d´aquest filòsof, escriptor i professor respon a preguntes aparentment senzilles per aprofundir en la condició humana. “Estimar i pensar són els verbs que fan que la vida humana sigui encara més humana”, reflexiona.\nEsquirol és un dels referents de la filosofia a Espanya. Aquest catedràtic de Filosofia de la Universitat de Barcelona – on ha impartit filosofia política i pensament contemporani – també és el director del grup Aporía, dedicat a la investigació del pensament contemporani amb la finalitat d'un discurs antropològic, ètic i polític. El pensador ha publicat més d'una desena de llibres i ha participat en més de setanta treballs col·lectius i nombroses revistes. En la seva proposta filosòfica, la “filosofia de la proximitat”, reivindica allò quotidià, la diferència i la resistència. Un pensament ple de matisos que es troba en volums com 'La resistència íntima: Assaig d'una filosofia de la proximitat' i en la seva més recent 'Humà, més humà: Una antropologia de la ferida infinita'. El treball d'Esquirol ha estat mereixedor de prestigiosos guardons com ara la Distinció a la Investigació atorgada per la Generalitat de Catalunya o el Premi Nacional d'Assaig. “L'educació ha de tenir com a finalitat principal ajudar que les persones joves siguin cada cop més reflexives i eliminar tot indici de fredor”, conclou el pensador.\nJosep Maria Esquirol. Hola, em dic Josep Maria Esquirol. Soc professor de Filosofia a la Universitat de Barcelona i procuro dedicar-me a la vida d’estudi, a la docència i a escriure el meu camí de pensament.\nMarta. Hola, Josep Maria. Em dic Marta. Soc coach de família i treballo en el món de l’educació. Estic encantada de ser aquí amb tu avui per parlar d’un tema tan interessant com la filosofia. M’agradaria preguntar-te què és per tu la filosofia. Perquè he llegit que dius que la filosofia és simplement pensar. Aleshores, què és pensar?\nJosep Maria Esquirol. Bé, a vegades, el que passa és que convé tornar un cop i un altre al més bàsic. “Al més bàsic” significa “al més fonamental”. Solem parlar de la filosofia com un nom, com un substantiu. No obstant això, sempre el més bàsic és el verb. Aleshores, a quin verb correspon el substantiu “filosofia”? Doncs al verb “pensar”. Per què pensem i què significa pensar? Pensem perquè busquem el sentit de les coses. Perquè la situació, diguem-ne, bàsica, és una situació en què el sentit no ve donat i, per tant, l’hem de cercar. Aquesta cerca del sentit és el que solem anomenar “l’orientació”. Cerquem orientar-nos a la vida, tenir punts de referència que ens permetin actuar, que ens permetin situar-nos. I, per tant, pensar és aquest moviment fonamental de cerca d’orientació. A vegades, també utilitzem un altre verb que és molt… A mi m’agrada moltíssim perquè és molt plàstic, que és el verb “reflexionar”, pensar o reflexionar. Aquest verb, reflexionar, indica una flexió. Reflexionar és flexionar-se. I és… Aquesta reflexió és per buscar una mica més de claredat. És a dir, qui reflexiona intenta que es pugui produir… Gràcies a aquesta reflexió, es pugui produir una claredat més gran sobre la nostra situació o el que també anomenem una comprensió més gran. És a dir, entendre millor les coses, entendre millor la nostra ubicació enmig de les coses, entendre millor la nostra relació amb la resta.\nI també entendre millor què és el que realment val la pena, el que val la pena. Aleshores, la idea és que quan es pensa, quan es reflexiona, en certa manera, ens apropem o ens podem apropar a les coses més sensates. És a dir, a les coses que tenen sentit. I també ens podem apropar, que és una altra manera de dir el mateix, al que és més bell, al que és més preciós. I aquesta proximitat amb el més preciós, amb el més bell, inclús podríem dir amb el més vertader, és una cosa que, en certa manera, es degusta, es pot degustar. I que ens alimenta. Alimenta la nostra vida. La nostra vida personal, la nostra vida anímica. Aquest és el motiu pel qual, no per casualitat, el savi és qui sap degustar. És a dir, el savi és aquella persona, a vegades anònima, que inclús pot no tenir cap estudi acadèmic, però, no obstant això, se sap apropar al que és valuós per degustar-ho i, d’aquesta manera, donar un sentit més gran a la seva vida i a les seves experiències.\n"Pensem perquè busquem el sentit de les coses"\nMarta. Al teu llibre ‘La resistència íntima’ parles sobre el concepte de “filosofia de proximitat”. Ens pots explicar una mica en què consisteix?\nJosep Maria Esquirol. En general, evito una mica les etiquetes, però sí que és cert que convé a vegades donar alguna indicació de la manera en què tu estàs recorrent un camí. Aleshores, crec que, en certa manera, aquesta idea de la proximitat és com un tret força definidor del tipus de camí que estic portant a terme. Què significa proximitat? Significa, en primer lloc, una certa prevenció respecte a tot el que és abstracte i desconnectat del més concret. No és que defugi qualsevol abstracció, qualsevol concepte abstracte, però sí que em sembla que, si aquest concepte no està connectat amb el més vital, amb allò experiencial, aleshores no serveix per pensar. No serveix per situar-nos millor, no serveix per orientar-nos millor. Diguem-ne que la idea de la proximitat i de la filosofia de la proximitat és una certa reivindicació d’allò concret, com, per exemple, pot ocórrer quan tu t’adones de la riquesa que té la vida quotidiana, el que podríem anomenar… El que s’anomena la “quotidianitat”. És a dir, el relatiu al dia, als hàbits del dia. I també el relatiu a les relacions amb la resta. Per exemple, podem utilitzar, no hi ha problema, la paraula “societat” o la paraula “humanitat”. O l’expressió “gènere humà”.\nJosep Maria Esquirol. Són abstraccions. On és la concreció? La concreció es troba en cadascú de nosaltres. És a dir, en el nom propi que indica, com el dit índex, indica una persona i una altra persona i una altra persona. Aleshores, on hi ha la base? La base, el més bàsic. En la pluralitat de les persones amb nom propi. Però això no és una reivindicació d’allò individual com a individual, sinó que és una reivindicació de les relacions, de les relacions concretes, que és el que compta. És a dir, el que compta són les relacions d’amistat, les relacions d’amor, les relacions de companyonia. Això és el més bàsic. Una filosofia de la proximitat és una filosofia que té aquí el seu punt de partida i el seu punt d’arribada. D’acord? Aquesta seria una mica la primera raó de l’ús de la paraula “proximitat”. I la segona, sempre donant importància al verb, perquè entenc que, pel que fa al més fonamental, pensar és un moviment que intenta sempre aconseguir una certa proximitat, un cert veïnatge, però que no arriba mai a assolir i a dominar el més profund. El moviment de pensar, el moviment de la reflexió, és un moviment reiteratiu, repetitiu. Sobre què? Sobre el més fonamental, sobre el més profund que no s’arriba mai a dominar, però que, no obstant això, la proximitat, és a dir, la proximitat respecte a això més profund, és ja una cosa nutritiva. És una cosa que, en certa manera, ja ens canvia, ens transforma a nosaltres mateixos.\nMarta. Quan pensem en allò quotidià, li donem un sentit potser una mica negatiu, perquè ens sona una mica a rutinari, monòton. No obstant això, una de les teves reivindicacions és allò quotidià. Com és d’important per tu allò quotidià?\nJosep Maria Esquirol . És cert que hi ha algunes rutines o algunes repeticions que són grises, que són mediocres, que són banals. No obstant això, hi ha alguns gestos quotidians, algunes situacions quotidianes que són simples i, no obstant això, alhora molt profundes. És a dir, hi ha una senzillesa que es conjuga amb la profunditat. El fet de saludar-se, el fet de menjar amb la resta, de compartir la taula. El fet d’esforçar-se per realitzar bé un ofici. Aquí no hi ha res de banal. Això és extraordinari. En certa manera, és extraordinari. Aquest és el motiu pel qual faig aquesta reivindicació de la quotidianitat. És a dir, del que està relacionat amb el dia, amb el dia quotidià, allò de cada dia. Si hi pensem mínimament, veurem que només el fet que cada dia surti el sol, ens orienta. És a dir, ens orienta perquè surt per orient. Què significa que una cosa ens orienta? Doncs que ens ajuda, ens protegeix. La quotidianitat, en aquest sentit, és una cosa que ens ajuda i ens protegeix, ens ajuda i ens empara. I parlem de l’orientació de les nostres vides. Però aquesta vida és com una vida, diguem-ne, regular i orientadora per la pausa. No està accelerat. El que ens desorienta, el que a vegades ens crea una certa inquietud i desassossec és l’acceleració. I després hi ha el fet, doncs… Això, que en aquesta vida quotidiana hi ha moments que semblen senzills, i ho són, però que amaguen alhora una enorme profunditat. És una cosa, per exemple, molt significativa que quan una persona malalta, que quan una persona està, per exemple, durant unes setmanes a l’hospital per circumstàncies diverses, s’entengui que el millor que pot ocórrer és que, al més aviat possible, es recuperi aquesta quotidianitat. Perquè és senyal de salut, és senyal d’orientació i és senyal també d’empara. Hi ha una anècdota molt bonica d’un savi grec, ja conegut al món de la filosofia, que es diu Heràclit. Heràclit era una persona que ja al seu temps tenia fama de savi. És a dir, que era un home reconegut com un autèntic savi i que valia la pena escoltar i tenir en compte.\nHi va haver unes persones que el volien conèixer personalment. No vivien a la seva ciutat i van anar de viatge per conèixer-lo. Quan van arribar on vivia Heràclit, van preguntar per la seva casa i uns veïns els van dir: “Aneu per allà i trobareu la casa d’Heràclit”. I, quan es van apropar al portal, van veure com Heràclit, al fons, s’estava escalfant al costat d’una estufa. Als seus rostres es va reflectir no una decepció, perquè potser esperaven veure Heràclit d’una manera molt més especial, molt més espectacular, i es van trobar amb un home ja gran, assegut senzillament al costat d’una estufa. Heràclit, que realment era molt savi, en adonar-se d’aquesta significació als rostres dels seus visitants, immediatament els va dir: “Passeu, passeu, que aquí també estan presents els déus”. És clar, això és el que significa que en una cosa tan senzilla com viure i escalfar-se amb una estufa ja és una meravella. Posar-hi atenció és adonar-se d’aquesta profunditat que resideix, que nia, a la vida quotidiana.\n"La quotidianitat ens ajuda i ens empara"\nMarta. Josep Maria, com a educadora, m’interessa molt la teva idea sobre l’educació. He llegit que dius que educar és “ensenyar a viure a la intempèrie”. Ens podries explicar una mica aquesta idea?\nJosep Maria Esquirol . Abans d’entrar directament en aquest gest educatiu, que és també bàsic i fonamental, he de dir alguna cosa sobre el concepte d’intempèrie. Nosaltres ens trobem a la intempèrie, què significa que ens trobem a la intempèrie? Significa que la situació més fonamental, més bàsica de l’humà, és estar al descobert, és estar sense protecció. Aquest és el motiu pel qual, precisament, l’acció més notable, l’acció més significativa que fem els humans és la de protegir-nos, la d’emparar-nos. Si no hi hagués aquesta intempèrie bàsica, el gest de cuidar i d’emparar-nos no tindria sentit. No obstant això, té tot el sentit. És el que més té sentit de tot el que té sentit. El gest aquest de protegir-nos es pot també simbolitzar. A mi m’agrada moltíssim simbolitzar-lo a través del verb “casar”. “Casar” o “ajuntar”. És a dir, quan es casen elements, quan s’uneixen peces, el que es produeix és un espai en certa manera protegit. Quan parlem d’una casa, què és una casa? Una casa és un espai protegit per les parets i pel sostre. Però, no obstant això, l’important de la casa no és només l’element material, és l’element anímic humà. És a dir, hi ha cases hospitalàries, hi ha cases càlides. Per què? Perquè la juntura, perquè la juntura humana, perquè el casament humà és molt eficaç i és real i és vertader. Aleshores, quan s’entén que la intempèrie bàsica és la que dona peu a aquest gest fonamental del casament, de l’ajuntament, per crear espais de calidesa, es pot després fer també una lectura d’en què hauria de consistir… De què és allò en què l’escola té un paper, diguem-ne, decisiu. L’escola és el lloc en què, de manera, diguem-ne, primera, segona si es té en compte l’àmbit familiar com a primer lloc, on s’ha de produir aquesta iniciació a les cures. Aquesta iniciació a les relacions, a les interrelacions. A això ho podem anomenar “companyonia”. A això ho podem anomenar “nosaltres”. Nosaltres. Que, per cert, és una paraula molt bonica. “Nosaltres” significa “jo i els altres”. El que vull dir és que, a la intempèrie, ningú es manté dempeus sol. És a dir, que caldria arribar a comprendre, i jo crec que ja ho comprenem, que el fet de dependre els uns dels altres és una sort. És una mena de do, un regal. L’escola ha d’intentar tenir aquest horitzó com el més majúscul de tots. El més majúscul.\nJosep Maria Esquirol . Per veure-ho, des del meu punt de vista, per veure-ho encara amb més nitidesa, pot ser interessant o és interessant veure quin és el contrari. És a dir, quin seria el sentit contrari que mostraria la perfecta deshumanització o la perfecta desubicació, diguem-ne, del sentit de l’escola. Hi ha un text molt incisiu d’un filòsof contemporani, que s’anomena Adorno, i que va escriure poc després de… Pocs anys després del desastre de la Segona Guerra Mundial, amb tot allò relatiu als camps de concentració i d’extermini. El text d’Adorno es titula: “Com educar després d’Auschwitz”. Aquest text, amb aquest títol tan expressiu, potser podríem pensar que conté un programa molt exhaustiu de recomanacions i de continguts del que hauria de ser l’educació. I no. És un text massa savi per dir massa coses. Aleshores, la saviesa està relacionada amb aquesta austeritat i aquesta prudència. Per tant, què es troba en aquest text? Què es diu? Es diuen, bàsicament, només dues coses. Que l’educació ha de tenir com a finalitat principal incrementar, com dèiem al principi, aquest moviment reflexiu, és a dir, ajudar al fet que les persones joves siguin cada cop més reflexives, que incrementin la claredat sobre la seva pròpia situació; i, i aquest és un element clau, que s’eviti tant com sigui possible qualsevol indici de fredor. Tot indici de fredor. Perquè la fredor és el més inhumà de tot allò inhumà que ens puguem imaginar. La fredor. Què és la fredor? La fredor és la indiferència. És ser al costat de la resta sense adonar-se de la resta. És considerar la resta com a meres coses o, simplement, no considerar-los. No mirar-los, no tenir-los en compte. És una mena d’egocentrisme, d’hipertròfia d’un mateix que fa que un estigui tancat, estigui, diguem-ne, immune al rostre del pròxim. Jo hi estic totalment d’acord. És a dir, que crec que l’essencial de l’educació és l’increment de la claredat i d’aquesta mena de calidesa que podem anomenar “no indiferència”. El moviment més fonamental i més humà és el de cuidar-nos.\n"El que ens enriqueix és la diferència"\nMarta. Afirmes que existir és resistir. Què vols dir amb això? I quin paper tindria la resistència en l’àmbit educatiu?\nJosep Maria Esquirol . A veure, les paraules “resistir” i “existir” tenen la mateixa arrel relativa a l’ésser. Aleshores, existir i resistir indiquen moviments diferents. Existir, l’“ex”, indica aquest moviment. És a dir, exterioritat, expansió. Aquest és el moviment de l’existència. Aquest moviment es va subratllar moltíssim en els plantejaments existencialistes de mitjan segle XX. I a mi em sembla oportú. És a dir, que és obvi que en la vida humana, doncs… Això té un paper determinant. El de poder dir, el de poder afirmar, el de poder decidir. Però a mi em sembla també que cal subratllar un altre moviment que no és només aquest, sinó que és aquest. És a dir, és més semblant a l’abraçada, oi? A les cures com a abraçada. Aleshores, resistir és com una mena de moviment complementari al d’existir. Resistir significa que, a la intempèrie, que no se supera mai, hi ha elements que ens disgreguen. Hi ha elements que ens erosionen. Per exemple, una d’elles de sempre és la que anomenem “el temps”. El pas del temps deixa en nosaltres senyals inequívocs d’envelliment, de malaltia, etcètera. Davant el que ens disgrega, el que ens desgasta, quin és el gest adequat? El gest adequat és el de resistir. La resistència és resistència davant el que ens disgrega. Per què? Doncs perquè ens disgregui menys. Perquè ens erosioni menys. Perquè ens nihilitzi menys. Per exemple, podem dir: “Bé, tu no pots vèncer el pas del temps”. No, no el puc vèncer, però mentre tingui cura de mi i de la resta, mentre tinguem cura de nosaltres, resistirem millor. I, per tant, a pesar del pas del temps, a pesar del pas del temps, aquest tenir millor cura de nosaltres permetrà que tinguem més vitalitat i, per tant, podrem generar coses. Diguem-ne que la maduresa, que és poder donar fruit, és gràcies a la resistència. Quan tu protegeixes, per exemple, una planta, és perquè aquesta planta pugui créixer, madurar i donar fruit. Que finalment aquesta planta morirà? D’acord, morirà. Però si tu la protegeixes, viurà sent generadora. Doncs, en nosaltres, el mateix: hem de resistir en aquest sentit, perquè aquesta resistència té tot el sentit.\nEn el cas de l’escola, la resistència quina forma adquireix? Doncs jo crec que adquireix la forma d’una mena de marginalitat. De marginalitat en el sentit següent. Avui parlem del que ocorre a causa d’una societat tan tremendament consumista. El consumisme també ens desgasta. Això és el que domina. Bé. Què és el que té sentit? El que té sentit és resistir davant el que domina. Això domina? Sí, sens dubte, domina. Però què té sentit? El que té sentit és que hi hagi espais, hi hagi institucions, en què el que domina no domini. Ens podem adonar que hi ha altres valors molt diferents dels que es juguen en el que domina. Hi ha altres valors que són molt preciosos i que estan relacionats, com deia abans, per exemple, amb la companyia, que estan relacionats amb la col·laboració, que estan relacionats amb l’amor, que estan relacionats amb l’admiració, que estan relacionats amb la passió per les coses belles. El que té tot el sentit pot ocupar un lloc marginal. Allò marginal és una mena de lloc on es preserva, es guarda… Es guarda no en un calaix, sinó que es guarda vitalment, es guarda apassionadament, es guarda una cosa valuosa, esperant moments oportuns en què allò marginal pugui incidir més en el conjunt de la societat. Jo crec que l’escola, en aquest sentit, és com un d’aquests llocs marginals. Marginals. És a dir, és un lloc que ha de mantenir la seva especificitat, és un lloc que no ha de ser una mimesi d’allò central, no s’ha d’assimilar al que domina. Quan sento alguns, diguem-ne, responsables polítics parlar d’educació i diuen que la universitat o que les escoles i els instituts han d’estar al servei de la societat, doncs a mi em sembla que no han pensat bé això, no. No estan ben orientats, estan desorientats. Per què? Perquè quan diuen això, en primer lloc, imaginen la societat com una mena de cosa independent del que són les escoles, per exemple. I respecte al que l’escola s’ha d’assimilar. Tu t’has d’assemblar…, has de copiar el que domina. No, això no va per aquí. Perquè, precisament, si es va per aquí, es produeix una mena d’homogeneïtzació de la societat, que és el pitjor. El pitjor és la manca de diferència, perquè el que ens fecunda, el que ens enriqueix, és la diferència. I, no obstant això, no és que estigui en contra de la idea que l’escola hagi d’estar al servei de la societat. El que qüestiono és que aquest estar al servei consisteixi, precisament, a copiar. No, estar al servei significa mantenir la diferència, mantenir la singularitat d’aquest espai, saber que quan entres a l’escola respires un aire diferent. És a dir, l’escola i la universitat són una mena d’espais sagrats. És a dir, és una cosa que no s’assimila a la resta. És una cosa on s’ha de veure una altra manera de viure. S’ha de viure d’una altra manera. El llindar ha de ser realment revelador. El llindar de la porta d’una escola o d’una universitat. I, en aquest sentit, em sembla que la paraula “resistència” és molt oportuna. És a dir, són llocs de resistència, són llocs preciosos de resistència, on val molt la pena no perdre aquesta passió per allò diferent, que és valuós.\n"L'escola ha de ser un espai de resistència"\nMarta. Josep Maria, com a directora d’una escola infantil, m’interessa molt conèixer la teva opinió sobre el paper que té l’escola a la societat i el valor de l’escola.\nJosep Maria. A mi m’agraden molt les definicions, que en realitat no són definicions, perquè una definició és voler traçar una línia, definir alguna cosa i, per tant, deixar-ho ja tancat. No, són aproximacions, més que definicions. Per exemple, què és l’escola? Com diríem aquesta aproximació a l’escola? A mi em sembla una manera molt bonica de dir què és l’escola és al·ludir al lloc… El primer lloc on un va. Els nois, les noies, van… Els nens, les nenes, van a l’escola. És una expressió molt bonica: “Anar a l’escola”. És una expressió paral·lela a “tornar a casa”. Tornar a casa. És a dir, es va a l’escola, es torna a casa. Encara que no ho sembli, aquí hi ha una aproximació, definició, de casa. És a dir, què és la casa? Què és la casa per nosaltres? El lloc al qual tornem. Això és la casa. I què és l’escola? O l’institut o la universitat? És el lloc on anem, i l’escola en particular és el primer lloc on anem. Aquest moviment és molt bonic perquè és un moviment molt humà. L’humà surt, va a l’escola i torna a casa. I, realment, aquesta repetició quotidiana… Tornem una mica al que dèiem abans de la quotidianitat. Aquesta repetició quotidiana no té res de gris. En principi, no hauria de tenir res de gris. Per què? Perquè té tot el sentit. Perquè en aquesta repetició, en aquesta repetició, es produeix la diferència. Per què es produeix la diferència en la repetició? Doncs perquè l’ésser humà és algú susceptible de maduració. És a dir, l’ésser humà pot madurar. No està fet ja des del principi, no està ja fet. Per tant, hi ha un procés de maduració possible. Com es produeix aquest procés de maduració? Amb aquesta repetició d’anar a l’escola. I aquí, a l’escola, un cop a l’escola, què és el que ajuda a produir-se aquesta maduresa? Doncs, en general, el que ajuda a produir-se aquesta maduresa està relacionat, d’una banda, amb les formes valuoses. Amb les formes valuoses. És a dir, amb el que té un tipus de forma, en un sentit molt ampli de forma, un tipus de forma valuosa. És a dir, bella. Un tipus de forma bella. Un tipus de forma bona. Un tipus de forma vertadera.\nEl que és vertader, bell, bo, són sempre una mena de formes. Formes molt flexibles que ens nodreixen i que ens ajuden al fet que nosaltres mateixos, a través d’aquest contacte, amb aquestes formes belles, vertaderes, bones, ens anem formant. La formació d’un mateix, la paraula també és molt reveladora, és a dir, l’adquisició de forma per part d’un mateix es produeix gràcies a aquesta mena de proximitat, de veïnatge, amb aquestes bones formes que, en el millor dels casos, l’escola ofereix, que l’escola facilita, que l’escola regala. A mi em sembla que el que realment constitueix la font de riquesa d’una comunitat, d’un nosaltres, d’una societat, és la diferència. És la diferència. I aquesta diferència és un enriquiment. És una cosa que fa que la vida sigui millor. Per què? Perquè, efectivament, la riquesa es troba en la diferència. Mentre que, quan les coses es tendeixen a homogeneïtzar, quan tot es converteix en el mateix o en gairebé el mateix, s’incrementa la inquietud, s’incrementa, diguem-ne, el malestar. Jo diria que un dels problemes de la societat nostra és d’un malestar latent a causa d’aquest procés de progressiva homogeneïtzació. A les escoles s’ha de notar, s’ha de sentir una cosa diferent. És a dir, la manera de viure, de respirar, de mirar, a casa ha de ser una. La manera de viure, de respirar, de mirar, a l’escola ha de ser una cosa diferent, sens dubte. I aquesta diferència és un enriquiment. Quan em pregunten: “Tu què creus que ha de ser la universitat?”. I el mateix diria per a l’escola, però més o menys fent aquesta projecció. Doncs els responc amb una definició que donava un autor de la fi de l’edat mitjana, Alberto Magno. Deia… És una definició molt preciosa: “Què és la universitat?”. Diu: “És la dolçor de la vida en comú de mestres i deixebles en la cerca de la veritat”. Jo penso: “És això”. És a dir, es parla de la dolçor de la vida en comú, de mestres i deixebles en un mateix moviment. No cal utilitzar la paraula “veritat” si ens sembla massa majúscula, és igual. El cas és que no es parla de la competitivitat, no es parla de l’individualisme, no es parla dels beneficis, no es parla dels resultats. Es parla de la dolçor de la vida en comú. La dolçor de la vida en comú. Això és una meravella, perquè això significa que és una manera de viure. Que després, en el món del treball, tal com està estructurat avui, et trobes amb altres coses, d’acord. Inclús pots acceptar que en un moment no pot ser d’una altra manera o és difícil que es canviï d’una manera molt ràpida. Però, almenys, això sí que és a les nostres mans, preservar aquesta forma diferent de vida.\nMarta. Parles del valor de la diversitat. En un món cada cop més intercultural en què ens trobem, necessitem saber conviure amb persones de diferents cultures. Quin seria per tu el valor de la diversitat?\n"Quan no hi ha diferència, tot és un tot i l'ésser i la res no coincideixen"\nJosep Maria Esquirol. Fa ja bastants anys vaig escriure un llibre sobre ètica intercultural, i assumeixo el que vaig escriure en aquell moment. Parlava d’aquesta manera, parlava d’una mateixa base que ens permetia la comunicació i l’entesa entre persones de cultures diferents. El que he fet els últims anys ha estat intensificar l’atenció cap al que és realment més concret. Aleshores, què és el més concret? Doncs les persones. Estic donant… Quan parlo de diversitat, estic donant sempre més importància a cada persona que a aquests elements, diguem-ne, de definició cultural o d’agregació cultural o d’unitat cultural. On és…? A veure, la pregunta que jo em faig a mi mateix és: on és l’autèntica diversitat? On és la diversitat més radical, això sí, la més radical, la que es troba més a l’arrel? Doncs no hi ha dubte. La més radical es troba a cada rostre personal. Quan tradicionalment o col·loquialment es diu: “Cada persona és un món”, això és molt savi. Això és tremendament savi. La diversitat es troba en cadascú, en cadascú. Cadascú de nosaltres és realment un món. Una persona és insondable. Som tan diferents. Jo miro els meus fills i penso: “Són realment uns altres”. On la paraula “altre” és “altre”. És a dir, són els teus fills. Bé, sí, sí, certament. Però aquí no hi ha res que estigui relacionat amb això de: “I per això els entenc, perquè és com si fossin extensions de mi mateix. Com si fossin unes còpies…”. En absolut. En absolut. És a dir, aquesta idea que a cada rostre personal hi ha una mena d’infinitud, això és, sens dubte, la base de la diversitat humana, i no hi ha cap superior a aquesta. Tot i així, admeto que, diguem-ne, hi ha unitats… No unitats, aires, informacions culturals que, en certa manera, fan que les persones tinguem alguns punts de referència diferents, que evidentment parlem llengües diferents… I això sí que és una diferència també, una diferència molt important. Però, junt amb aquestes diferències, què és el que cal advertir? Que tots ens podem entendre, jo diria inclús, gairebé perfectament, perquè la situació de la qual participem és la mateixa. És a dir, la condició humana, la situació humana fonamental, quina és? És la d’estar tots per damunt de l’horitzontalitat de la terra, com petites verticals precàries. I aquí estem tots igual. Estem sobre la terra i sota el cel. Tots igual. I aquesta situació fonamental és la que fa que les experiències més fortes, més radicals, siguin també les mateixes. I, per això, a pesar de parlar de manera diferent, a pesar de tenir punts de referència diferents, a pesar de tenir una història darrere també diferent, com que la situació fonamental és exactament la mateixa, ens entenem o, almenys, ens podem entendre.\nAquesta diferència no és incompatible amb la juntura, diguem-ne, la unió, sinó al contrari. És a dir, quina és la condició de possibilitat que s’estableixin vincles, que s’estableixin relacions molt fortes? La diferència. Però són, efectivament, relacions. És a dir, són unions, són vincles, són juntures. A mi aquesta paraula també m’agrada molt, la d’“ajuntar”. Ajuntar no és confondre, ajuntar és unir. La confusió és una cosa que no ens va bé. Confondre és fondre, com si tot pogués formar part d’un mateix tot, valgui la redundància, com si tot fos un tot. No, això no reflecteix la situació humana. La situació humana queda reflectida quan no s’insisteix en totalitats del tipus que sigui, sinó quan s’insisteix en les juntures, en els ajuntaments. Els ajuntaments entre les persones, entre les cases, entre els pobles. Quan es té present una cosa així com una totalitat, en realitat aquí no es poden donar relacions, perquè, com a màxim, al si d’una totalitat només hi ha parts, i les parts són simples parts. No són, diguem-ne, entitats diferents. No són éssers diferents entre els quals es pot establir un vincle. La part, al final, és una mera part i, per tant, és una cosa en què pròpiament ja no es pot parlar de relació. Només quan hi ha diferència, hi ha possibilitat de relacionar-se i, per tant, quan no hi ha diferència, tot és un tot i l’ésser i el res coincideixen.\n"Far atenció és cultivar una actitud"\nMarta. Un altre dels temes sobre els quals escrius és la importància de mirar amb atenció. M’agradaria que ens expliquessis quina és la importància de l’atenció.\nJosep Maria Esquirol . A vegades, insistim que convé posar atenció. Què significa posar atenció? Significa una mena de focalització, una mena de concentració. I aquesta concentració és com un exercici, un exercici anímic, un exercici espiritual, un exercici… Si no es vol parlar en aquests termes, es pot dir un exercici intel·lectual. Què és el que dona aquest exercici? Doncs un cultiu de la musculatura. No de la musculatura física, sinó d’aquesta musculatura que ens permet realment mirar. Mirar és més difícil del que sembla. Mirar, observar… Observar no és mirar fixament, és una actitud. És a dir, l’atenció, posar atenció, és cultivar una actitud. És cultivar una manera d’estar. Aquí l’important no és el resultat, sinó que és el moviment, el moviment de posar atenció. És el que deia també molt bé, molt bé, magníficament bé, Simone Weil. Simone Weil deia: “L’important és que els nois aprenguin a posar atenció. El resultat és exactament secundari”. Per què? Perquè aquest exercici ja té en si mateix els seus beneficis. A mi també m’agrada parlar de l’atenció per un altre motiu. A vegades, tendim a dissociar àmbits diferents quan, realment, en l’arrel es tracta de la mateixa cosa. I, en aquest cas, ho podem mostrar amb força facilitat. Quan parlem de l’atenció, ens referim a un exercici que, alhora, és cognoscitiu i moral o ètic. Les dues coses alhora i, a més, de manera indissociable. Què significa cultivar l’atenció? Procurar… Fixem-nos-hi, procurar que la persona sigui cada cop més atenta, més atenta. I quan diem: “És una persona molt atenta”, què significa que és una persona molt atenta? Doncs ja li estem donant un caràcter… A aquesta denominació li estem donant un caràcter moral. Estem dient que aquesta persona atenta es relaciona amb el seu entorn, es relaciona amb les coses i, sobretot, es relaciona amb la resta d’una manera peculiar, mai amb indiferència, sabent guardar la distància per no envair. L’atenció és una mena de moviment que et permet concentrar-te i estar per algú o per alguna cosa sense envair, sense dominar, sense trepitjar. És un moviment que se sap apropar guardant la distància. A mi això em sembla preciós, perquè és com entrenar la millor manera de viure, entrenar-se per a la millor manera de viure. I no és casual que la paraula “atenció” tingui com a sinònim la paraula “respecte”. És a dir, la persona atenta, la persona que cultiva l’atenció, és una persona respectuosa. I aquí passa el mateix. “Respecte” està relacionat amb aquest caràcter moral, amb aquesta actitud cap a les coses, cap a la resta. I, no obstant això, l’etimologia de “respecte” està relacionada amb la mirada. De manera que tenim aquesta mena de complicitat molt reveladora entre, diguem-ne, allò cognoscitiu i allò ètic.\nMarta. Josep Maria, tu dius que no cal preparar-se per al futur, sinó que cal fer futur. Què vols dir amb això i com podem fer futur des de l’escola?\nJosep Maria Esquirol . En primer lloc, tinc un cert problema, en general, amb les coses que dominen, que tendeixen a ser hegemòniques. I m’adono que últimament es parla moltíssim de futur. Tot el món parla de futur, i jo crec que he de resistir a aquesta tendència i, per tant, parlar menys de futur. Quan es diu que ens hem de preparar per al futur, això em sembla també força terrible. Per què em sembla terrible? Perquè la connotació de fons és que hi ha una mena de fatalisme, encara que no ho sembli, hi ha un fatalisme, perquè preparar-se per al futur és com dir: “Ve alguna cosa, ve alguna cosa. Ve alguna cosa i ens hem de preparar, perquè si no, ens destrossaran”. Bé, però això que “ve alguna cosa” és, precisament, la idea del fatalisme. És com si hi hagués ja alguna cosa preestablerta, una mena de destí, una fatalitat i, en el millor dels casos, tu pots tenir un petit marge de maniobra per preparar-te i no sortir-ne malparat. Bé, no puc compartir aquesta lectura del que és la situació humana. Jo crec que el demà està obert i depèn de nosaltres, sobretot de nosaltres. No només de nosaltres, però sobretot de nosaltres. I hem d’apel·lar a la nostra responsabilitat, no al nostre enginy per preparar-nos. No, això no. A la nostra… És a dir, com respondrem al que tenim entre mans. Jo crec que l’horitzó de l’acció col·lectiva no es troba al futur, sinó que es troba al món. L’al·lusió al món és molt més directa i, a més, és molt més interpel·ladora. Perquè el futur sempre és futur. Sempre és allà, mai acaba de venir. Mentre que, en canvi, el món és un món i ara. I el tenim aquí al davant. I la resposta ha de ser d’ara mateix. És a dir, el futur permet discursos evasius, permet discursos demagògics, molts, massa, mentre que, en canvi, el món permet menys demagògia i, per tant, la vergonya és molt més gran. A més, ocorre que “món” és una paraula molt bonica. Molt, molt bonica. És cert que la utilitzem com a sinònim d’“univers” i, per tant, de conjunt de coses, però també té una altra significació que encara no està totalment perduda, que és la que vincula el món amb una cosa harmoniosa, amb una cosa bella, amb una cosa neta, inclús amb una cosa justa.\nLa significació de “món”, en aquest sentit, s’assembla a la de “cosmos” en grec. “Cosmos” què era? Allò harmoniós, allò bell, allò just en el sentit d’allò ajustat. És a dir, la justícia està relacionada amb el que està ajustat, el que està ben unit. I resulta que els romans, quan utilitzaven la paraula “mundus”, van afegir, respecte als grecs, el sentit d’allò net. No? I aquest és el motiu pel qual, nosaltres, en el llenguatge normal, conservem una paraula que indica precisament això. És a dir, que indica el contrari d’això, que és la paraula “immund”. “Immund” significa, precisament, “el no món”. Per tant… I a què associem allò immund, és a dir, la immundícia? Als rebuigs, a la degeneració, a carregar-nos-ho tot de la pitjor manera possible. Aleshores, si immundícia és això, què és el contrari de la immundícia? Doncs crear món, generar món. És a dir, procurar que el món, és a dir, aquesta mena de bellesa, d’harmonia, de cosmicitat, de juntura, de justícia, sigui encara més món. Fer del món més món, és generar, a partir del que ens admira, a partir de les belleses que ens trobem, a partir de les harmonies que ens trobem, generar encara més, crear més món. És com crear més casa, fer que el món sigui més casa. Perquè, per parlar una mica mitològicament, les forces entròpiques, les forces de la disgregació, continuen sempre sent eficaces. És a dir, les coses que fem, les coses belles que fem, les coses belles que construïm, totes elles estan sotmeses al desgast. Si tu no les cuides, és com si un no es cuida a ell mateix, doncs estarà malament. Si nosaltres no cuidem el que construïm, això tendeix a petrificar-se. Tendeix a prendre moviments inercials ja molt, molt freds. Aleshores, tot el que fem, les escoles… Si creem o ajudem a crear una escola, això és una institució. Aleshores, podem dir: “Quina escola més bonica que hem creat, quin equip docent més ben compenetrat, que bé que es respira en aquesta escola, quin ambient tan amable…”. Molt bé, si això no es cuida, tendirà a desaparèixer. No només allò material, sinó que aquest ambient humà decaurà sense cap dubte. Què és fer més món? És, evidentment, construir més, construir més de tot el que valgui la pena. Però és també saber mantenir-lo valuós. Mantenir. “Mantenir” significa tenir entre mans, no deixar de tenir entre mans allò valuós. L’escola és també un exemple privilegiat d’això. No podem viure d’allò construït, hem de vivificar allò construït, i això és un repte permanent. No podem, simplement, anar a treballar d’una manera més o menys freda en una institució, pensant que aquesta institució ja té el teu sentit, oi? El sentit d’aquesta institució depèn de la teva capacitat de construir món, de generar món. I això, aquesta manera de parlar, jo crec que ens interpel·la moltíssim més. Interpel·la la nostra responsabilitat. No ens evadim en el futur, no fugim cap a aquesta mena de cosa indomable, anem cap al que és molt concret i és ara aquí mateix, perquè està relacionat amb els nostres oficis, les nostres dedicacions, les nostres vocacions, el nostre dia a dia. Això és concret i això és el que realment demana la nostra resposta, és a dir, la nostra responsabilitat. Fer escola és construir món.\n"Fer escola és construir món"\nMarta. Per acabar aquesta conversa, m’agradaria parlar sobre el teu últim llibre, ‘Humà, més humà’, i m’agradaria preguntar-te què és el que ens fa més humans als éssers humans.\nJosep Maria Esquirol . En aquest últim llibre que he escrit, que forma part del mateix camí de pensament que la resta de llibres que estic escrivint, en aquest últim, el que he intentat és, precisament, apropar-me al que, des del meu punt de vista, seria el nucli, el centre més profund de l’ésser humà. I em sembla que podríem dir que aquest centre més profund està relacionat amb el que col·loquialment anomenem la fibra sensible. És a dir, la capacitat extraordinària de quedar commoguts. El que realment em sembla admirable és que l’ésser humà es pugui commoure fins a extrems tan intensos. Aquesta possibilitat de commoció em sembla tan definidora d’allò humà que he buscat maneres diferents de parlar d’això mateix. Per exemple, amb l’al·lusió a la sensibilitat. Què significa un ésser commovible? Doncs un ésser afectable, un ésser enormement sensible. Un ésser que pot estar, diguem-ne, commogut, inclús per alguna cosa que és infinita. És a dir, a nosaltres no ens commou només una cosa definida, sinó que inclús ens commou, fixa-t’hi, ens commou el no-res de la mort. Estem commoguts pel no-res de la mort. Des de ben aviat, els nois i les noies senten aquest agulló de la finitud. I viure ja és viure amb aquesta commoció, amb aquesta mena d’afecció. Però, afortunadament, no només ens commou el no-res de la mort, també ens commou el gust de la vida. Estem commoguts, profundament commoguts, per aquesta mena d’abraçada de la vida, que és, alhora, una mena de claredat i una mena de caliditat. Viure és adonar-nos-en, aquest adonar-nos-en, i aquest sentir alguna cosa agradable en aquest adonar-nos-en, oi? És cert que, a vegades, les circumstàncies de la vida poden ser tan dures i tan obscures… No obstant això, aquesta duresa i aquesta foscor són coses que s’han d’entendre com el que sobrevé a aquesta commoció fonamental, que és la de la vida mateixa. Aleshores, en aquest últim llibre, insisteixo, d’una banda, en aquest fet que en el més profund de nosaltres mateixos, al nostre cor, el que hi ha o el que simbòlicament anomenem cor, en realitat, el que és és una profunditat increïble del sentir, una profunditat increïble de la nostra capacitat de quedar afectats i del moviment que ve a continuació. Perquè la idea és que nosaltres parlem perquè hem escoltat. És a dir, sempre el primer moviment és aquest. Alguna cosa ve.\nAlguna cosa ve, alguna cosa ens toca i, d’aquest estar tocat, d’aquest estar commogut, sorgeix… Commogut, que és un moviment, d’aquest moviment de la commoció sorgeix un altre moviment, que és el de la passió. Nosaltres som éssers apassionats perquè, en primer lloc, som éssers commoguts. Aleshores, aquesta passió, aquest moviment, que és el moviment de viure, és el moviment anímic, és la vitalitat de la mateixa vida, aquesta vitalitat, com es cultiva? Com es fa més humana, com intento definir al llibre? Com es fa encara més humà el que és humà? Doncs la resposta és força senzilla. Hi ha dues accions, dos verbs principals d’aquest increment de la vibració, d’aquest increment de la passió, que són els verbs estimar i pensar. Estimar i pensar. És a dir, qui estima, viu més, i qui pensa, també viu més. No és que és visqui més llargament, sinó que es viu més intensament. Hi ha un… Com sempre, aquí la inspiració poètica és insuperable i, alhora, envejable. Hi ha un vers de Hölderlin en què, parlant de Sòcrates, posa en boca d’aquest savi les següents paraules. Diu: “Qui pensa el més profund, estima el més viu”. Doncs això, és a dir: “Qui pensa el més profund, estima el més viu”. Aquí hi ha els dos verbs principals, “estimar” i “pensar”, que són els que fan que la vida humana sigui encara més humana.\nMarta. Moltes gràcies per aquesta conversa. Ha estat un plaer tenir-te a ‘Aprendemos juntos’.\nJosep Maria Esquirol . Moltes gràcies a tu.


Mapping de Festa Major 2014\ndilluns, 30 de juny de 2014 12:23\nAutor: Xavi Cabo.\nVídeo mapping a la façana del Museu\nLa façana del Museu de Gavà es va convertir ahir a la nit en una pantalla gegant on es van poder veure els dibuixos que grans i petits havien fet dissabte dins del Circuit d’Arts\nEs tracta del mapping, una de les grans novetats d’aquesta Festa Major\nL'aplicació de les noves tecnologies a l'expressió artística produeix en ocasions resultats sorprenents. Aquest és el cas del vídeo mapping, una tècnica consistent a projectar imatges sobre superfícies reals, generalment inanimades, per aconseguir efectes de moviment o 3D donant lloc a un espectacle artístic fora del comú.\nLa pràctica més habitual en les tècniques de vídeo mapping és projectar les imatges sobre edificis, acompanyant els efectes visuals amb efectes sonors que aportin major espectacularitat a l'espectacle.\nEtiquetes: Cultura Festa Major d'estiu Museu de Gavà\nDarrera actualització de dilluns, 30 de juny de 2014 12:45


Mitja lluna de fusta natural decorada amb flors seques preservades.\n> Regals amb Flor Preservada>Sant Jordi Roses i Espigues>Rosa amb estructura Sant Jordi Lluna\nRosa amb estructura Sant Jordi Lluna. La tradició de comprar i regalar una rosa a la teva dona és indiscutible, però també a les dones més importants de la teva vida i les que estan prop de tu, roses per a tota la vida amb les espigues de blat són tradició a Catalunya el dia de Sant Jordi. Mitja lluna de fusta natural decorada amb flors seques preservades amb les roses i les espigues de blat.\nUna rosa preservada i fusta.\nHem afegit una decoració per a lluir-la molts anys en la teva llar. Treballant amb la naturalesa i aprofitant els nostres recursos de proximitat per a crear bellesa, en aquest cas hem utilitzat Tòtem d'alzina rústic i en posició vertical ens permet fer un treball d'artesania amb les diferents flors.\nRosa vermella i blat\nRealitzat amb una rosa vermella preservada i blat, a més de la decoració amb flors preservades, lunaria o flor de plata, treballades artesanalment en l'estructura en fusta d'alzina rústica. Segur que embelleix l'espai on decideixis posar-lo aportant la calidesa pròpia que tenen les flors naturals seques i preservades.\nUn regal molt especial per a quan vulguis que el teu regal sigui inoblidable, valorant el seu treball i la qualitat dels elements\nProducte: Rosa amb Estructura Mitja Lluna\nOrnamentació: Una rosa preservada grans, acompanyat d'un manoll de blat de barba negra, amaranthus penjant i flor de lunaria, dos cors de fusta.\nColors: Rosa vermella preservada, vermell, rosa, blanc i groc.\nGrandària: Alt total 26 x 26 x 9\nPersonalització gratis: Text has de passar-ho per whatsapp indicant el número de la teva comanda.\nA l'abril Dissenys, tot l'exposat en la nostra web està fet a mà amb productes nacionals. No som importadors, la qual cosa ens garanteix la qualitat i originalitat del producte. Utilitzem el 90% de materials naturals i reciclables.


Redacció L'Arboç 28-11-2018 10:26 Lectures 1908\nL'àvia del Penedès, Amèlia Guardià, celebra el seu 107 aniversari . Jaume Ventura\nTenint en compte que va néixer el 22 de novembre de 1911 a L'Arboç, on ha viscut sempre, els 107 anys que acaba de fer ja ens diu els nombrosos i extraordinaris canvis socials que ha viscut al llarg de la seva vida. L’Amèlia que viu amb el seu fill Jaume de 81 anys (entre els dos sumen 188 anys), és una dona amb molt caràcter, treballadora i molt vital, Continua anant a la perruqueria pel seu propi peu, es vesteix i va al lavabo sola, i tot i que li falla una mica la vista i l’oïda està en plenitud de facultats mentals i físiques. Menja molt i té un bon piulet de veu. Cada matí tomba per la rambla del poble amb el seu caminador, i va a fer un cafè al forn. És una gran aficionada al futbol, segueix tots els partits del Barça, i està ben informada de tot, perquè escolta la ràdio i mira les noticies.


Parròquia de Santa Cecília de Sadernes - SALES DE LLIERCA (CATALUNYA)\nAltitud: 290 metres.\nEsglésia romànica del segle XIII. Consta d'una nau capçada per un absis semicircular; tots dos han estat sobrealçats posteriorment; està coberta per una volta de canó apuntat. Els seus murs romànics presenten paraments de carreus mitjans ben escairats; l'absis encara conserva l'antiga cornisa romànica amb una motllura sobre mènsules rectangulars. El frontis té un portal amb arquivoltes de mig punt i un òcul atrompetat a mitja alçada; el coronament està constituït pel campanar de dos ulls situat al centre de la façana i per una minsa cornisa als laterals que es correspon amb la teulada de dos vessants que cobreix el temple.\nDimensions: 17'80 x 5'00 x 12'00 metres respectivament de llargada, amplada i alçada.\nCampanar que ha resultat de transformar una espadanya en tancar-la per tots costats; té planta rectangular (3'90 x 3'20 m) i està coronat per una cornisa i una teulada a quatre vents amb un petit pinacle al cim. Els seus murs són de carreus mitjans ben escairats. La cel·la queda oberta amb dos finestrals en arc de mig punt al davant i al darrere i un a cada lateral.\nSituació: sobre els peus de la nau centrat en el frontis com una seva prolongació.\nAlçada: 18'66 metres.\nEn la documentació de l'any 2000, hi havia dues llandes de camió penjades, en compte de campanes.\nEn 2011 es conserva una de les llandes, penjada horitzontalment, mentre que l'altra ha sigut substituïda per una petita campana, amb jou de fusta i electromall.\nPossiblement, i degut a que eixes llandes han marcat els tocs durant decennis, haurien de ser preservades i explicades com a substituts de campanes desaparegudes, ja que formen part, també, del patrimoni sonor local. Nota de Francesc LLOP i BAYO (01-05-2016)\nSOBRINO, Josep (25-06-2011)\nCel·la de campanes Llanda de camió (1) 1940 60 125\nCel·la de campanes Llanda de camió (2) 1940 60 125\nSala de campanes Campana (1) BARBERÍ (RIUDELLOTS DE LA SELVA) 2008 53.5 89\nSALES DE LLIERCA: Campanes, campaners i tocs


Estructura del Discurs del Mètode.\nEl 26 de març de 1619, Descartes escriu a Beeckman: “He copsat no sé quina llum en el caos obscur d’aquesta ciència, i em fa l’efecte que amb l’ajut d’aquesta llum, les tenebres més espesses podran ser dissipades”. El “Discurs... “ vindria a ser una manera d’explicar com la llum (metòdica) de la ciència pot desenvolupar la racionalitat, sense perdre’ns en la foscor del dubte.\nEl “Discurs... “ pot ser llegit de maneres força diferents; però entre les diverses (i moltes!) interpretacions que se’n poden fer, en destaquen especialment tres: la dels qui el consideren com una mena de biografia intel·lectual de Descartes, que ens relata el seu esforç intel·lectual fins assolir un criteri de veritat universal i necessària, la dels qui el veuen com una mena de gran manifest de l’humanisme, coronat pel descobriment de la primera veritat universal i necessària (“cogito”) i finalment la dels qui el plantegen com a un tractat de teoria del coneixement en què es pretén justificar la superioritat (dogmàtica) de les idees innates per contraposició a l’escepticisme.\nEn qualsevol cas, sovint es diu que el “Discurs” és un text amb dues meitats ben diferents: fins a la quarta part se’ns donen raons per a l’escepticisme. A partir, però, del descobriment del “cogito” (segon paràgraf de la quarta part) la raó ja ha trobat el seu fonament indubtable: “jo penso, jo existeixo”. El dubte pot fer referència al contingut del pensament (a allò que jo penso), però no al pensament mateix: l’escepticisme queda superat per la universalitat d’un criteri de veritat que té –a més– un caire innat, universal i necessari.\nCal tenir present que la primera edició del text era un pròleg a tres assaigs científics i que tot el treball científic del cartesianisme estava fonamentat en l’existència d’idees innates. Si la matemàtica progressa (i pot descriure objectivament el món de la física) és perquè arranca d’axiomes (veritats evidents per elles mateixes) i els va desenvolupant pas per pas. La filosofia ha de fer el mateix: cercar una primera veritat evident i, a partir d’aquí, anar desenvolupant pas per pas els seus raonaments. Per això mateix “mètode” és en Descartes un sinònim d’ordre.\nParts del Discurs del Mètode\nSovint es diu que les parts més “filosòfiques” del Discurs són la segona i la quarta, mentre les altres són de caire autobiogràfic, més anecdòtiques i valuoses sobretot en la mesura que il·luminen aquestes dues parts. Això és òbviament un reduccionisme, però certament les “quatre regles” (a la segona part) i el “cogito” (a la quarta) estan entre el més important de la història de la filosofia. Resseguirem ara per sobre alguns temes nuclears de cada part però deixant ben clar que cap guia no pot suplantar l’esforç de lectura personal.\n1ª.- part: El text comença amb una ironia: “El bon sentit sembla la cosa més ben repartida del món...” Com es veurà, precisament el que passa és tot el contrari: El “bon sens” (raó) més aviat manca i està mal fonamentat. Al mateix paràgraf se’ns diu que no n’hi ha prou a tenir un bon enteniment; el que cal és aplicar-lo bé. Precisament aquest serà el propòsit del mètode: ensenyar a guiar bé la raó.\nPer la resta, el text té un caire autobiogràfic. Ens parla de la seva educació, destacant que li agradaven “sobretot les matemàtiques per la certesa i evidència de les seves raons”. La convicció de la necessitat de “certesa i evidència” articula tot el raonament del Discurs. En aquesta part és de destacar també la condemna de la filosofia (escolàstica) del seu temps, precisament perquè: “no hi ha cap cosa en ella que no sigui objecte de disputa i que per consegüent no sigui dubtosa”. Al final Descartes decideix deixar d’estudiar per tal de començar a llegir “el gran llibre del món”.\n2ª.- part: Comença amb la famosa “meditació de l’estufa”, un fet quasi místic en la vida de l’autor. En l’original se’ns diu que ell estava “en una estufa” (una mena de sauna individual, possiblement) com a conseqüència d’un moment d’aturada en la guerra quan se li va acudir –tot d’una– la necessitat del mètode, com una forma d’ordenar la raó. Significativament, la metàfora del primer paràgraf és arquitectònica. De la mateixa manera que les ciutats fetes sobre un mapa són més harmòniques que les citats que neixen per l’atzar i l’amuntegament, també una raó ben ordenada serà més eficaç i veritable que una altra mal fonamentada.\nPerò el nucli del capítol són les quatre regles del mètode (evidència, anàlisi, síntesi i enumeració) i especialment la primera, perquè tota veritat universalment vàlida ha de ser evident per ella mateixa. És significatiu que Descartes, tot seguit de les quatre regles, ens recordi que aquestes quatre regles són també les de les matemàtiques (ciència model del racionalisme).\n3ª.- part: La moral “per provisió” s’ha d’entendre d’una manera similar a les provisions que necessita algú per emprendre un viatge, o un exèrcit per fer la guerra. Es demostra aquí que Descartes vol fer un dubte metòdic (i no escèptic) precisament per les moltes precaucions que pren a l’hora de fer l’operació del dubte. És significatiu que la política quedi sempre fora del camp del dubte. És un dubte “conservador” que es refereix al món i mai no al “jo”. El context de la moral “per provisió” és estoic: cal vèncer-se un mateix abans que la fortuna.\n4ª.- part: Té tres nuclis: el dubte (les raons del dubte), el “cogito” (“jo penso”) i Déu.\nCal veure com se segueix la regla d’evidència fins al final (“si alguna cosa pot ser imaginada com a falsa, cal considerar-la tal”) Podem dubtar del món, dels sentits, del raonament. Però hi ha una certesa que resisteix el dubte, Aquesta certesa és la primera intuïció: “jo penso, ergo jo sóc” .\nAtenció: aquesta intuïció és universal i necessària. En aquest sentit no prové de cap raonament (tothom sap sempre i ja que ell pensa i existeix) sinó que se’ns presenta immediatament. Descartes insisteix a dir que el “cogito” és una substància- per tant és quelcom que existeix per sí mateix. En altres textos s’insisteix que el pensament (en hipòtesi) podria existir àdhuc sense un cos físic i material (“no necessita de cap lloc ni depèn de cap cosa material). D’aquí sorgeix el problema del dualisme (ment/cos) que ha durat pràcticament fins avui.\nQue penso i existeixo són intuïcions simultànies, l’una no pot existir sense l’altra.\nA continuació apareix la idea de Déu com a conquesta de la raó. La raó és tan potent i capaç que fins i tot pot pensar allò més gran del qual no resulta pensable: Déu. Però aquest Déu no és el de la fe sinó el de la raó (Per això Pascal deia que Descartes era “un ateu amagat”).\n5ª.- S’explica bàsicament el mecanicisme (la idea d’un món mogut per mecanismes mecànics: acció/reacció, causa/efecte). Descartes havia volgut fer un llibre sobre el tema (el “Del món o tractat de la llum”) , però no el va publicar per les conseqüències del “cas Galileu” . Apareix la idea de l’animal-màquina (el cor com a motor...) Aquesta qüestió té una importància central en l’àmbit de l’antropologia.\n6.- Es parla d’una manera implícita però òbvia del “cas Galileu” i les seves conseqüències i es reivindica la pròpia activitat científica.


Josep Maria Panareda Clopés – GRAM Grup de Recerca Ambiental Mediterrània\nJosep M. Panareda Clopés (1945, Santa Maria de Palautordera, Barcelona) és llicenciat en geografia i història el 1973 per la Universitat de Barcelona, on es doctorà el 1978. Obtingué el títol de maîtrise en lettres (diplome d’estudis superiors en ecologia i geografia física) a la Universitat de Tolouse II-Le Mirail (França) el 1974.\nFins al 2012 ha estat catedràtic en l’àrea de Geografia Física a la Universitat de Barcelona, on ha impartit assignatures de cartografia, geografia física, biogeografia i paisatge.\nHa participat en la redacció de plans especials i estudis de base d’espais protegits (Montseny, Montserrat, Montnegre i el Corredor, Serralada de Marina i Parc del Foix).\nLes línies de recerca principals han estat: dinàmica i evolució del paisatge, tipificació i cartografia d’àrees de distribució d’espècies i didàctica de la geografia. Ha participat i dirigit diversos projectes competitius sobre dinàmica i evolució del paisatge de les serralades costaneres catalanes, del litoral, de les riberes mediterrànies i de la laurisilva canària.\nDes de la seva jubilació es dedica prioritàriament a l’assessorament de recerca i a activitats divulgatives centrades en temes geogràfics mitjançant redacció de llibres i articles, conferències i guiatge pel territori.\nHa participat en més 585 publicacions, entre articles i llibres científics i de divulgació, de les quals 73 són llibres.


Agència de Posicionament Web SEO / SEM a Granollers - RoninEstudi\ni estratègies SEO i SEM\nsabem com posicionar webs a Google.\nLa teva agència SEO a Granollers\nLa realitat és que gairebé ningú llegeix més enllà de la primera pàgina de Google quan realitza una recerca. Per aquesta raó, ens esforcem cada dia per estar a l’última en tècniques de posicionament web SEO i aconseguir així que el teu lloc web escali i es posicioni favorablement al cercador més utilitzat del món.\nSaps el què és el SEO i per què ho necessites?\nEl SEO és l’art de saber posicionar-se a Internet. Consisteix en l’aplicació d’un conjunt d’accions i tècniques que tenen l’objectiu de millorar la visibilitat d’un lloc web en els resultats dels diferents motors de cerca existents, encara que a Espanya és bàsicament Google en abastar el 96% de les recerques totals.\nAbasta tots aquells aspectes que es poden modificar des de dins d’un lloc web, des de l’estructura, els enllaços interns, la usabilitat, el contingut, la velocitat, fins a altres aspectes tècnics.\nPer contra, en el SEO Off Page es fa ús de recursos externs al lloc web per tal d’optimitzar el seu posicionament en cercadors. Una de les tècniques més emprades per a aquest tipus de SEO són les estratègies de Linkbuilding, que fan augmentar l’autoritat d’un lloc web.\nEn el context actual, una estratègia SEO és essencial perquè en l’actualitat es realitzen milers de milions de recerques diàries que únicament són atretes pels primers resultats de Google.\nAvui dia, el desig de qualsevol negoci és el de cobrir el nombre màxim de recerques relacionades amb el seu producte o servei per tal d’incrementar les seves vendes procedents del trànsit en línia.\n01 Anàlisi i estratègia\nRealitzem una anàlisi de la teva idea de negoci, detectem i analitzem els teus competidors més propers i desenvolupem una estratègia de paraules clau. Òbviament, vam explorar el teu lloc web a fons a través d'una auditoria i resolem possibles errors interns. Tot això amb el propòsit de crear una estratègia SEO totalment alineada amb els teus objectius.\n02 Accions SEO On Page i Off Page\nSupervisarem constantment teu lloc web i avaluarem l'impacte de les accions realitzades per a garantir que l'estratègia seguida estigui funcionant correctament. Finalment, analitzarem els resultats obtinguts i definirem noves accions en el cas que fos necessari.\nUn cop establerta l'estratègia en la part inicial, procedirem a aplicar les accions SEO On Page i Off Page necessàries. Què vol dir això? Bé, farem millores des de dins i fora del seu lloc web per tal de mostrar-li a Google que el teu contingut és el més important i que mereix estar entre les primeres posicions.\nAvantatges d'una bona optimització SEO\n01 Augment de trànsit de qualitat\nEls llocs web que es troben en les primeres posicions en els resultats de cerca s'emporten la millor part del pastís. L'elevat nombre d'impressions i clics en les pàgines de resultats, ens assegura un augment del trànsit de qualitat.\n02 Una inversió en segura\nA mesura que passa el temps i l'estratègia ha anat resultant amb èxit, el trànsit haurà crescut i s'haurà estabilitzat. Tot això permetrà aconseguir nous usuaris de forma gratuïta (sense necessitat de pagar per clic) que busquen exactament el que ofereix el teu negoci.\n03 Enriquiment de la usabilitat web\nSi facilitem la navegació interna del teu lloc web per als motors de cerca, l'experiència d'usuari també es veurà millorada, d'aquesta manera un factor molt valorat per Google a l'hora de definir la rellevància de la teva pàgina.\nDISSENY SEO I SEM\nEls nostres serveis SEM a Granollers\nCreem, monitoritzem i optimitzem campanyes de Google Ads perquè, quan els teus clients potencials cerquin paraules relacionades amb el teu producte o servei, el teu lloc web aparegui si o si per sobre dels resultats orgànics.\nQuè és el SEM o PPC?\nLes sigles de SEM provenen del “motor de cerca del màrqueting”, o el que és el mateix, el màrqueting de motors de cerca. Actualment, la paraula SEM s’usa comunament per a les campanyes de pagament per al posicionament en cercadors.\nPer tant, el SEM consisteix a comprar anuncis PPC (pagament per clic) que queden distribuïts en llocs estratègics dins de les pàgines de resultats (serps de Google).\nDescobreix Google Ads: la publicitat controlable\nGoogle Ads s’ha convertit en una de les eines online més eficaces i increïblement valuoses per a les empreses. Aquesta brinda l’oportunitat d’introduir anuncis en posicions estratègiques perquè siguin vistos per milions de persones.\nSi el que estàs buscant és augmentar les teves vendes o obtenir clients potencials gairebé immediatament, les campanyes SEM poden arribar a ser un gran aliat.\nEn les campanyes SEM únicament es paga quan l’usuari fa clic a l’anunci, d’aquesta manera podem mesurar el ROI amb molta precisió i maximitzar així la seva rendibilitat.\nCom desenvolupem una campanya de SEM\n01 Estratègia a mida\nEs realitza una anàlisi de les necessitats del teu negoci en funció del mercat, així com de les teves expectatives i de la competència.\n02 Optimització de la pàgina de destinació\nQuan un usuari aterra en un lloc web, la primera impressió que es porti dependrà del atractiu del disseny per a l'usuari, de manera que és important que, la pàgina on aniran a parar els usuaris estigui optimitzada de cara a augmentar les conversions.\n03 Gestió contínua\nEs durà a terme una avaluació diària sobre el rendiment de la campanya. Per a això s'adaptarà el pressupost i s'aplicaran les modificacions que siguin convenients.\n04 Valoració de resultats\nEs monitoritza el rendiment de la campanya i s'optimitza l'estratègia a Google Ads per aconseguir els millors resultats possibles. Es presentarà una anàlisi mensual de resultats per mantenir-te al dia sobre el rendiment dels teus anuncis.\nAvantatges d'una estratègia SEM\n01 Resultats instantanis\nA Google, la visibilitat dels anuncis és immediata pel que la teva empresa queda exposada al públic des del primer minut. És per això que és aconsellable si es complementa amb una estratègia de SEO.\n02 Audiència micro-segmentada\nEl disseny dels anuncis està pensat per atraure el públic objectiu, i només els vam mostrar als usuaris que realment podrien estar interessats en els productes o serveis de la teva empresa.\n03 Ràpid retorn d'inversió\nGràcies a un trànsit altament segmentat i la capacitat monitoritzar el pressupost diari, és possible accelerar el retorn de la inversió.\nT'ajudem a desenvolupar les estratègies\nSEO / SEM del teu negoci?


Jaume Barberà, un indignat a Palamós\nFoto de Toni Sánchez Aquest dissabte vaig assistir a una de les conferències que el 15-M palamosí organitza regularment al Passeig del Mar. Van convidar-hi Jaume Barberà , el qual s’ha mostrat sensible en nombroses ocasions a les reivindicacions del moviment indignat . Contràriament a allò que creuen algunes persones, no són trobades concebudes per adoctrinar ningú ni tampoc per empènyer les masses cap al corrent absorbent del populisme d’esquerres. Tal com jo ho veig, es tracta, senzillament, d’un conjunt de xerrades que pretenen estimular la reflexió, amb independència que hom combregui més o menys amb les idees que exposi cada ponent. Òbviament, si algú se sent proper a les tesis de la FAES, posem per cas, no s’hi trobarà precisament com a casa però l’organització no tanca les portes a ningú. Personalment, en ocasions, no he estat massa d’acord amb determinats posicionaments, malgrat que sempre n’he extret alguna reflexió constructiva. La presència de Barberà va con\nJordi Pujol i Marta Ferrusola, a dalt del Dragon Khan. Imatge extreta de tarragonamesborrona.info L’eufòria independentista em genera una angoixant perplexitat. Directament, confessaré que em deprimeix fins a les llàgrimes. Tinc la impressió que visc en una Catalunya bipolar. Des de les enlairades proclames a favor del nou Estat, caic en el pou sense fons de la realitat quotidiana, un panorama social desolador, que reclama respostes immediates. Visualitzo un nen que va a l’escola: carmanyola de plàstic a la mà i estelada penjada a l’esquena. Trobo la imatge esborronadora; entre tots li hem fet creure a la criatura que el primer element tindrà quelcom a veure amb el segon. Escric aquestes línies sense ànim de ferir la sensibilitat de ningú. Simplement, trobo incomprensible que, després del que hem patit en les darreres dècades, tants ciutadans confonguin l’enrevessat joc del poder amb un debat de Telecinco . La farsa dels enfrontaments entre polítics no deixa entreveur\nBenvolguts lectors: aquest blog ha patit una sèrie de modificacions, alienes a la meva voluntat. Ahir al matí, vaig veure que la pàgina principal estava desconfigurada: havien desaparegut textos, comentaris i enllaços; alguns missatges estaven fusionats... Primerament, vaig pensar que es tractava d'una nova pífia de Blogger -no seria la primera vegada que falla-. Més tard, però, vaig adonar-me que aquests problemes només apareixien amb el navegador Internet Explorer , mentre que amb el Mozilla no hi havia cap dificultat. Avui, les anomalies persisteixen amb el primer i amb el segon tot segueix en la línia de la normalitat. Espero que els responsables d'aquest desori treballen per arreglar-ho. De moment, si voleu llegir correctament els continguts de Si plores perquè has perdut el sol... , us recomano que no utilitzeu l'IE. He navegat per la xarxa i he vist que no sóc l'única usuària que ha patit desorganitzacions d'aquesta mena. Si cliqueu aquí, hi podreu veur\nLa Diada dels camaleons\nImatge extreta de racocatalà.cat La darrera setmana de setembre direm adéu a l’estiu. Ens trobem en aquell període d’entretemps en el qual s’escau fer una progressiva renovació del vestuari. Encara que persisteixi la xafogor, en certs moments del dia, es necessita un mocador per a cobrir el coll o una jaqueta prima, que ens protegeixi del vent fresquet del capvespre. Els grans magatzems i botigues de roba fa dies que exposen als aparadors les col·leccions de tardor. Entre les rampoines sobreres de les rebaixes estivals, hi llegim: New collection . Per a bona part de mortals, bàsicament, es tractarà de mirar i salivar, com un trist gos de Pavlov que mai no rep la gratificació anunciada. Un cop revisats els pressupostos domèstics, caldrà esmerar-se en reciclar, més que no pas en comprar les glamuroses peces . Detesto amargament Ann Wintour i totes les deesses de la moda, que ens arrosseguen vilment cap al terreny de la perpètua frustració. Som víctimes d’una invasió visual de\nZizek i el divorci\nEl filòsof esolvè Slavoj Zizek, immers en una de les seves dissertacions. Imatge bturn.com. Abans d’escriure un article al blog, estic uns quants dies pensant quins temes poden resultar d’interès pels lectors d’aquesta pàgina. A banda d’altres qüestions que tinc sempre presents, procuro no repetir-me massa perquè l’avorriment és la sentència de mort de qualsevol petit amant de les lletres que no tingui cap altra aspiració que la d’entretenir els seus seguidors –per pocs que siguin- i despertar-los el cuquet per l’anàlisi crítica de l’actualitat. Durant els darrers dies, m’han ballat pel cap un parell d’escrits sobre corrupció que finalment he descartat perquè el tedi i la sensació de vòmit em superen. Entenc que si jo no tinc esma per entrar un dia més dins les entranyes pútrides d’aquest desgovern, les persones que em llegeixin tampoc s’hi sentiran atretes. La ignominiosa macroestafa de què som víctimes és tan flagrant i desvergonyida que parlar-ne repetidament pot


Acte d’inauguració de la plaça de les Escoles i de la plaça del Proletariat | INS Can Roca\nActe d’inauguració de la plaça de les Escoles i de la plaça del Proletariat\nDeixa un comentari Posted by inscanroca a 13 gener 2017\nAhir dijous diversos alumnes del centre van participar a la inauguració de la plaça de les Escoles i la plaça del Proletariat. El nom d’aquestes places va ser escollit després d’un procés participatiu de la Taula d’Infants i Joves formada per alumnes dels tres centres del barri: l’escola Pere Viver, l’Institut de Can Roca i l’Escola Municipal d’Educació Especial FATIMA a través del projecte “Posem nom a dues places de la ciutat”.\nAquest projecte es va dur a terme durant el curs passat i enguany s’ha fet la inauguració de les places. Us deixem els enllaços a la notícia a la premsa escrita i a la televisió.\n← Recordatori: dimecres 7 i divendres 9, festius de lliure disposició\tRecollida de joguines i aliments →


Cultura General Divendres 31 d'agost del 2018\nRamón Verdaguer conduirà l’itinerari literari ‘Cementiri de Sinera’ aquesta tarda des de la Biblioplatja\nS’explicarà què representa el llibre de Salvador Espriu que, segons Verdaguer, va canviant al llarg dels versos. El recorregut finalitzarà al cementiri d’Arenys.\nCultura General Dijous 30 d'agost del 2018\nEl Museu d’Arenys va donar a conèixer el coixí vertical i el treball sobre tul en la Fira Internacional de Kecsckemét\nLa ciutat hongaresa, que és més tradicional, va quedar sorpresa de la manera de treballar del museu arenyenc. La trobada es va dur a terme el passat cap de setmana.\nCultura General Divendres 24 d'agost del 2018\nEl Museu d’Arenys marxa avui a Hongria per participar en la Fira Internacional de Kecsckemét\nÉs la sisena vegada que la ciutat hongaresa organitza aquesta fira de puntes i, enguany, el Museu d’Arenys de Mar hi serà per donar a conèixer diverses mostres i peces arenyenques.\nCultura General Dissabte 28 de juliol del 2018\nLa Sala Noble del Calisay acull avui una ‘Charrada Occitana’ organitzada pel Cercle Occità dels dos Arenys\nEs tractarà diverses qüestions sobre la llengua, vinculats a la història i a la situació actual.


Pujar al volcà Rinjani per lliure i gratis – Fuet i Mate\nIndonèsia és un país molt explotat turísticament i és difícil trobar coses per fer que siguin gratis. Si es tracta de naturalesa, com cascades i especialment volcans també és difícil trobar-ne que es puguin fer sense guia o més ben dit, poder-se escapar de pagar el guia, perquè per lliure es poden fer molts però la màfia del turisme t’impedeix, en alguns casos, gaudir de l’atractiu.\nUna de les grans preguntes, quan estàs a l’illa de Lombok, és com pujar al volcà Rinjani per lliure i a poder ser gratis. La resposta és fàcil, només cal googlejar una mica i apareixen 15.000 entrades de blog que expliquen com fer-ho. Llavors perquè explicar-ho nosaltres? Perquè tenim quatre coses a aportar que no hem llegit i perquè així hi ha una actualització del setembre de 2017.\nComencem per explicar l’opció gratuïta, que és ben senzilla: entrar al parc nacional quan l’oficina ja hagi tancat. La porta principal d’entrada està oberta tota la nit, així que només cal començar caminar durant l’horari que l’oficina està tancada. A la tarda ens van dir que tancava cap a les 19.00 i al matí obria a les 7.00. Nosaltres vam entrar-hi a les 05.30, ja que comptàvem que el sol surt cap a les 06.00, per tant només hauríem de caminar amb el frontal 30 minuts, però el cert és que vam tenir tanta sort que hi havia lluna plena, així que ja teníem suficient llum per caminar. Vam arribar a un punt on un gos lladrava molt i hi havia una espècie de reixa al mig del camí. En apropar-nos vam tocar un cable que travessava el camí i això, sumat al gos, va despertar el pastor. Pensant que aquí s’acabava la nostra expedició, el pastor rastafari va baixar de la seva cabanya i ens va obrir la reixa amb una rialla i a seguir.\nPer tant, aquí tenim dues de les coses noves, una que no cal començar a la matinada i fer el recorregut pràcticament tot de nit. Si teniu tenda de campanya, podeu començar-lo a les 20.00h i acampar al primer punt, tot i que caminareu unes dues hores a la fosca però no haureu de pagar per dormir en una guesthouse. Si no teniu tenda de campanya, podeu començar a les 05.30 que també entrareu gratis i només caminareu una mitja hora amb el frontal.\nL’entrada al parc costa 250.000Rp però realment t’enfadades si la pagues perquè està tot molt brut i bona part és culpa dels guies i dels portejadors. El tema, a part, és que si la pagues, has d’anar amb guia i llavors la broma de l’excursió s’eleva als 100U$D.\nAra anem a la part de com evitar el guia. Resulta que hi ha dues maneres d’accedir a la ruta del volcà: per la porta principal del parc o per una entrada alternativa que t’estalvia una hora de caminada, però aquest punt té dues contrapartides. Mentre que l’entrada principal està dins del poble, l’accés directe està a uns 4 km i l’altre fet és que per aquí és on comencen els tours que paguen al guia, per tant, està ple de màfia. És a dir, que recomanem començar i sobretot acabar per la zona de l’entrada principal. Si comenceu a les 05.30h no us trobareu a ningú.\nUna vegada dins del parc, tampoc us trobareu a ningú fins a arribar al primer campament, al cap d’un parell d’hores de caminada per terreny gairebé pla. A nosaltres mai ningú ens va dir res per anar sense guia i ni tan sols ens vam demanar per ell i això que era clar que ho fèiem pel nostre compte perquè dúiem la tenda de campanya i les motxilles (la gent que va amb guia porta una petita motxilla amb l’ampolla d’aigua i s’ha acabat). A la zona d’acampada tampoc ningú ens va venir a molestar i això que érem els únics que hi anàvem sense guia i que, per tant, teniem una tenda diferent.\nPer tant, la tercera cosa nova és que hi ha dues entrades, una a 4km del poble que potser hi podeu arribar fent dit i que us estalvia una hora de ruta però que té la contra que segurament us trobeu algú que us impedirà l’entrada sense guia (potser a la matinada no, però durant el dia sí). Per tant entreu per la zona on hi ha l’entrada principal i sortiu també per allí. Així us eviteu de caminar per la carretera (si no és que feu dit) i sobretot, us estalvieu als pesats dels negociadors que hi ha a la carretera principal.\nNosaltres vam entrar per la porta principal però en tornar, per voler explorar i fer el camí per on veiem passar els portejadors, ens vam posar a la boca del llop i vam sortir a la sortida/entrada dels guies. Mentre descansàvem, van venir dos guies a oferir-nos els seus serveis, pensant que volíem començar la ruta i aprofitant aquesta suposició els vam dir que estàvem esperant a dos amics i que ja marxàvem d’allí…si s’ho van creure o no, no ens preocupa, però si que ens va quedar clar, que per allí NO SIN MI GUIA.\nLa quarta cosa nova és que es pot acampar sense problemes i que es pot fer foc, per tant si teniu per cuinar, sempre us podreu esclafar uns noodles i l’aigua pel te o cafè. Pel camí es travessen rius però és fàcil que estiguin secs, porteu mínim 2 litres d’aigua per persona per beure, més la que necessiteu per cuinar.\nLa ruta és dura però senzilla des del punt de vista de l’orientació. Potser després de passar el primer punt de control (on, almenys al matí no hi ha ningú) hi ha una zona on costa una mica orientar-se però seguiu el camí que seguiu arribareu a bon port. Heu de travessar el riu un parell de vegades fins a arribar al primer campament. Del primer al segon, que haureu de tornar a travessar el riu, hi ha una mitja hora de caminada tranquil·la, sense pèrdua, seguint el camí que a poc a poc va agafant pendent. Del segon al tercer campament, una hora després, el pendent va augmentant però sense exagerar. A partir del tercer campament és quan la cosa es posa lletja, el pendent augmenta considerablement i el terra de terra tova dificulta la pujada. Nosaltres vam tardar gairebé dues hores a fer aquest tram. Unes 5 hores després d’haver començat s’arriba a la zona d’acampada, amb vista al llac. Aquí hi arribareu bruts de terra i us trobareu la zona bruta d’escombraries que deixen els portejadors després d’haver cuinat pels turistes. Si hi arribeu al migdia, haureu de lluitar contra els micos, que ja estan acostumats a anar a rebuscar entre les escombraries tirades per la muntanya per tal de rescatar alguna cosa de menjar. A partir de les 16.00 comencen a arribar els grups de guia-portejador i turistes.\nEl pròxim dia tens l’opció de caminar 3 hores més a partir de les 02:00 de la matinada per veure sortir el sol o dormir fins que tinguis ganes i emprendre la tornada. Mentre torneu veureu una gran quantitat de portejadors que surten d’una espècie de bosc. No caigueu en la temptació de passar-hi, ja que us posareu a la boca del llop, com ja us hem explicat. Sortireu just a l’entrada que ús comentàvem que comencen els tours, que està plena de guies i a més a més a 4 km del poble. Si cometeu el mateix error que nosaltres, actueu amb normalitat i en sortir del parc, gireu cap a l’esquerra del camí asfaltat direcció a la casa que es veu i després el primer trencall a la dreta que us portarà directament a la carretera principal. Per tornar podeu provar de fer dit.\nSi teniu per acampar, feu-ho on hi ha les vistes del llac i si no, toca pujar i baixar en un dia, és viable però no sé si paga la pena. Comenceu a les 05.30h, abans de les 12:00 esteu a dalt. Descans, dinar i cap a baix. Això sí, assegureu-vos de tenir una dutxa quan arribeu a baix.\nPorteu, com a mínim 2 litres d’aigua per persona i dia, i això contant un dia no calurós.\nMés fotos de Lombok\nCategories:Com sobreviure turísticament a Àsia, Gratis de motxiller per Àsia, Hauries de Saber per Àsia, Indonèsia, Pressupost Motxiller per Àsia\nTagged as: acampar, com ho feu, Gratis de motxiller per Àsia, Indonèsia, lombok, muntanya, parc nacional, volcà


Xavier Rius Sant: ARTUR SEGARRA, L'ULTRA DE TERRASSA, EX BOIXOS NOIS, CANDIDAT DE PxC I DEFENSOR DEL VEGETARIANISME DE HITLER, QUE FUGÍ D'ESPANYA DESPRÉS D'ESTAFAR VELLES I ESTÀ EMPRESONAT A TAILÀNDIA PER MATAR I ESQUARTERAR UN ENGINYER CATALÀ\n(Actualitzat 21 d'abril de 2017: Segarra condemnat a mort pel tribunal penal de Bangkok)\n(Llegir article sobre Artur Segarra que vaig publicar al Periódico el 12 de juliol de 2016, dia que va començar el judici que va coincidir amb l'últim capítol de la sèria La Embajada)\nAquest últims dos mesos diversos mitjans informatius, diaris i televisions, s'han dirigit a mi reiterades vegades demanant informació sobre Artur Segarra, actualment empresonat a Tailàndia, acusat de matar i esquarterar a l'enginyèr català, David Bernat, donat que fa uns anys havia militat a grups ultres. Militància de la que hi ha constància documental que havia estat candidat de PxC a Manresa el 2007 (número 20) i havia fet una xerrada a la llibreria Europa de Barcelona demanant el respecte a la vida dels animals i el règim vegetarià que com sabem, seguia Hitler. Insistent ha estat algun mitjà com Equipo de Investigación de La Sexta.\nConvocatòria de la xerradea en defensa del vegetarianisme que va fer Segarra a la nenonazi, Llibreria Europa\nSegarra en ser extraditat de Cambodja a Tailàndia, somrient, com si la cosa no anés amb ell\nPer tot això publico aquí el blog algunes informacions contrastades que he obtingut d'aquesta persona, que demanava respecte per la vida dels animals i està acusat de matar i esquarterar a una persona. La policia creu que Bernat va ser segrestat i torturat amb l'objectiu d'entrar als seus comptes bancaris.\nArtur Segarra, de 37 anys, principal sospitós de l'assassinat de l'enginyer de l'Albi (les Garrigues) David Bernat, tenia una ordre d'ingrés a presó del jutjat penal 14 de Barcelonai no es va presentar el maig de 2015 a un judici en què se l'acusava d'un delicte de falsificació de documents i tinença il·lícita d'armes. Fa cinc anys va fugir d'Espanya per evitar ser jutjat i els delictes pels que tenia aquesta ordre d'ingrés a presó, eren entre d'altres, formar part d'un grup que estafava a persones grans a les que els feia signar suposades escriptures d'hipoteques inverses, per les que rebrien una mensualitat durant quinze o vint anys a canvi del pis que passaria a mans d'aquest si els hereus no pagaven el deute. Segarra i l'advocat Francisco Comitre amb la complicitat del notari Enrique Peña, els feien creure que signaven hipoteques inverses a canvi d'una renda vitalícia, però en realitat eren contractes de compravenda, amb clàusules abusives. A més, els compradors eren testaferros que demanaven crèdits sobre aquests habitatges i desapareixien, condemnant els ancians a ser desnonats. Els Mossos d’Esquadra, després de mesos d'investigacions, van activar l'operació ‘Cocoon’ i van detenir a tots els integrants del grup que van ser condemnats, tret de Segarra que va escapar. Segarra està acusat de pertinença a organització criminal, d'estafa, de falsificació documental i de blanqueig.\nÉs un fet que Segarra militava als grups ultres de Terrassa on vivia. Havia estat vinculat als Boixos Nois i tenia diversos tatuatges dels que destaca una gran de la Sagrada Família al coll i el pit.\nEls ultres de Terrassa d'aquells anys no tenien relació amb cercles neonazis de Sabadell. Històricament els neonazis de Sabadell i els de Terrassa s'han ignorat. Hi ha diverses raons segons fonts ben informades que no volen ser citats. La primera és que els de Terrassa eren dels Boixos Nois i els de Sabadell eren de les Brigadas Blanquiazules. Una altra raó és que a Terrassa políticament tiraven més cap a Democracia Nacional, mentre que a Sabadell simpatitzaven amb el MSR.\nEls de Terrassa no eren anticatalans, tot i que fosssin espanyolistes, mentre que els de Sabadell han estat sempre anticatalanistes castellanoparlants. A Terrassa l'àmbit neonazi era bastant més burgès que a Sabadell, on tothom era de barris, immigrants espanyols de segona o tercera generació, i amb un nivell social i cultural més senzill. I els de Terrassa també consideraven que els de Sabadell eren "garrulos" i que per això els enxampaven sempre i havien patit nombroses condemnes.\nAquest és el motiu que Segarra i altres ultres terrassencs haguessin tingut tirada d'anar cap a Manresa i el Bages, donat que Sabadell monopolitzava el Vallès Occidental a nivell d'extrema dreta. Per això alguns terrassencs com Segarra van formar part el 2007 de la llista de PxC de Terrassa que encapçalaven persones catalanes "de tota la vida" com Xavier Arcas i Albert Pericas, "l'Animal".\nTothom que va conèixer a Segarra destaquen la seva gran capacitat dialèctica per convèncer a qui sigui del que sigui, cosa que li funcionava amb la gent gran que va estafar. "Es creia les seves mentides i te les feia creure", diu gent que el va tractar. I la seva imatge somrient, sense sentiment de culpa ni penediment, quan va ser detingut a Cambodja i extraditat a Tailàndia, on va cometre el crim, fa pensar que potser podria tenir trets propis d'un psicòpata o, al menys, ser fabulador i delirant, creient-se les seves pròpies mentides i amb el pensament crític alterat. El que és segur és que ni quan estafava gent gran, ni quan mata sent penediment per les víctimes o que potser ell es creu les seves pròpies mentides i que és innocent o potser que disfruta sent notícia pels seus actes.\nSegarra és un dels tres ultres espanyols jutjats i condemnats per assassinar i esquaterar les seves víctimes. Els altres dos són Óscar del Pino dels Ultras Surs i Hammerskins i César Román de PxL-PxC.\nQuién es Artur Segarra? Artur Sagarra, qui és Artur Segarra? wikipedia, Tailandia, descuartizar, nazi, ultra, Boixos nois, PxC, manresa, Terrassa, biografia, Librería Europa, Bangkok\nPublicat per Xavier Rius Sant a 21:30\nEtiquetes de comentaris: Albert Pericas, Artur Segarra, asesinato, assassinat, Boixos Nois, David Bernat, Llibreria Europa, Manresa, Plataforma per Catalunya, PxC, Tailàndia, vegetarianisme, Xavier Rius


La Casa de Cultura reflexiona sobre la mort en un recorregut per 10.000 anys d´història - Diari de Girona\nLa Casa de Cultura reflexiona sobre la mort en un recorregut per 10.000 anys d´història\nS'inaugura l'exposició "L'altra cara de la vida, cultura funerària ahir i avui" amb un total de 111 objectes originals\nUn tors. MARC MARTÍ\nGIRONA | ACN Un recorregut de més de 10.000 anys d'història és el que proposa la Casa de Cultura de Girona amb l'exposició L'altra cara de la vida, cultura funerària ahir i avui. S'hi apleguen 111 objectes funeraris originals que han acompanyat els morts de les diferents cultures de l'àrea de la Mediterrània, des del paleolític, passant per la cultura grega, romana, egípcia o ibèrica, entre d'altres.\n"Són aixovars amb els que s'intenta apropar i veure l'evolució del tractament de la mort per trencar el tabú que actualment hi ha a la societat", explica el seu comissari Pep Marés. La mostra, organitzada pel Grup Mémora, ha recorregut diferents ciutats i ara es podrà veure a Girona fins al 6 de març.\nLa mostra pretén acostar el públic al concepte de la mort i fer-lo reflexionar a través dels costums funeraris de les antigues civilitzacions que han habitat a la Mediterrània.\nSegons el comissari, el visitant descobrirà que a llarg de la història algunes cultures han après a "conviure amb la mort" com a un fet natural de la mateixa vida, com és el cas de la cultura egípcia.\nPrecisament, la mostra inclou una màscara funerària de l'antic Egipte que va pertànyer a una dona. Un altra de les peces rellevants de la col·lecció -totes són originals- és una copa argàrica així com una petita col·lecció d'urnes funeràries ibèrica, cèltica i romana. També s'hi poden veure eines i ceràmiques prehistòriques, àmfores fenícies, ornaments grecs i joies romanes.\nEl Grup Mémora va adquirir la col·lecció ara fa uns dos anys a la Fundació Privada Catalana per a l'Arqueologia Ibèrica, amb la idea de reunir l'aixovar funerari de les diferents cultures.\nDes de llavors forma part de la Col·lecció d'Art i Cultura Funerària Mèmora i va agafar forma amb l'exposició que a partir d'avui es pot veure a la Casa de Cultura de la Diputació de Girona. Des del novembre del 2011, ha itinerat en altres ciutats com ara Barcelona, València, Madrid i Sevilla, entre d'altres, i la previsió és que properament viatgi a Manresa, Tarragona i després se'n vagi a Portugal.\nJuntament amb la mostra, també s'organitzen un seguit d'activitats complementàries, com ara tallers pedagògics adreçats a centres de primària i secundària, visites guiades i un cicle de conferències amb experts com ara els arqueòlegs Aurora Martín, Josep Maria Nolla i Bibiana Agustí, entre d'altres.\nL'exposició L'altra cara de la vida, cultura funerària ahir i avui es podrà veure a la Casa de Cultura de Girona fins al proper dia 6 de març.


El PSC veu positiva la Comissió Bilateral i carrega contra la «irresponsabilitat» de Cs i PP - Empordà\nEl PSC veu positiva la Comissió Bilateral i carrega contra la «irresponsabilitat» de Cs i PP\nConfia que hi hagi «acords a la tardor» i celebra el diàleg després d'anys d'enfrontament\nEUROPA PRESS 03.08.2018 | 06:30\nEva Granados Guillem Roset/ACN\nLa portaveu del PSC al Parlament, Eva Granados, ha valorat positivament aquest dijous la reunió de la Comissió Bilateral Generalitat-Estat que es va celebrar aquest dimecres a Barcelona, i ha carregat contra la "irresponsabilitat" de Cs i PP per haver criticat que les dues administracions dialoguin.\nEn declaracions a Europa Press, ha destacat que la reunió és positiva pel mer fet d'haver-se celebrat després d'"un any convuls políticament" i després de set anys des que es va celebrar una trobada bilateral d'aquestes característiques --va ser el 19 de juliol de 2011--.\nA més, ha argumentat que el balanç també és favorable perquè es van decidir activar tres comissions i quatre subcomissions entre la Generalitat i l'Estat, en les quals es podran abordar qüestions com les infraestructures, inversions i com donar una sortida a tots els conflictes oberts davant el Constitucional.\nDavant aquest escenari, el PSC ha lamentat que des de Cs i PP s'hagi valorat negativament que el Govern central vulgui reunir-se amb la Generalitat: "És una irresponsabilitat. Sembla que vulguin que no se solucioni res", ha exposat Granados.\nEls socialistes catalans esgrimeixen que davant el conflicte català hi ha dues posicions, els que volen tractar d'arreglar-lo i els que no, i conclouen que populars i Ciutadans volen "seguir vivint del conflicte" en lloc de cercar solucions.\nGranados conclou que aquest dimecres es va visualitzar que el Govern central "té una agenda per a Catalunya" que inclou infraestructures, polítiques financeres i transferències que repercutiran en positiu en el conjunt de la ciutadania.\nAutodeterminació i presos\nDesprés de la reunió, el Govern català va expressar el seu disgust perquè el Govern central rebutja contemplar la celebració d'un referèndum i abordar la situació dels presos sobiranistes, i el PSC considera que no pot haver-hi "sorpresa" en això perquè l'Executiu socialista ja havia deixat clara la seva posició abans de la trobada.\nEl PSC comparteix la tesi del Govern central de rebuig d'un referèndum d'independència i d'abordar la situació dels presos, i en aquest últim cas, defensa que ara mateix és una qüestió judicial que no competeix al poder executiu.\nGranados confia que la reunió de la Bilateral d'aquest dimecres serveixi perquè comencin a visualitzar-se "acords a la tardor" i ha celebrat que les dues administracions puguin dialogar malgrat les evidents discrepàncies que tenen amb el procés sobiranista.


Gîte de la Meille Vorey França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 11 allotjaments a Vorey.\nLa Fayolle, Chamalieres-sur-Loire, Vorey, França, 43800 - Veure al mapa\n"We were so comfortable at La Meille, it was perfect for our..."\nMés informació sobre Gîte de la Meille\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Retournac, Gîte de la Meille és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Retournac. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos aparcament de cotxes, s'admeten animals de companyia.\nL'ambient de Gîte de la Meille es reflexa en cada habitació. calefacció, escriptori, balcó/terrassa, despertador, aparell de televisió són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Retournac, el Gîte de la Meille és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nCal que informeu el Gîte de la Meille de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els tipus de viatgers (26) Parelles (9) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants petits (7) Famílies amb infants grans (3) Grups (5)\nAllotjaments a Regió d'Auvergne\nAllotjaments a Vorey