Entrevista a Irene Lapuente, física, ballarina, comunicadora científica i fundadora i directora de La Mandarina de Newton | BCN SCIENCE CORNER\nInici Apunts Entrevista a Irene Lapuente, física, ballarina, comunicadora científica i fundadora i directora de La Mandarina de Newton\nPublicat per Ciència el 27/02/2017 - 09:27 | Última modificació: 01/06/2018 - 15:35\nVostè és Fundadora i directora de La Mandarina de Newton SL. Ens podria explicar breument en què consisteix, a qui s’adrecen?\nLa Mandarina de Newton és una empresa que es centra en la cultura científico-tecnològica, som gestors culturals especialitzats en l’àmbit de la ciència i la tecnologia.\nEns interessa moure tota aquesta cultura i fer-ne transmissió, propiciar un canvi social; per aquest motiu ens adrecem a molts públics, ja que creiem que hem d’impregnar a molts sectors.\nTreballem molt amb museus com a centres d’excel·lència de la cultura, però també amb centres de recerca, ja que és on nosaltres podem treballar com un artista treballa al seu estudi.\nD’altra banda treballem amb escoles, que és on la cultura i l’educació es donen la mà. Fem casals en matèria de matemàtiques, on les introduïm en espais lúdics com un contingut més, participem en l’elaboració de llibres i audiovisuals. És a dir, assumim tota la part de generació de continguts.\nEns adrecem a tothom, perquè la cultura no té barreres. Tenim productes per a nens en col·laboració amb el CCCB i hem treballat molt amb el Centre d’Art Santa Mònica, que toquen més la part de cultura de les exposicions. També oferim producte per adults, perquè ens interessa abordar com aquesta cultura científica pot generar transferència o canvi.\nLa cultura científica és necessària per ser ciutadans responsables; per la democràcia, la ciència és necessària. Avui en dia es decideixen temes com vacunes sí o no, transgènics sí o no... la cultura científica és imprescindible per al ciutadà.\nTreballem amb dos models, un d’ells amb intermediaris com poden ser museus, escoles... i després un altre directament amb el client final, com són els nostres casals científics d’estiu.\nPer la nostra visió i missió un model ajuda l’altre, ja que quan fem les activitats amb el client final, treballem en petit comitè i això ens permet investigar, obtenir un aprenentatge que apliquem a nous projectes, que posteriorment podem oferir com a activitats a les entitats intermediàries.\nUn exemple d’això van ser els casals dels “Culturnautes” amb el CCCB; la institució és a escala gran i té un rol al qual nosaltres no tenim capacitat d’arribar, però el fet de tenir el client final sí que ens permet explorar i oferir el programa.\nQuan van començar?\nLa Mandarina va néixer l’any 2010 i ha anat evolucionat, però hi ha una llavor comuna que és aquesta voluntat per la innovació.\nCap de les persones que vam engegar l’empresa teníem una formació empresarial estricta, i això va fer que provéssim diverses coses fóra del comú.\nHem anat encaixant dins del sector, vam néixer en el territori de la comunicació i la divulgació científica, tot i que avui en dia m’agrada parlar més de cultura.\nFèiem moltes coses de “design thinking” i participació, i hem anat evolucionant cap a la cultura científica.\nLa Mandarina sorgeix d’un bloc personal que jo tenia i vam voler muntar l’empresa juntament amb en Ramon Sangüesa. Volíem donar-li un toc femení, ja que malauradament en el món de la ciència segueix mancant aquesta part femenina.\nActualment però, segueixo amb l’empresa en solitari, La Mandarina de Newton. El nom de mandarina evoca ballarina i és un tribut a la dansa, faceta que m’encanta i compagino.\nL’empresa té un equip de cinc persones, gairebé tots científics: biòlegs, físics amb un punt artístic. Una dissenyadora i una persona del món de les arts escèniques. Tots ells amb una sensibilitat necessària per sentir-se a gust dintre l’equip i amb allò que fem a La Mandarina.\nQuin és el leitmotiv de l’empresa?\nTenim com a lema barrejar, aprendre i transformar.\nEstem acostumats a posar fronteres entre les disciplines i entre les persones. Si esborrem aquestes fronteres és més difícil generar rebuig.\nDurant un temps les matemàtiques o la ciència han tingut una mala reputació perquè hi havia una frontera. Les arts eren poètiques, belles, etc. i la ciència era analítica. Però en realitat aquesta frontera no hi és, la ciència té molt de poesia, de bellesa... els físics parlem de l’elegància de les equacions, no totes les equacions són igualment elegants; per tant, tenim conceptes estètics que també té l’art.\nAquesta transdiciplinaritat que practiquem a La Mandarina el que fa és esborrar aquestes fronteres, al final tot això es fa per transformar societats, perquè l’aprenentatge és el valor de la cultura.\nSi esborrem la cultura del planeta terra no queda res, el valor de la cultura és el de transformar.\nTot i que l’empresa es va iniciar amb temes de ciència, des de l’inici hi havia una llavor de “participació”, “design thinking” i “co-creació” en un principi basat en la ciència, però al llarg del temps i va haver altres sectors que es van interessar per aquestes tècniques. Sempre vinculades a la ciència o la cultura.\nPer això ara ja no som només divulgadors científics, aquesta és una tecla de les que toquem, però no és la única.\n«A ningú li sorprèn que un nen faci esport a l’escola i esport com a extraescolar, en canvi si que sorprèn un nen que faci matemàtica a l’escola i matemàtica com a extraescolar.»\nI el tema de les extraescolars en ciència com va sorgir?\nVa ser una mica una trapelleria, sempre m’han agradat molt les extraescolars, de fet de petita en feia moltes i penso que complementen molt bé l’escola.\nL’escola té el seu paper en la formació reglada però, d’altra banda, la formació no reglada permet abordar altres aspectes de la matèria d’una manera molt més lúdica.\nA ningú li sorprèn que un nen faci esport a l’escola i esport com a extraescolar; en canvi, si que sorprèn un nen que faci matemàtica a l’escola i matemàtica com a extraescolar. Simplement hi ha nens que la ciència els hi agrada més enllà del que es fa a l’escola.\nNosaltres vam voler oferir aquest espai que era pràcticament inexistent.\nEl mateix hem fet amb els casals d’estiu de ciència, a vegades ens oblidem que la societat és plural i que no a tots els nens els agrada córrer i cridar. N’hi ha que gaudeixen fent i aprenent ciència en els seu temps de lleure.\nAvui en dia ja no és tant estrany, hi ha casals de tecnologia, etc.\nEl coneixement és diversió, gaudir, i aquí és on està la rebel·lia que vam suscitar.\nEn la seva web es presenten com una empresa enfocada en la creació de cultures innovadores en diferents entorns, des de l’educació fins als negocis, des de nens a adults, a institucions públiques i empreses privades. Com assoleixen aquesta premissa?\nBàsicament no ens fa por res i tenim curiositat per tot.\nTenim les eines per descobrir, tenim curiositat i ens motiva. Ho veig natural, així com veig que no hi hagi fronteres entre disciplines.\nL’aprenentatge és natural; sempre i a totes les edats descobreixes coses noves, per tant l’aprenentatge no té edat.\nEn referència al públic i al privat, considero que la cultura s’ha de fer des d’una vessant pública. Paradoxalment som una empresa privada, però quan es va crear no hi havia aquest nínxol de cultura científica i citant una lletra d’una cançó de “Pastora” que m’encanta “Tengo, tengo, tengo y si no lo tengo, me lo invento”.\nJo tenia claríssim que volia treballar en cultura científica i, com que no hi havia res semblant a allò que jo volia, vaig crear l’empresa.\nÉs un ecosistema que conviu: sector privat i sector públic, està bé que sigui així.\nPodríem dir que el producte que ofereixen és bàsicament el mètode o procediment de fer les coses aplicable a diversos entorns i persones?\nDe fet, inclús vaig donar un taller per grans empresaris que tenien jets privats a la Universitat de Monterrey a Mèxic.\nJo veig que hi ha aquesta part de la curiositat, tanta curiositat té una persona de negocis MBA (Master in Business Administration) com la té un nen.\nAl final hi ha una ànsia de coordinar aquest coneixement, per exemple als MBAs de la universitat de Monterrey el que faig són dinàmiques de grup de “co-creació”. Com poder integrar les idees de tots els membres del teu equip per tal de co-idear possibles solucions, i això no només fer-ho amb un equip reduït, o com tenir en compte el teu usuari per tal de co-crear el producte final.\nNosaltres ara venem més l’esquelet, com s’articula, les metodologies... tot i que en alguns casos també arribem al producte final.\nAl final tot té la seva part científica: si som un grup i no funcionem, què podem fer? Plantegem una hipòtesi, fem un testeig... al final també és mètode científic aplicat.\nVostès han creat el seu propi mètode?\nSí, això ve de la meva part de ballarina.\nTot i que vaig començar en el ballet clàssic, em vaig decantar cap a la dansa contemporània, i en aquesta disciplina fas molta autoanàlisi. Veus com el teu cos modula el moviment i, cada vegada més, en lloc d’ensenyar-te moviments, t’ensenyen a entendre el teu cos i a controlar-lo, a entendre les tensions en el cos, els tons musculars, ritmes, col·locacions a l’entorn de l’espai, com buscar els “foradets” dins el teu propi cos, el pes...\nEn definitiva, t’estan ensenyant practica reflexiva constantment. Tu fas i reflexiones sobre el que fas, aquesta forma de pensar, que porto realitzant-la tota la vida, és la que he aplicat a l’empresa des de l’inici.\nÉs un aprenentatge molt experiencial, molt consolidat. Ho he après en primera persona i ho puc transmetre. Crec totalment en la interdisciplinarietat, la ciència i el ballet, per exemple.\nVenem maneres d’aprendre, de generar contingut, coneixement, qüestionament, per tant, diverses maneres, algunes de les quals són científiques.\nCom aconsegueixen aquest enfocament únic inspirat en el meta-disseny?\nEstem molt acostumats a que els professionals dissenyem depenent d’allò que vol el nostre usuari, en l’educació passa exactament això.\nEl mestre dissenya per transmetre el coneixement als alumnes, però què passaria si l’alumne pogués també dissenyar una classe? En aquest moment l’has fet lliure, li has donat la canya per pescar que sempre dèiem, perquè li dones continguts però també capacitats perquè ell es generi els seus continguts.\nQuan tu apliques el meta disseny, passa justament això: generes equips que són capaços d’auto-dissenyar-se els seus propis aprenentatges, la seva manera de relacionar-se.\nAllò que intentes fer és alliberar-los, durant un temps tu els guies, però després ells seran autònoms i evolucionaran com vulguin, s’auto-dissenyaran tant com vulguin perquè els temps canvien i s’han de saber adaptar als nous entorns.\nL’exemple de l’aprenentatge és bastant obvi: en què eduquem si no sabem ni per què eduquem?\nSi en canvi, simplement ensenyes a aprendre o a auto-dissenyar el propi aprenentatge, sempre podran estar fent coses. Si només ensenyes continguts, això és donar peix per avui i gana per demà.\nEl meta-disseny pretén donar canyes perquè puguin pescar sempre.\nHan dissenyat i facilitat tallers per promoure el meta-disseny en el sector cultural, com per exemple al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). En què consisteixen aquests tallers i a quin públic van dirigits?\nCol·laborem sobretot amb el CCCB Lab i es dirigeixen als gestors culturals.\nTot va començar l’any 2009 amb un projecte que es deia “Expolab de la contemplació a la participació”, perquè ells estaven en el moment d’incloure nous paradigmes i tenien la idea que havien de canviar el seu enfocament.\nVa coincidir que vam fer una estada al “Tech Museum” de Califòrnia, on vam estar treballant aquest paradigma: com seria muntar una exposició co-creada amb el visitant? Poder donar processos perquè els visitants poguessin col·laborar amb la creació d’exposicions.\nEs van fer tallers per idear els àmbits temàtics, per idear els mòduls expositius, per establir com això es mostraria al públic. Es va fer un concurs i finalment es va dissenyar una exposició entre tots, el públic i nosaltres.\nEn la seva web afirmen: “La Mandarina de Newton és una empresa transdisciplinar. La nostra atenció es centra en els processos d’aprenentatge i organització. Valorem la interconnexió de tots dos. Els nostres clients són museus; centres educatius, de recerca i culturals; empreses de teatre i dansa; mitjans de comunicació; editorials i empreses en general”.\nEls seus clients són de caire molt divers, tot i així creuen que els processos d’aprenentatge i organització són els mateixos per totes elles?\nPotser no són iguals, però l’estratègia per caminar s’assembla.\nÉs una estructura que pots aplicar a diversos sectors.\nCom han arribat a idear aquesta metodologia d’aprenentatge i organització?\nL’empresa reflecteix la personalitat d’un mateix i en aquest cas no és diferent. Sóc molt curiosa, li dono voltes a tot, analitzo com he arribat a determinades solucions, com faig el link amb diverses disciplines...\nLa meva ment fa enllaços de forma natural amb diverses disciplines, per mi és la manera natural d’entendre el món i això està aplicat a l’empresa.\nTot és tan curiós i tan connectable que això queda palès a l’empresa i a la seva metodologia.\n«Alguns dels nostres projectes generen una mica de por, ja sigui perquè apliquem ciència a les arts escèniques o perquè treballem amb processos emergents amb els quals has de confiar.»\nQuins trets característics similars tenen els seus clients i quins altres trets són diferents?\nEls trets similars deriven del fet que tots tenen coneixement vinculat, sempre: recerca tecnològica que es vol aplicar a un negoci, lleis físiques que estan estudiant els nens, el know-how d’un equip que necessiten transmetre perquè, és una companyia de teatre que vol fer uns continguts... Per tant, absolutament sempre hi ha coneixement.\nEn canvi, són diferents en les formes i amb les pors, sempre penso que la nostra feina té un punt de gestionar la por.\nEl coneixement i el canvi implica allò desconegut, implica por.\nLes pors sí que són molt diferents. Quan tu treballes amb artistes, pràcticament no hi ha por a fer-ho del revés o més girat o donar més voltes, en canvi quan tu treballes amb el sector empresarial hi ha molta por, també hi ha molts diners en joc.\nS’ha de jugar amb la por, encara que sigui una miqueta, hi ha d’haver un puntet d’explorar amb la por.\nAlguns dels nostres projectes generen una mica de por, ja sigui perquè apliquem ciència a les arts escèniques o perquè treballem amb processos emergents amb els quals has de confiar. Fet que passa més en centres de recerca o empresaris, que tenen por a que no surti cap projecte o fins i tot, del propi material científic que he portat per fer algun taller.\nPots jugar amb un marge de por, però no amb el pànic.\nCreu que hi ha una premissa bàsica que una institució forçosament ha de tenir per tal de ser client seu?\nNecessiten una mentalitat oberta, ganes que algun concepte pre-concebut trontolli, que gaudeixin de l’acció cultural i del coneixement i un marge de confiança.\nLa innovació comporta risc tant sí com no, per tant, cal tenir aquest marge de confiança i cal poder gaudir.\nEls clients han vingut pel boca-orella i en gran mesura per les xarxes socials, en les que hem estat molt presents i molt actius des d’un inici.\nHem tingut molta iniciativa de produir abans, i ens han vingut a buscar gràcies a mostrar aquest material.\nNosaltres som com sastres, fem el vestit a mida.\nEl seu perfil personal aglutina ciència pura o experimental, comunicació científica, tecnologia, art i ciència materialitzat en la creació de documentals científics, i una clara part humanística manifestada en la seva passió per la dansa.\nSense dubte és una abanderada de la premissa la “ciència també és cultura”, en aquest sentit, quines estratègies s’haurien d’aplicar per fer realitat aquesta premissa?\nLa primera fora esborrar les disciplines. Vaig treballar al Museu de la Ciència a l’època que estàvem sota la direcció del Jorge Wagensberg, ell sempre deia una frase que em feia molta gràcia: “El universo o la naturaleza no tiene la culpa de los currículums escolares”.\nUna frase totalment certa, el món és món i no es va segmentant en: “jo sóc biologia, jo sóc geologia”... per tal que tinguem una cultura científica veritablement integrada, per tal que la ciència es pugui considerar cultura, hem de desdibuixar aquests contorns.\nHem de veure que la ciència ens toca, que la ciència és aconseguir la fascinació científica. Hi ha poemes d’un electró, i per què no? Té una trajectòria fascinant, va d’aquí a allà...\nLa ciència no és només territori del cervell, sinó que és de tot arreu.\nEls camins per arribar a la ciència no han de ser només els mentals. Tu pots arribar a la ciència simplement perquè t’agraden les fotos, la imatge, el so, l’estructura... les equacions tenen una part simètrica molt bella.\nLa cultura és la transmissió de coneixements i pràctiques d'una societat a l'altra, per tant, evidentment la transmissió dels coneixements científics també són cultura.\nI què és el que s’ha fet malament per tal que aquesta premissa hagi costat tant?\nCrec que el fragmentar; per exemple Isaac Newton era científic, però també alquimista i era creient, volia trobar l’essència... Leonardo da Vinci tots sabem que era polifacètic... no eren científics purs i durs i ja està, sinó que eren tafaners.\nEl problema ha estat quan hem fraccionat, de fet jo feia broma amb tot aquest moviment que hi ha hagut de la “fuga de cervells”, perquè sembla que el cervell sigui l’únic òrgan important, quan en realitat som cossos vivents.\nEls ballarins saben moltíssim de mecànica, hi ha físics asseguts als seus despatxos fent les seves equacions matemàtiques i no tenen cap comprensió corporal de la física en el seu cos, això fa que no siguin tant complets.\nÉs una dinàmica que costa de trencar, perquè els científics que se senten més còmodes amb la part mental i deixen de banda l’emocional, s’envoltaran d’altres professionals com ells, dins la part més mental. A algú que tingui un caire més multidisciplinar li serà molt difícil ascendir en una carrera científica.\nSi no trenquem amb la idea aquella del “aprendiz de mucho, maestro de nada” no podrem mirar cap a un científic multidisciplinar.\n«Empresarialment costa molt fer arribar a la gent quan vols jugar en un lloc híbrid on hi ha ciència, però no tota la ciència s’ha de comprendre.»\nAmb quines dificultats s’han trobat des de la Mandarina de Newton a l’hora de fer arribar aquest concepte a la societat en general?\nEmpresarialment costa molt arribar a la gent quan vols jugar en un lloc híbrid on hi ha ciència, però no tota la ciència s’ha de comprendre.\nHi ha persones que s’estressen perquè la ciència és per ser compresa, no per jugar amb ella o mostrar-la, llavors això sí que és una dificultat.\nHi ha gent que no entrarà mai a la ciència per les matemàtiques, però segur que sí que entrarà per un altre lloc.\nHi ha gent que el fet d’obrir aquests camins ho veu malament, pensa que tot ha de ser més acotat. Per exemple, no entén com hem pogut assessorar una gran coreògrafa, ballarina i actual directora del Mercat de les Flors com l’Àngels Margarit.\nCom creu que es podria potenciar aquesta premissa des de les institucions públiques i privades?\nPrimerament, la institució que hagi de promoure aquesta premissa hi ha de creure. En el seu moment el Centre KRTU i l’Arts Santa Mònica hi creien, quan hi havia darrera el Josep Perelló portant la part de ciència i el Vicenç Altaió com a director.\nActualment al CCCB hi ha l’estació Beta que hi creu força, i és una altra manera de barrejar l’art amb la ciència.\nEl CCBLab fa molt temps que treballa en aquesta línia i també és un exemple a seguir.\nEl canvi hauria de venir impulsat per les pròpies institucions.\n«Hi ha gent que no entrarà mai a la ciència per les matemàtiques però segur que si que entrarà per un altre lloc.»\nCom veu les actuals relacions entre la ciència i la cultura i com haurien de ser segons el seu criteri?\nDoncs malauradament les veig com a disciplines separades encara, no hi ha un “nosaltres”, que és el com crec que hauria de ser.\nFins i tot una companya em deia: “t’has de treure ja del cap la idea de ciència i tecnologia, tu treballes en cultura”. Té raó, el que passa és que no m’entendrien.\nAixò s’acabarà el dia que jo digui: “treballo en el món cultural” i no em diguin “sent física?!”.\nEncara falta temps per tal que aquest dia arribi.\nCom es podria fomentar més perfils com el seu?\nJutjant menys i donant llibertat de camins.\nPer exemple, a Estats Units a les carreres hi ha un “major” i un “minor”, tu pots escollir un “minor” en una disciplina i un “major” en una altra.\nPenso que això ajuda molt, perquè acabes sent molt expert en alguna disciplina però tens un cert bagatge en una altra.\nÉs el que et dóna color, perquè de metges n’hi ha molts, però de metges esportistes n’hi ha menys i potser de metges músics encara menys, i això et dóna una altra mirada per veure la medicina, la física, etc.\nI d’altra banda passaria per una caiguda de gurus pel fet de ser humans, per no caure en l’especialitat d’una sola cosa per ser guru en allò.\nQuins ajuts serien necessaris per aconseguir un equilibri entre el coneixement científic i el de les arts o les humanitats?\nHem de deixar de dir que la ciència és pels llestos, frikis, homes... hem de deixar de dir que la ciència és de ningú.\nLa ciència no és més fàcil ni difícil que llegir Shakespeare.\nComençar a pensar que tothom pot entendre què és una nebulosa, classificar les plantes... de petits tots ho fem.\nFins i tot diria, deixar d’avergonyir-nos perquè paradoxalment sembla que són molt llestos però que els hi fa molta vergonya. A vegades el científic diu: “això ho has de preparar per gent normal”. Què vol dir “normal”? Tots som normals, això és el que hem d’interioritzar en la societat per tal d’aconseguir aquest equilibri.\nCentrant-nos en la seva experiència en temes de docència, creu que aquest canvi s’hauria de promoure des de les escoles o centres d’ensenyament? Com ho faria?\nCrec que el sistema educatiu té una errada molt gran que promou aquesta visió de la ciència. Malauradament a molts mestres de primària no els agradava la ciència o les matemàtiques, els agradava l’art, la plàstica, la literatura, els poemes, l’esport... llavors algú que no li agrada la ciència o les matemàtiques com pot transmetre amor per allò?\nNo podem permetre que hi hagi mestres que no els agradin les matemàtiques o la ciència, per ser mestre ha d’agradar tot el coneixement, no pot ser que la seva tasca sigui transmetre el coneixement als nens i hi hagi una parcel·la que no els agradi.\nEs poden fer jocs amb lleis de Newton, estacionàries amb una corda, etc. Hi ha d’haver un mínim d’activitats que vinculin la ciència amb el seu dia a dia i un mínim de passió per voler conèixer.\nEls nens que experimenten estan molt més a prop de la ciència.\nDiu al seu CV que hi ha penjat a la web de La mandarina “El meu interès principal rau en la intersecció de les formes d’aprenentatge, la ciència i altres formes de coneixement com l’aprenentatge que es deriva del propi cos situat”.\nÉs refereix a la dansa, m’agradaria ser més capaç d’ensenyar ciència aplicant les metodologies que fa servir la dansa.\nEl procés és molt més individualitzat, passa molt més pel teu cos, és cert que el professor té menys control sobre l’aprenentatge.\nEn les matemàtiques és veritat que el professor pot tenir un control més clar de fins on ha arribat l’alumne, sap sumar, multiplicar, equacions de primer grau... la dansa és més difícil d’avaluar perquè si be és cert que pots veure fins on aixeca la cama, etc. pot ser que no transmeti res, va més per una comprensió del propi cos, tot passa més per un mateix, és molt més directe i fàcil d’interioritzar, el que has après t’ho quedes tu.\nSi aconseguíssim aplicar aquest aprenentatge a les matemàtiques o a la ciència, el poc o molt que aprenguessin seria tot per a ells de veritat, no ho oblidarien després de fer l’examen.\nSi s’aconseguís això, ja tindries l’interès. Hauríem de saber com aplicar aquestes metodologies d’aprenentatge personal.\n«No sempre les persones que tenen interès en matemàtica, saben que també el tenen en dansa.»\nCom queda palès això en La Mandarina?\nBusquem experiments i projectes que tirin cap aquesta línia.\nTotes les activitats que fem amb les escoles són experiencials, no pretenem que arribin a un lloc concret, sinó que cadascú faci el seu camí.\nActualment tenim un projecte que barreja coneixements científics amb clown, papiroflèxia. La ciència que hi ha a tots els objectes lúdics de joc: la corda, la pilota, la baldufa... posant l’èmfasi en aquests temes i transmetent el coneixement als altres.\nAmb la creació de la seva empresa ha aconseguit assolir el seu interès?\nAquest any fins i tot en el casal d’estiu de matemàtiques hem pogut fer activitats amb l’Àngels Margarit, hem pogut fer un casal de matemàtiques i dansa.\nEm feia por, perquè no sempre les persones que tenen interès en matemàtica saben que també el tenen en dansa. La veritat és que tot i que els nens venien perquè els hi agraden les matemàtiques, els hi ha encantat fer-ho amb dansa i el coneixement del propi cos.\nHo fem amb nens d’edats entre 6 i 12 anys, estan tots junts i cadascú adquireix el seu rol, construeixen entre tots, i això també té un valor afegit.\nA partir dels dotze anys, amb adolescents, és més difícil perquè a la primària les activitats extraescolars es pacten amb els pares i a partir de la secundària ja és diferent. Vam provar de muntar un grup per adolescents, però els números no sortien. No hi ha tants adolescents que vulguin fer-ho com a extraescolar, o potser els pares estan més pendents de les notes i no els apunten.\nAquí penso que les institucions públiques podrien ajudar, ja que pels adolescents no hi ha oferta de ciència com a extraescolar. Econòmicament parlant, a l’empresa no li surten els números.\nHa ocupat càrrecs com el de cap de comunicacions de l’Institut Català de Paleontologia (ICP) i del departament de LSI (Llenguatge i Sistemes informàtics) de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC).\nA quin públic es dirigeixen aquestes institucions?\nS’adrecen sobretot al públic en general perquè volen donar a conèixer tota la recerca que fan en el seu interior.\nAixò és just, perquè fonamentalment està pagat amb diners públics i per tant la societat ha de participar i forma part d’aquesta cultura.\nUna vegada més la ciència no és només ment, sinó que ho és tot.\nL’objectiu és tenir una societat més culta també en aquests àmbits.\n«A L’Institut Català de Paleontologia els deia que el que havien d’aconseguir era que tota la ciutadania de Sabadell els estimés, perquè llavors seria molt més difícil que els paressin la recerca. Una vegada més, cal tocar les emocions.»\nCom ho fa un cap de comunicacions per tal de fer arribar la ciència o la tecnologia a la societat en general?\nTradicionalment es feia confiant amb els periodistes, fent notes de premsa, rodes de premsa, etc.\nActualment es fan més propostes des dels propis centres, com ara: projectes educatius, convidar escoles, crear programes en els que hagi de participar la gent, etc. En aquest sentit vaig tenir molta sort, perquè l’ICP té museu i hi vam poder fer moltes activitats. Cada vegada més hi ha programes de participació ciutadana a través dels programes de la Unió Europea de RRI (Responsible Research and Innovation).\nPer exemple el, Museu de Ciències del Mar té un programa de buscadors del mar en l’àmbit de les meduses, etc.\nQuin és el major repte d’un cap de comunicació en institucions com les que acabem d’anomenar?\nNormalitzar el que es fa al seu centre i que sigui conegut a nivell global.\nD’una part tenen un paper institucional, han de defensar la seva “marca” i han d’aconseguir ser estimats per la ciutadania.\nA L’Institut Català de Paleontologia els deia que el que havien d’aconseguir era que tota la ciutadania de Sabadell els estimés, perquè llavors seria molt més difícil que els paressin la recerca.\nUna vegada més, cal tocar les emocions.\nHa dissenyat processos de co-creació en els àmbits de la cultura, l’art, la ciència i l’educació: de la contemplació a la participació i més enllà amb el Museu Tecnològic de Califòrnia i el Citilab, TalentLab amb el CSIC, etc.\nCom es fa per passar de la contemplació a la participació?\nSón aquests canvis de paradigmes que estem vivint. El professor ha de deixar d’explicar per generar dinàmiques en les que els alumnes aprenguin.\nAixò ha passat també amb el periodisme, deixem de tenir una única visió de la noticia per tenir blogs que en parlen.\nTot passa per no considerar que qui tenim davant no sap res i nosaltres ho sabem tot, tenir més un diàleg que no pas un monòleg. La mena d’humilitat social de la qual parlàvem abans.\nCom són aquests processos de creació en àmbits que fins fa ben poc s’entenien com a separats ?\nSón molt divertits quan hi ha paciència i no hi ha barreres que pressuposen quin rol té l’altre.\nNo es poden limitar els coneixements previs que tinguem; tots plegats, amb els nostres coneixements i les nostres desconeixences, anem a veure quin projecte fem i que en surt de tot això.\nD’aquesta manera s’aprofiten molt més les eines de cada disciplina.\nEs contempla de forma diferent des del Museu Tecnològic de Califòrnia o alguna institució similar a casa nostra?\nEn aquest cas en concret, l’any 2009 nosaltres estàvem en un moment daurat; de fet, d’aquest grup en va sortir la Nina Simone, que és molt coneguda i té un blog que es diu “Participatory Design”.\nEn aquell moment hi havia un grup al museu exclusivament dedicat al que era la participació i això va ser un gran aprenentatge, malauradament després van canviar la direcció del museu i van tornar a un model més estàndard.\nEls Estats Units o els anglosaxons, també fan anades i tornades, de cop i volta tornen a models clàssics, encallats...\n«La ciència i l’art analitzen el món, es pregunten per què vaig néixer? cadascú a la seva manera busquen tiretes per l’ànima, , però totes dues intenten comprendre què fem aquí.»\nCom a membre que ha estat del departament d’educació del CosmoCaixa de Barcelona: quines són les fites a assolir des d’aquest departament?\nGenerar contingut nou en el sentit científic però que sigui divertit, entretingut, etc. Arribar allà on les escoles no poden arribar.\nCreu que és imprescindible la col·laboració entre el CosmoCaixa i les escoles per tal d’incrementar el coneixement científic dels nostres infants?\nJo penso molt en l’ecosistema; hi ha d’haver escoles, hi ha d’haver museus, si ho homogeneïtzem tot ens ho carregarem tot.\nUns han de tenir una part més avaluativa, els altres més lúdica.\nPotser aconsellaria a CosmoCaixa anar una mica més enllà i fer un treball amb els professors, més intern ja que després dóna millors resultats.\nCosmoCaixa això ja ho feia, però després va anar minvant.\nAra tenen uns programes bastant bons amb adolescents com és el cas de “els explainers”.\nL’escola ha de promoure la cultura, però no pot donar només cultura.\nÉs un ecosistema i es necessiten tots plegats.\nRecentment ha dissenyat i coordina un projecte pilot de co-creació: "ES X CIENCIA"\nEs un projecte de co-creació de ciència amb professors d’escoles de tot Espanya; al final co-crearem una peça d’arts escèniques. Serem dos en escena i comptarem amb assessors.\nSerà una peça emocional i co-creada amb el bagatge de tots els professors, i en la qual s’hauran tingut en compte les necessitats del col·lectiu amb la idea que els serveixi i tinguin una guia. Treballarem la part emocional amb un espectacle de ciència.\nNosaltres estem anant a tots aquests centres fent un treball combinat de “design thinking” i de “lleure científic”.\nCompartim amb ells una sèrie d’eines per coneixe’ls millor. Actualment som a la part del “design thinking”, volem saber què els costa més a l’hora d’explicar ciències, on troben les dificultats, volem conèixer el nostre usuari.\nDonar-los eines perquè se les apoderin i alhora ens facilita molta informació sobre ells mateixos.\nAquest projecte compta amb la col·laboració de la Fundació Espanyola per a la Ciència i la Tecnologia - Ministeri d'Economia, Indústria i Competitivitat.\nCreu necessari el foment de vocacions científiques i tecnològiques a casa nostra, perquè actualment són insuficients?\nSempre i quan després tinguin sortides laborals, ja que sinó generarem un munt de gent infeliç.\nActualment hi ha molt poques sortides.\nL’important és que la gent tingui interès i cultura científica, facin el que facin.\nA totes les institucions que tenen programes de vocacions científiques els diria: canvieu el context!\nQuines iniciatives de divulgació de la ciència i la tecnologia coneix, a banda de la seva, que consideri de referència?\nEls de “Principia” han creat una revista de ciència en paper amb il·lustracions de professionals precioses.\nHan posat il·lustracions professionals a articles de ciència i això és un gran canvi.\nTenen programes per adults i per nens, material equitatiu en gènere. Cuiden molt la part ètica i artística amb un toc cultural.\n“Il.lustraciencia”, projectes de recerca ciutadana com “Atrapa el mosquit tigre”, “som científics, treu-nos d’aquí”, “Big Van”, etc.\nI ja per acabar l’entrevista, com a científica i artista que és com veu el diàleg entre l’art i la ciència?\nComença a passar, però m’agradaria que passes de veritat, que no passés amb egos i persones concretes, sinó que fos un diàleg de tot cor.\nEl dia que l’art i la ciència es parlin des del cor descobriran que tenen els mateixos valors i el mateix origen.\nLa ciència i l’art analitzen el món: es pregunten per què vaig néixer? busquen tiretes per l’ànima, cadascun a la seva manera, però totes intenten comprendre que fem aquí.


Notícies - El carril VAO dels Túnels de Vallvidrera beneficia 850 vehicles al dia\nEl carril VAO dels Túnels de Vallvidrera beneficia 850 vehicles al dia\nEls vehicles amb tres o més passatgers paguen un 20% menys al peatge de Vallvidrera i la resta pateix un augment del preu ( 2/jul/10)\nEl carril beneficia uns 850 vehicles al dia / Font: Asabadell.cat\nel 11/ago/10 Irene Campmany Societat PDF\nMés de 26.500 automòbils amb tres o més ocupants s'han beneficiat aquest juliol de la rebaixa del carril per a Vehicles d'Alta Ocupació (VAO) dels Túnels de Vallvidrera, que uneixen Sant Cugat amb Barcelona. La xifra, que ha beneficiat uns 850 vehicles al dia, és molt inferior a la que Tabasa, l'empresa que gestiona els túnels, preveu al final de les vacances, quan es podrien duplicar els vehicles que gaudeixen de la reducció tarifària.\nUn 2,6% dels 32.000 turismes que creuen la C-16 al seu pas pels túnels cada dia han tingut descomptes en el pagament del peatge. En canvi, hi ha hagut vora 2.900 casos on s'ha rebutjat la sol·licitud d'alguns vehicles on no hi havia els passatgers suficients.\nEls vehicles que volen creuar els Túnels de Vallvidrera amb una rebaixa del 20% del preu del peatge han de tenir tres o més ocupants i han de fer el pagament en targeta de crèdit o Via T. Aquests automòbils VAO passen per un carril especial amb un sistema de reconeixement òptic encarregat de comprovar que a l'automòbil hi viatgen tres o més persones.\nL'objectiu de la mesura, promoguda pel departament de Política Territorial i Obres Públiques, passa per la millora de la circulació de la via i la promoció de l'ús sostenible del vehicle privat.


“Introibo ad altare Dei”: els diacrítics i jo (i 2).\n6 d'octubre de 2016 Batalletes, Llengua\nTan bon punt vaig saber que la Secció Filològica de l’Institut d’Estudis Catalans portava de cap una reducció dràstica de la llista dels mots monosil·làbics amb accent diacrític vaig experimentar reaccions contradictòries. Primerament, no gaire sorpresa perquè ja feia temps que es veia venir que la Gramàtica Normativa –que, per cert, l’IEC publicarà el mes que ve (ja tenim regal de Reis!)– incorporaria unes quantes novetats de gruix. I ho dic perquè no s’acaba pas la cosa amb aquesta família de mots curts, duals i amants de la brega: hi ha en cartera algun canvi significatiu més per bé que els que s’han emportat tots els titulars són els diacrítics.\nA continuació em vaig enfadar… (però deixeu-me que, ja que he començat aquesta sèrie amb to litúrgic, continuï en la mateixa tessitura). Després, dic, vaig pensar que si Mestre Fabra, amb la seva augusta i sàvia providència, havia disposat que, a diferència d’altres llengües, el català tingués accents, tot precepte encaminat a disminuir-ne la seva presència havia de ser considerat d’entrada mereixedor d’anatema.\nPerò com que, alhora, sóc persona respectuosa amb la jerarquia em vaig dir que si l’Institut, el vicari del Mestre a la terra, proposava algunes reformes el mínim que calia fer era veure de què anava la proposta abans de començar a enviar gent a la foguera.\nI com que, també, de vegades em vénen rampells de morro fort em vaig dir que, es dictaminés el que es dictaminés, jo continuaria escrivint que la meva “néta” sortia cada vespre del seu bany “neta” com una patena. Per exemple.\nSuperada aquesta fase una mica envitricollada i passional vaig anar al més pràctic. És a dir, a escorcollar la llista canònica dels mots que fins ara portaven accent diacrític. I val a dir que em vaig trobar amb el que, més o menys, ja m’imaginava: de tot el repertori en conec uns 60 (menys de la meitat) i n’utilitzo habitualment uns 20 o 25. És a dir, que la idea de fer una afaitada als diacrítics no sembla, en principi, una mesura que faci trontollar els fonaments lingüístics dels que ens dediquem a escriure habitualment en català.\nJa ho sé: sóc del ram del totxo, jo. Però us asseguro que ni menjo cóc, ni tinc gat per escoltar-li els mèus, ni empro el majestàtic Nós per parlar de mi (tot i que de vegades ja m’agradaria), ni sóc terratinent per posseir cap pórca, ni mesuro a base de cóps, ni bec a morro de la bóta, ni ingereixo pa de sègle. Tampoc tinc casa a Lés per fer-hi pasturar cap róssa, ni calço cap soc, ni m’acosto a cap cóm, ni vaig a jóc quan tinc son, ni m’empastifo amb sèu, ni practico (malgrat els meus antecedents missaires) el rés, a la camisa no se m’hi veu cap séc i, sedentari de mena, no tinc tirada per cap cós. Per posar només alguns exemples de mots amb diacrític que juraria que no he usat mai. O gairebé.\nEn canvi sí que solc tirar mà sovint de mots com néta (o nét), sòl, dóna, fóra, mólt (som cafeters, a casa), móra, véns (i vénen) i ós. Mots que, ai las, sembla que no han superat el tall de l’acadèmia com sí que ho han fet els catorze monosíl·labs següents. Els catorze que, per entendre’ns, van a missa: be i bé // déu i deu // és i es // mà i ma // més i mes // món i mon // pèl i pel // què i que // sé i se // sí i si // són i son // té i te // ús i us // vós i vos.\n(Que, per cert, donen peu a la següent regla mnemotècnica preparada per l’amic Màrius Serra, membre de l’IEC i, doncs, un dels protagonistes d’aquesta nova etapa encaminada a rebaixar els dies crítics: “Sé bé si són més, pel que us deu: vostè és mamón”, que aplega, junts o enganxats, els catorze mots salvats de la foguera.)\nJa es pot veure, per tant, que estem davant de dues constatacions:\na) A la llista actual hi ha mots que, pel seu poc ús, no té gaire sentit mantenir-los, cosa que fa raonable plantejar-se’n una reducció.\nb) Com tota tria basada en criteris tècnics (i personals, és clar) és molt complicat trobar un punt de tall que atengui els gustos de tothom. Com es pot deduir pel que he dit més amunt, jo trobo que la llista fa curt de vuit o nou mots que a mi em semblen salvables, de la mateixa manera que entre els catorze afortunats potser me’n sobra algun.\nI ara unes quantes preguntes:\n¿Empobrim la llengua amb aquestes supressions? Jo crec que no. Reconec que fa una mica de ràbia (a mi me’n fa, vaja) deixar que es perdin aquestes peculiaritats… que en un nombre significatiu dels casos ja estaven quasi perdudes. En tot cas, el que l’IEC proposa és alleugerir una part de la llengua que és l’ortografia (la manera com l’escrivim) i la seva conseqüència més immediata que és la pronúncia (la manera com negociem les vocals obertes i les tancades quan parlem).\n¿Amb aquesta simplificació aconseguirem que els alumnes de les nostres escoles (i els nouvinguts que volen aprendre l’idioma, i els mestres que l’ensenyen) augmentin el seu coneixement del català? Em costa de creure-ho, tot i que és indubtable que si aconseguim que aquests catorze mots –almenys aquests catorze!– se’ls aprengui tothom i siguin utilitzats de manera competent haurem avançat força.\n¿Acataré –ara que ja em sabia una bona part de la llista dels diacrítics– les noves directrius de l’IEC o passaré de tot i practicaré la resistència passiva? És a dir, ¿Continuaré tirant mà d’aquells set o vuit mots –néta, ós, vénen, dóna, sòl…– que he detallat més amunt i que tenen les hores comptades? De moment em sembla que sí, que em resistiré una mica. Però, francament, ja tinc una edat i sé molt bé que segons quines batalles a la llarga o a la curta les tinc perdudes. Aquesta, per exemple, juraria que n’és una.


Acta de resolució d'al·legacions i llista definitiva de la borsa extraordinària de treball de policies locals\n· Acta definitiva en pdf\nActa provisional proposada per la Comissió de Valoració de la borsa extraordinària policia local.\nEls interessats disposen de tres dies per presentar al·legacions: del 10 al 12 d’abril de 2017, ambdós inclosos.\nLlistat persones admeses i excloses convocatòria de borsa extraordinària de treball de policies locals\nLlista provisional de persones admeses i excloses a la convocatòria de la constitució d'una borsa extraordinària de treball de policies locals\nConvocatòria de la constitució d'una borsa extraordinària de treball de policies locals\nConvocatòria de la constitució d'una borsa extraordinària de treball d'aspirants per proveir com a funcionaris interins, places vacants i les interinitats temporals de policies locals de l’Ajuntament d’Eivissa mitjançant el procediment de selecció de concurs de mèrits.\nEl període de presentació de sol·licituds és del dia 27 de febrer fins el dia 20 de març de 2017, ambdós inclosos.\nLloc de presentació de les sol·licituds: Registres d'entrada de l'Ajuntament d'Eivissa: Plaça d'Espanya, 1 - Dalt Vila. SAC, edifici Sa Colomina (Cetis Torre 2), al c. de Canàries, 35.\n2) Fotocòpia compulsada del document nacional d’identitat en vigor o el resguard de la sol·licitud de renovació.\n3) Fotocòpia compulsada del diploma d’aptitud del curs de formació bàsica de la categoria de Policia Local expedit per l’EBAP o l’òrgan competent i en plena validesa.\n4) Fotocòpia compulsada de la titulació exigida.\n5) Declaració responsable que la persona aspirant compleix els requisits exigits en les bases, referits sempre a la data d’expiració del termini assenyalat per presentar les sol·licituds.\n6) Fotocòpia compulsada del certificat del nivell de coneixements de llengua catalana expedit per l'òrgan competent en matèria de política lingüística del Govern de les Illes Balears, o bé dels títols, diplomes i certificats equivalents d'acord amb la normativa vigent.\n7) Relació i documents justificatius dels mèrits al·legats. La Comissió de Valoració no valorarà els mèrits que no s’acreditin juntament amb la instància de sol·licitud de participar en el procés selectiu\n8) Resguard justificatiu d’haver ingressat íntegrament els drets d’examen. La falta de justificació del pagament íntegre dels drets d’examen, en el termini de presentació de sol·licituds, determinarà l’exclusió definitiva de l’aspirant.\n· Model normalitzat de la sol·licitud


Icardi, el golejador que coneix La Masia - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nagències 23.10.2018 | 23:56\nIcardi va ser l´heroi en el derbi de Milà amb un gol en el temps afegit ALBERTO LINGRIA/reuters\nMauro Icardi és de Rosario, com Messi. Va arribar a Espanya, en aquest cas a Gran Canària, dos anys després que Messi ho fes a Barcelona. Al futbol formatiu marcava més gols que partits jugava, com Messi. I el va fitxar el Barça.\nAl futbol base blaugrana hi va estar dos anys i mig. Sent cadet, es va incorporar al juvenil B. Però en l'últim any de juvenil, va veure que l'estil de joc del Barça no s'ajustava al seu, un davanter centre pur. I va demanar marxar-ne.\nEn la prèvia del partit, l'argentí va admetre que «tornar a Barcelona i al Camp Nou és especial perquè és on va començar la meva carrera futbolística. Serà molt emocionant jugar contra el Barça, conscient que fan un gran futbol. Però no venim d'espectadors, venim a guanyar».\nIcardi no és l'únic jugador de l'Inter amb passat blaugrana. Keita Balde, un arbucienc d'origen senegalès, no va sortir de la millor manera del club blaugrana. El Barça el va castigar per una broma pesada a un company en un torneig a Qatar i, el 2011, el va fitxar la Lazio. Mentre jugava a Roma va debutar en dues seleccions: la senegalesa i la catalana. El Mònaco va pagar 30 milions per ell, i l'Inter, 39 en dos terminis. Va debutar abans que Icardi a la Champions.\nPrimer assaig del Barça sense Messi davant l´Inter. Esports\nMalcom entra a la convocatòria per Messi. Esports


Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable | Agències | Girona | Successos | El Punt Avui\nGirona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable + Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable E-mail\nGirona - 23 gener 2020 21.13 h\nEls centres educatius obriran amb normalitat a excepció de l’institut Narcís Xifra\nL’aigua del Ter ha entrat a algunes plantes subterrànies de l’hospital Josep Trueta i ha afectat l’activitat de l’ICO\nUn veí de Girona compra aigua envasada en un supermercat, arran de les restriccions que s'han imposat aquest dijous a l'aigua d'aixeta FOTO: Manel Lladó.\nGirona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable Girona i la resta de municipis afectats recuperen el subministrament d’aigua potable E-mail\nAgències - Girona\nGirona i la resta de municipis afectats recuperaran el subministrament d’aigua potable aquest mateix vespre. L’Ajuntament, que supeditava al subministrament d’aigua l’obertura dels col·legis, ja confirma que demà els centres obriran amb normalitat.\nSegons ha informat el consistori, es preveu que aquesta nit s’hagi restablert el subministrament d’aigua potable a la ciutat, que es recupera de forma progressiva. L’Ajuntament, però, avisa que la situació podria no estabilitzar-se fins aquest divendres perquè ara mateix “les condicions de subministrament estan en un estat precari”. “Es continua treballant en la recuperació completa del servei”, ha assegurat.\nEl restabliment del subministrament s’ha pogut portar a terme gràcies al dispositiu especial de Bombers de la Generalitat i cossos d’emergència, que han pogut accedir a les instal·lacions des d’on es controlen les canonades de sortida d’aigua de la presa del Pasteral. Amb la col·laboració de tècnics responsables s’ha pogut comprovar l’abast del problema i tornar a posar en funcionament el punt de captació per l’abastament d’aigua de l’equipament.\nA més de la ciutat de Girona, es restablirà el servei a Salt i Sarrià de Ter i a la resta de municipis que es nodreixen de la provisió d’aigua potable d’Aigües de Girona, Salt i Sarrià de Ter: Aiguaviva, Bescanó, Fornells de la Selva, Quart, Sant Julià de Ramis i Vilablareix.\nReprendre les classes\nLa resolució d’aquesta incidència comporta, per tant, que demà es reprenguin les classes i s’obrin amb normalitat tots els centres educatius de la ciutat de Girona amb l’excepció de l’Institut Narcís Xifra. En aquest equipament, les filtracions d’aigua han causat desperfectes en algunes aules.\nPel que fa a les incidències en la mobilitat a la ciutat, s’ha restablert la circulació de vehicles en els dos sentits de la marxa al carrer de l’Esport. Es mantenen tallats, però, el carrer de Pedret –des del pont de l’Aurora fins al carrer de Palafrugell– i la carretera C-255 a l’alçada del pont de l’Aigua.\nL’hospital Josep Trueta de Girona ha patit aquest dijous problemes a les plantes soterrànies del centre a causa de les inundacions, tot i que de moment no afecten el funcionament del centre.\nL’aigua ha entrat per la planta -3, situada sota el nivell del riu, on hi ha instal·lacions tècniques. A les zones amb més afectació s’han acumulat uns vint centímetres d’aigua però no hi ha hagut cap conseqüència per a l’abastiment tècnic de l’Hospital. Per tant, la incidència no ha perjudicat l’atenció als pacients.\nTambé ha entrat aigua al soterrani -2, també proper al riu, on hi ha l’Institut Català d’Oncologia (ICO) de Girona. En aquest cas sí que ha calgut suspendre de manera preventiva l’activitat programada a la planta de radioteràpia i 94 pacients s’han vist afectats.\nTambé de manera preventiva s’ha traslladat a un altre espai un grup de pacients en tractament a l’hospital de dia oncològic. A més, s’han tapiat els accessos als búnquers de radioteràpia per evitar possibles filtracions. ICO Girona valorarà a primera hora de demà si es pot reprendre l’activitat o si s’ha de tornar a desprogramar. De la seva banda, IDI també ha desprogramat 24 pacients, 4 de medicina nuclear i 20 per mamografies.\nPel que fa al tall en el subministrament d’aigua potable, des de l’hospital s’informa que la instal·lació disposa d’un dipòsit que garanteix l’abastiment per a cinc dies.\nEl centre ha activat un comitè de crisi per fer seguiment de la situació. La resta d’activitat funciona amb normalitat, indiquen les mateixes fonts.\nL’aigua també s’ha filtrat a les plantes inferiors de l’auditori de Girona i al pavelló de Fontajau, que té la pista envaïda.\nLa caiguda d’una torre de molt alta tensió a causa del temporal Gloria ha deixat uns 4.000 abonats sense llum a la ciutat de Girona.\nDes de l’ajuntament han assegurat que ja es treballa per tenir més informació del problema i solucionar-lo com més aviat millor.\nUn curtcircuit en una torra d’alta tensió negada pel desbordament del Ter ha deixat sense llum part dels veïns de Verges, Jafre i la Tallada d’Empordà. L’incident s’ha produït cap a les cinc de la tarda en una de les torres properes a la mota on hi havia molts curiosos pendents si finalment desborda i l’aigua arriba a la localitat.\nEls Bombers han informat a la companyia elèctrica que no podrà reparar l’avaria fins que baixi el nivell de l’aigua. A més, la crescuda del riu ha generat una esquerda “considerable” al pont de la carretera que salva el Ter i que connecta amb la C-31, una via molt transitada. Ara la preocupació dels veïns de Verges és que l’aigua no salti la mota i obligui a desallotjar veïns.\nL’alcaldessa de Girona, Marta Madrenas, ha destacat que a primera hora d’aquesta tarda s’han registrat les “puntes” en els cabals dels rius Onyar i Ter al seu pas per la ciutat de Girona.\nMadrenas ha explicat que l’Onyar ha arribat a transportar 321 m3/s i el riu Ter 966 m3/s. A partir d’aquesta xifra, la ciutat ja ha entrat “en estabilització i reducció de cabals”, ja que la previsió és que no torni a ploure en les properes hores.\nL’alcaldessa ha assegurat que l’aigua “s’anirà apartant de les voreres i tornarà a la llera”. És per això que preveu que els desbordaments aniran reduint la seva afectació durant les properes hores.\nMadrenas ho ha qualificat com una “bona notícia”, ja que és un indicador del final de les conseqüències de la borrasca al seu pas per Girona.


Obrim una nova etapa en la gestió pública catalana. Prou d’excuses i retards – Fòrum d’Entitats per la Reforma de l’Administració (FERA) – EAPC blog\nètica / direcció pública / general / lideratge / polítiques públiques\nEl 2015, un conjunt d’organitzacions preocupades per la qualitat de la governança i de la gestió pública vàrem constituir el Fòrum d’Entitats per la Reforma de l’Administració (FERA), un espai informal de trobada d’entitats de la societat civil catalana que defensem la necessitat d’abordar, de manera conjunta, constructiva i exigent, la tan reclamada reforma de l’Administració pública, que en el context econòmic, social i polític actual del país resulta imprescindible i urgent. El FERA inclou des de representants del tercer sector (Taula del Tercer Sector Social) fins a patronals (Cambra de Barcelona, Cecot), passant per entitats centrades en el món públic (ACGP), col·legis professionals (Politòlegs i Sociòlegs, Enginyers, Economistes) i el Club de Direcció Pública d’ESADE. Una barreja, doncs, de professionals de dins i de fora de l’àmbit públic, ja que creiem que la societat civil té el dret i el deure d’intervenir en el debat sobre el nostre model i el funcionament del sector públic.\nEn el moment de constituir-se, el FERA va realitzar una diagnosi dels actius i debilitats del món públic català. Els grans trets d’aquella anàlisi continuen essent vigents. Dèiem llavors i mantenim ara que:\n∙ Les administracions públiques són quantitativament i qualitativament molt importants. Cal situar-les a la llista de factors clau d’èxit del nostre país i han d’ajudar a encarar els reptes presents i futurs en unes condicions adequades. Són el principal instrument de la nostra acció col·lectiva com a país.\n∙ No tenim un problema greu de consideració pel que fa a la prestació de serveis bàsics o d’eficàcia en l’actuació, en sentit general.\n∙ No tenim un problema de dimensionament en l’ocupació pública, d’acord amb les dades internacionals amb què la podem comparar. Això significa que fent créixer o reduint la dimensió en ocupació de les administracions no en resoldrem els problemes de fons. En tot cas, sí que s’observa un model de funció pública excessivament funcionaritzat per a moltes tasques que no requereixen aquest estatus, un sistema d’accés a la funció pública i de retribució que no és atractiu per a les persones amb més talent, un model de mobilitat intra i interadministracions molt rígid i estanc que limita les carreres i que acaba desmotivant professionals excel·lents, i un sistema d’accés als càrrecs directius molt poc transparent i gens meritocràtic, molt dependent dels partits polítics i les relacions personals.\n∙ Tenim un problema de finançament dels serveis públics. A escala estatal, cal una revisió a fons del model de finançament de les administracions, especialment de la Generalitat, en relació amb la distribució de recursos entre els diferents nivells de l’Administració, entre territoris i respectant la solidaritat i, també, dels ingressos públics que en percentatge estan força per sota de la mitjana europea. Ara bé, les mancances del model de finançament actual no han de servir d’excusa per no ser exigents i no fer una millor gestió dels recursos humans, econòmics i institucionals disponibles.\n∙ Tenim un greu problema d’eficiència i d’eficàcia. Les administracions catalanes podrien generar molt més valor públic del que generen. Malgrat que són raonablement eficaces, en general són poc eficients, especialment en els àmbits que no tenen una pressió ciutadana directa. Amb els mateixos recursos es podrien obtenir resultats i impactes molt millors. Els mateixos resultats es podrien obtenir amb menys recursos. Si no s’apliquen canvis estructurals, una administració ineficient que obté més recursos acaba generant més malbaratament de diners públics.\nEl problema de funcionament és causat fonamentalment per un seguit de dèficits en el model organitzatiu: de governança, de coordinació entre les administracions de direcció i de gestió. Tenim organitzacions poc eficients, amb direccions sovint poc preparades, amb un grau de coordinació baix, amb duplicitats i sense cap avaluació real de la gestió.\nA més, tenim un nombre excessiu d’entitats públiques (més de 2.200) i una gran quantitat d’ajuntaments amb una mida que fa inviable que siguin eficients (el 87% dels municipis tenen menys de 10.000 habitants), sense oferir serveis mancomunats o compartits.\nAquest és un problema que depèn en bona part de la potestat autoorganitzativa de Catalunya i que mai s’ha abordat amb decisió i compromís.\n∙ Tenim un problema d’imatge social. La major part de treballadors del sector públic (en proporció equivalent al sector privat) són professionals competents, amb vocació de servei i amb inquietuds en relació amb la millora de les organitzacions en les quals desenvolupen la seva tasca. No obstant això, la valoració social d’allò que s’associa amb termes com “administració” o “funcionaris” no és gaire positiva, malgrat que, paradoxalment, la valoració es transforma en positiva quan es demana a la gent que jutgi en funció d’experiències viscudes recentment en relació amb l’Administració i els serveis que presta. Aquest és un problema que afecta directament els professionals de l’àmbit públic, però també la societat que en reclama una millora, perquè sota la perspectiva del tòpic i l’estigmatització, causats per una crítica no constructiva i que alhora genera com a reacció una autodefensa immobilista, no hi ha avenç possible.\n∙ Si es vol reactivar l’economia cal un sector públic que l’acompanyi i que en potenciï l’activitat productiva. De vegades es contraposa l’acció pública i l’acció privada, la qual cosa és un error. L’acció conjunta del sector públic, les empreses i el tercer sector és un dels valors històrics de Catalunya que cal continuar potenciant.\nJunt amb la diagnosi, en néixer el FERA, el Fòrum també va presentar a les autoritats del país una trentena de propostes concretes, articulades entorn a sis eixos: política i gestió, governança, professionals del sector públic, responsabilització, bon govern i ètica pública, i innovació.\nPosteriorment, el FERA ha estat fent el seguiment de les polítiques públiques relacionades amb aquelles propostes, i la conclusió és que el balanç d’aquests darrers anys no és prou positiu. Tot i els avenços en algunes àrees (com la de digitalització, la transparència o la limitada reducció del nombre d’ens instrumentals), els grans temes de fons no s’han abordat amb decisió, i qüestions clau com la del directiu públic o l’avaluació han anat quedant pendents. Clarament, la reforma de l’Administració no ha estat la prioritat dels nostres governants, ni del legislatiu ni de l’executiu.\nAra ens disposem a iniciar una nova legislatura catalana, amb perspectives de més estabilitat i de superació de la problemàtica afegida de la Covid. Això constitueix una oportunitat per reprendre l’agenda de canvi públic. Davant la nova etapa que encetem, doncs, el FERA vol recordar els principals reptes que hem d’afrontar.\n–Rejoveniment de les plantilles de treballadors públics. Les administracions catalanes necessiten saba nova i recuperar múscul. La incorporació de noves conhorts d’empleats públics, però, s’hauria de fer sota una lògica de selecció i de vinculació revisades. La presencialitat i els mecanismes de carrera professional també s’hauran de repensar.\n–Prioritzar la transformació digital de l’Administració. Els darrers anys s’ha fet un gran esforç de digitalització de la gestió pública amb millores notables però s’han assolit pocs avenços pel que fa a la transformació de processos i models de gestió per aconseguir que la relació amb l’Administració sigui més fàcil, àgil i eficient. Cal ser molt exigents amb les administracions o departaments que incompleixen les obligacions de prestar els serveis públics digitals amb totes les garanties perquè, en aquests moments, s’han convertit en un factor d’inclusió social.\n–Govern obert, transparència i integritat. Amb la implantació de les lleis de transparència, s’ha fet un gran salt qualitatiu i quantitatiu, però no és suficient. Ara mateix, només compleixen els governs que s’ho creuen (que en són molts) o els que volen obtenir un reconeixement públic d’alguns dels rànquings que s’elaboren. Ara bé, qui no vol, no compleix i no passa res. Això és motivat en bona part pel fet que cal trobar un procediment més clar i imparcial per incoar els procediments sancionadors previstos en la llei de transparència, accés a la informació pública i bon govern, així com del codi de conducta dels alts càrrecs i personal directiu, que han de ser l’objectiu d’una modificació de la llei que estableixi sancions i el procediment per aplicar-les. Cal també replantejar la llei catalana per dotar la Comissió de Garantia del Dret d’Accés a la Informació Pública i al Síndic de Greuges de més mecanismes de control, supervisió i sanció. És fonamental garantir el compliment efectiu del dret d’accés a la informació sense identificació prèvia (que és un fre) i reduir les càrregues de la publicitat activa a les entitats públiques amb pocs recursos. I cal impulsar sistemes d’integritat pública que no estiguin controlats o tutelats pel nivell polític. En aquest sentit, caldria modificar l’Acord de Govern 82/2016, pel qual s’aprova el Codi de conducta dels alts càrrecs i personal directiu de l’Administració de la Generalitat i de les entitats del seu sector públic, i altres mesures en matèria de transparència, grups d’interès i ètica pública, pel que fa a la composició del Comitè Assessor de l’Ètica Pública, per tal que al capdavant s’hi situïn persones de solvència contrastada i independència reconeguda, lliures de filiacions polítiques i de càrrecs a l’Administració. L’ètica pública ha de ser tangible per al ciutadà i ha d’anar molt més enllà de la lluita contra la corrupció. El model actual no acaba de generar confiança de la ciutadania en les institucions i el sistema democràtic.\n-Apostar decididament per l’avaluació de polítiques públiques. Es presenten plans de govern o d’actuació ambiciosos, però no se’n fa cap avaluació ni retiment de comptes. I si es fan, generalment tenen poc rigor. Massa sovint es posen en marxa polítiques sense una fonamentació adequada ni reflexió prèvies, i es mantenen en vigor sense la imprescindible revisió periòdica. Per tant, la millora de les polítiques públiques passa pel redisseny a la llum de l’evidència i de l’anàlisi crítica. En aquesta direcció, caldria com a mínim modificar la Llei 13/2008 de la presidència de la Generalitat i del Govern per fer obligatòria la confecció d’un pla de govern i la seva avaluació anual amb criteris de bona gestió econòmica i social. Així mateix, també caldria modificar la Llei de finances públiques de 2002, reforçant-ne els aspectes del rendiment de comptes i de la gestió per programes i que indiqués l’obligatorietat, al tancament de cada exercici pressupostari, d’elaborar un document que analitzi la informació i avaluï/justifiqui què s’ha gastat, què no i per què. També, l’anàlisi de les polítiques públiques que consten en el pressupost per programes i dels corresponents indicadors dels resultats i de l’impacte que es volia aconseguir, amb criteris d’economia, eficàcia i eficiència.\n-Desenvolupar d’una vegada la direcció pública professional, com una institució que articula la relació entre l’àmbit polític i l’àmbit tècnic, amb un règim específic i sistemes de selecció i reconeixement. El rendiment de les organitzacions depèn en bona mesura de les competències i habilitats de les persones que tenen al capdavant, i de l’autonomia de gestió de què gaudeixin. El Pla de reforma de l’Administració de la Generalitat de Catalunya i del seu sector públic de 2014 preveia en un eix específic (el 4) “professionalitzar, mitjançant el corresponent desplegament normatiu, dels càrrecs directius de l’Administració de la Generalitat de Catalunya i del seu sector públic, introduint criteris d’idoneïtat i competència professional per al seu accés i d’avaluació de resultats”, i es va concretar en el Projecte de llei d’ordenació del sistema de DPP de la Generalitat de Catalunya i del seu sector públic, aprovat pel Govern de la Generalitat el 21 de juliol de 2015 i tramès al Parlament. Tanmateix, aquest projecte de llei no va disposar de prou consens perquè se’n completés la tramitació. I a la darrera legislatura, en el marc de l’Estratègia de lluita contra la corrupció i enfortiment de la integritat pública, la DPP es va tornar a incorporar a l’agenda del Govern novament sense traducció legal. Existeix, doncs, prou material de base com perquè no hi hagi cap excusa tècnica per a l’aprovació de la DPP en la legislatura actual.\n–Administracions i governs intel·ligents. Estem vivint una revolució de noves tecnologies que aporten nombroses oportunitats de millorar els serveis públics. Al sector públic no ho estem aprofitant per oferir serveis públics més innovadors, fàcils, eficients, personalitzats, proactius i transversals. Per aconseguir-ho cal fer un procés d’aprenentatge que implica crear espais col·laboratius d’experimentació pràctica per validar el valor públic de la seva aplicació pràctica i definir models reutilitzables per totes les administracions catalanes, amb necessitats i capacitats diferents.\nNo és acceptable que s’actuï a cegues i per intuïció, quan es podria fer científicament, rendibilitzant el big data i la intel·ligència artificial per generar coneixement i prendre millors decisions, quelcom crític en un entorn de limitació de recursos i exigències ciutadanes creixents. De la mateixa manera, la prospectiva ha d’ajudar a pensar i actuar estratègicament. A la vegada, cal exigir l’accés de les administracions catalanes a les bases de dades estatals i europees que les puguin fer més eficients. Un exemple clar són els problemes que l’ATC té per accedir a les de l’AEAT, fet que dificulta poder realitzar una adequada política fiscal.\n–Acostament governants-governats. No hi ha suficient retiment de comptes ni comunicació bidireccional entre electors i elegits, i això, junt a la falta d’eficiència i comunicació governativa, augmenta la insatisfacció dels governats. La qualitat de la democràcia depèn del grau de responsiveness del sistema polític (que passa, també, per repensar el sistema d’elecció dels representants polítics i, per tant, per l’aprovació d’una llei electoral catalana pròpia).\n–Governança compartida. Malgrat la moda dels processos participatius, aquests solen consumir molts recursos i donar pocs dividends, sense tornar tampoc el control a la gent. D’altra banda, el món públic no pot desaprofitar tot allò (legitimació, coneixement, valors, recursos) que pot aportar el sector privat i no lucratiu a les polítiques públiques. Els governs ja no poden fer-ho tot, ni fer-ho tot sols. Cal la implicació i corresponsabilitat continuada de tothom (ciutadans, entitats, empreses…) en el disseny, posada en pràctica i avaluació de les polítiques i serveis públics. S’ha d’aprofundir (i no pas anar enrere) en la col·laboració publicoprivada, però amb la part pública essent capaç de dur el timó i conservar el control.\n–Impuls innovador i reformador. Hi ha massa acomodació a la inèrcia (que porta a l’obsolescència) i massa por dels canvis (que porta a l’immobilisme). El món i les necessitats de les persones canvien ràpidament i profundament. Cal saber-s’hi adaptar, quan calgui, i saber anticipar-s’hi i modelar-ho. Introduir la cultura i les eines de la innovació i repensar constantment les polítiques i els programes públics. I aconseguir accelerar els ritmes administratius, de manera que es deixi d’arribar tard als futurs desafiaments. Per aconseguir això darrer, caldrà fer un esforç de simplificació i racionalització majúscul (al contrari del que ha succeït els darrers anys), que abasti des de la contractació fins als sistemes de gestió, passant per les estructures i la massa normativa.\n–Treball en xarxa intra i interadministracions. La fragmentació administrativa i la competència entre governs o el seu simple isolament impedeixen donar resposta a les necessitats dels ciutadans. Les problemàtiques són multicausals i no entenen de fronteres administratives. Col·laborar és la clau de l’èxit. Cal definir un model de prestació de serveis públics presencials i digitals, amb una visió de país i de sistema integrat, amb una governança clara que eviti duplicitats i promogui el model més eficient per a cada cas: des de la proximitat o des de la centralització amb economies d’escala. Hauríem d’aprofitar les bones experiències de creació de sistemes públics als àmbits de la salut, la policia o els serveis socials. L’objectiu final és fer transparent la complexa governança entre els diferents nivells de l’Administració i oferir els millors serveis públics, posant el ciutadà al centre.\n– Connectar de manera efectiva els instruments d’alineament estratègic dins les organitzacions públiques: pla de govern, programació pressupostària, cartera de serveis i avaluació. Tot això, tenint com a fonament el marc conceptual de la gestió per resultats.\nEn resum, no cal reinventar la roda: simplement cal utilizar-la (el know-how i experiència, eines i metodologies ja existents), de forma que dotem les nostres administracions de més solidesa institucional i de més capacitat de generar valor i de contribuir a la transformació del país. Aquests darrers mesos, amb les crisis associades a la Covid (sanitàries, socials i econòmiques), hem tornat a constatar que la bona gestió importa i que pot salvar (o fer perdre) vides, llocs de treball i benestar.\nEstem vivint una nova revolució tecnològica. El món està canviant a un ritme trepidant i no espera a ningú. Des de la Comissió Europea en són conscients i s’han impulsat els importants fons europeus Next Generation per promoure reformes estructurals de l’economia i la gestió pública. És urgent la reforma de l’Administració catalana per donar resposta a les necessitats de la ciutadania d’avui i, sobretot, de demà. Correm el greu risc de perdre les oportunitats que poden garantir a Catalunya continuar progressant econòmicament i socialment.\nReclamem, en conclusió, una agenda per a la reforma que guiï la nova etapa que ara s’inicia. Una agenda ambiciosa, calendaritzada i dotada de recursos, impulsada des dels màxims lideratges i consensuada entre tots els actors polítics, i amb la complicitat dels servidors públics i la societat civil. L’acord és possible i necessari i, per tant, esdevé imperatiu i inexcusable.\nFòrum d’Entitats per la Reforma de l’Administració (FERA)\nIntegrada per l’Associació Catalana de Gestió Pública (ACGP), la Cambra de Comerç de Barcelona, la patronal Cecot, el Club de Direcció Pública ESADE Alumni, el Col·legi d’Economistes de Catalunya, la Comissió dels enginyers industrials a les administracions públiques del Col·legi i Associació d’Enginyers Industrials de Catalunya, el Col·legi de Professionals de la Ciència Política i de la Sociologia i la Taula del Tercer Sector Social.\nFERA, gestió pública, governança, innovació, reforma de l'administració, transformació de les administracions\n5 respostes a “Obrim una nova etapa en la gestió pública catalana. Prou d’excuses i retards – Fòrum d’Entitats per la Reforma de l’Administració (FERA)”\nPep Jané Roca ha dit:\n28 de maig de 2021 a les 12:06 am\nM’hi apunto. I ja que l’EAPC cedeix aquest espai per fer-ne difusió, potser podria procurar la complicitat de l’Administració de la Generalitat.\n25 de maig de 2021 a les 3:45 pm\nTotalmente de acuerdo, tanto como ciudadana como desde mi puesto de atención a la ciudadanía en una administración local. A mi modo de ver lo prioritario es; la atención humana y presencial (menos locuciones -gravadas- y más conversaciones -humanas-), no se pueden exigir trámites digitales cuando ni las administraciones tienen sedes electrónicas decentes, falta muchísima coordinación, cooperación interadministrativa y que no nos pidan 40 veces el mismo papel que ya tienen varias administraciones. Por otra parte, menos jefes de jefes de jefes de directores de secretarios de …. políticos y de libre designación y más responsables fijos, con vocación de servicio y con competencias, formación, liderazgo y un currículum y experiencias que los y las avale. Y, por último, la renovación del personal administrativo al servicios de la ciudadanía pasa por unos procesos internos de promoción interna, transparentes, y valoración objetiva de capacidades y formación. Y después, lo mismo en procesos abiertos a la ciudadanía. Se sigue abusando del interinaje y contratación precaria porque tal vez a quien gobierna ya le va bien así. Y así es del todo imposible superar cualquiera de los puntos indicados en este artículo.\n18 de maig de 2021 a les 4:39 pm\nTotalment d’acord amb el projecte i la perspectiva de millora, reconduir una administració eficient, gestionar els recursos amb eficàcia fa que el sistema sigui eficient. Diferents blocs que necessiten de canvis, si volem una administració de confiança s’ha de demostrar de dalt a baix.\nJosep Ramon Morera ha dit:\n18 de maig de 2021 a les 12:32 pm\nDarrerament s’està tornant a fer soroll amb la professionalització de la direcció pública professional.\nFa pocs dies l’Institut Ostrom de Catalunya ha difós un manifest en aquest sentit, i ara amb aquest post el FERA reitera la conveniència de posar fil a l’agulla en una qüestió, sobre la qual l’ACGP va fer públic el seu posicionament i proposta l’any 2012. En tot cas, tan l’Institut Ostrom com el FERA fan referència a la iniciativa del Govern de la Generalitat, pel que fa a l’avantprojecte de llei sobre la matèria, que es va aprovar el 21 de juliol de 2015, i ambdues entitats donen per bona la iniciativa.\nEn aquest sentit voldria fer notar que en aquella iniciativa hi havia dos qüestions sobre les quals escau reflexionar, abans no sigui el cas que es recuperi en la seva integritat. La primera és que no és bo deixar en mans de la llei, allò que es propi de les facultats d’autoorganització que assisteixen al Govern, en el sentit que en el text de l’avantprojecte s’exceptuava directament de l’aplicació del règim de la direcció pública professional a determinats alts càrrecs, sense cap argument que ho justifiqués. El segon tema encara és més rellevant, atès que la proposta comentada restringia la seva aplicació immediata a l’àmbit de ‘Administració de la Generalitat, de manera que el Govern va abdicar de fer una regulació que fos d’aplicació a totes les administracions catalanes, algunes de les quals actuen amb una elevada precarietat, per manca d’una regulació clara.\n18 de maig de 2021 a les 7:59 am\nendavant! molta feina per fer per canviar la cultura organitzativa inherent a les Administracions\nLeave a Reply to Josep Ramon Morera\tCancel reply


Raymonda - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nRaymonda és un ballet de dansa clàssica en tres actes i quatre escenes, coreografiat per Màrius Petipà per al Ballet Imperial de Sant Petersburg sobre música d'Alexander Glazunov i que es va estrenar el 1898. És el primer ballet que ha escrit per Glazunov. La coreografia destaca per la seva delicadesa respecte a la majoria de les fetes al segle xix i per la seva teatralitat. Es caracteritza per ser un paradigma de l'estètica de Petipà i sobretot per la incorporació de danses de caràcter basades en danses tradicionals populars hongareses. Avui encara és un clàssic obligat al repertori de totes les grans companyies de dansa i prou conegut pels estudiants de clàssic, ja que és habitual a exàmens i concursos.\nMarius Petipa i Ivan Vsevolozhsky (en)\nAdolescent interpretant Raymonda per al Premi de Lausanne, en 2009\nEl ballet narra la història d'un triangle amorós a la cort hongaresa durant l'època de major apogeu de les croades, a l'edat mitjana. Dos homes, un cristià i un musulmà, lluiten per l'amor d'una mateixa dona: Raymonda. La inclusió del sarraí medieval i el seu món permet als creadors introduir elements exòtics i orientals, que tan de moda estaven al modernisme.\nMar i cel, peça teatral catalana de finals del segle xix, que també tracta d'una història d'amor i la lluita entre moros i cristians. Al segle XX Dagoll Dagom en va fer una versió en teatre musical amb el mateix nom.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Raymonda\n↑ 1,0 1,1 Raymonda Companyia de dansa Ángel Corella (anglès) (castellà)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Raymonda&oldid=24931410»\nDarrera modificació: 13 set 2020 a les 19:43\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 13 set 2020 a les 19:43.


Adéu, la vida continua (Toni Vall)\nEl restaurant del carrer Sant Rafael ha abaixat la persiana després de gairebé vuitanta anys de vida, durant els quals s’han oficiat cerimònies gastronòmiques elevades als altars per Vázquez Montalbán\n4 min. 21/11/2015 00:00\nHi havia tantíssima gent que hi anava perquè entre les seves parets es trobava com a casa seva. D’aquells indrets on, sense saber per què a ciència certa, un se sent protegit i sap que res dolent pot passar-li. Hi havia anat poques vegades, dues o tres amb prou feines, però conec persones per qui Casa Leopoldo era una pàtria. Costa d’explicar amb paraules quan un és feliç davant d’un plat. Quan un estofat fa que revifis com per art d’encantament, una amanida pot ser un bàlsam; un peix ben cuinat, alegrar-te el dia, i unes mongetes, la millor cura per desposseir-te de la depressió més invasiva.\nDesprés de l’estiu, Casa Leopoldo, al carrer Sant Rafael número 24, no ha tornat a pujar la persiana. “ Cerrado domingos y festivos noche y lunes todo el dia ”, hi ha escrit. No hi posa que ja ha tancat per sempre, però a casa la Rosa Gil ja no serviran més àpats. El restaurant estava obert des del 1936, sobre el qual s’ha escrit i fabulat, s’expliquen llegendes i rondalles i s’hi han oficiat cerimònies gastronòmiques elevades als altars per la literatura de Manuel Vázquez Montalbán. Pepe Carvalho hi dinava i hi sopava, ofegava les cabòries, enriquia l’ànima i trobava a faltar la Charo. El vell Barri Xino tenia a Casa Leopoldo motius de supervivència on atrapar la memòria i fer veure il·lusament que el temps no passava. Però passa, sí.\nAl balcó de sobre la porta d’entrada hi penja la bugada recent estesa al vaivé del vent de novembre i de la pols del trànsit. Un cotxe dels Mossos passa per davant. Patrulla i vigila perquè des de divendres passat sembla que el Raval torna a ser barri perillós per allò d’“els moros ja se sap...” Un senegalès empeny el seu carret de la compra carregat de ferralla, rampoines i tants diaris del dia abans. Just davant hi ha aparcat un camió de bombones de butà d’un model nou que ja no és taronja i ja no fa aquell soroll característic quan el repartidor les repica temeràriament amb un martell.\nGirant a l’esquerra sempre ve de gust passar pel passatge Bernardí Martorell, que viu en calma perpètua. Hi ha el bar Joaquín de tota la vida. Un cartell de “ no se fía ” al costat de l’ampolla de Kina San Clemente i pòsters del Barça de totes les èpoques. Demano un quinto i pregunto pel tancament del restaurant veí. “ Las cosas están así ”, em respon el propietari. Poques paraules ja valen, ja serveixen per tota eloqüència.\nEscenari de cinema\nLa plaça Vázquez Montalbán acull l’hotel Barceló Raval, edifici cilíndric i robust paradigma dels nous temps, de la transformació que tan bé va retratar Guerin a En construcció. A tocar, el també modern edifici de l’UGT i als baixos la seu dels joves del sindicat amb eslògans del vell idealisme: “Rebel·la’t!” Recordo escenes d’ En la ciudad, de Cesc Gay, que passaven per allà i la colpidora discussió d’Eduard Fernández i Vicenta N’Dongo entaulats a Casa Leopoldo i retraient-se la infidelitat.\nLa nova Filmoteca s’alça allà al mig, envoltada de badocs, jubilats i desposseïts. Parar-se i observar és descobrir una parella de la Guàrdia Urbana que posa una multa a un cotxe mal aparcat i escolta les excuses del conductor, que només ha parat cinc minuts per resoldre un problema amb el telèfon a una botiga de mòbils pakistanesa. Decideixen fer la vista grossa. Els observa el lent passejar de les prostitutes del carrer Robadors, que balancegen el matí en espera de clients. Fa dies que estan en peu de guerra per reivindicar els seus drets i que no les facin fora del barri que més els agrada. Seria una ràtzia més de les moltes, literals i figurades, que cada dia viu Barcelona, per mil motius desposseïda cada dia de rastres de personalitat.\nLa persiana de Casa Leopoldo ja està abaixada. No es tornarà a apujar. Les parets estaven enrajolades i a la propietària li agradaven els toros. Al cap i a la fi només és una persiana abaixada. Ningú es morirà per això i la vida continua. Els passejants maten el temps amunt i avall. Entre moltes altres coses, el Raval és la pàtria de molts ciutadans que no tenen res a fer i pentinen el gat amb tenacitat. També de guiris rebotits de Paellador i emborratxats de mala sangria que deambulen mirant la guia i s’acosten a acariciar la panxa metàl·lica i lluent del gatàs de Botero. Ell passa de tot, es llepa els bigotis i s’endormisca entre el bullici de la vida.


Condemnats per sedició | NacióDigital\nper Aida Morales , 14 d'octubre de 2019 a les 09:26 |\nPer a Raül Romeva, Jordi Turull i Dolors Bassa l'alt tribunal ha imposat penes de 12 anys de presó i 12 d'inhabilitació absoluta. Conjuntament amb Junqueras, han estat condemnats per sedició en concurs medial amb un delicte de malversació de fons públics agreujat. Carme Forcadell ha estat condemnada per un delicte de sedició amb una pena d'11 anys i mig de presó i el mateix temps d'inhabilitació absoluta, i Joaquim Forn i Josep Rull, a penes de 10 anys i mig de presó i el mateix d'inhabilitació absoluta. Per la seva part, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart han estat condemnats pel Suprem a nou anys de presó i nou d'inhabilitació.\nPel que fa a Santi Vila, Meritxell Borràs i Carles Mundó, han estat condemnats per un delicte de desobediència a penes de deu mesos de multa, amb una quota diària de 200 euros. També han estat condemnats a un any i vuit mesos d'inhabilitació. La sentència absol dels delictes de malversació Forn, Rull, Vila, Borràs i Mundó.\nLa sedició -article 544 del codi penal-, a diferència de la rebel·lió -article 472-, consisteix a alçar-se públicament i tumultuàriament per impedir, per la força o fora de les vies legals, l'aplicació de les lleis o d'un mandat judicial. Tots dos delictes requereixen ús de la violència, però no de la mateixa manera. En el cas de la rebel·lió, la violència és estructural, mentre que en el de la sedició és col·lateral. Aquest últim delicte és el que va defensar l'Advocacia de l'Estat tant a l'inici com al final del judici.\nÉs precisament en aquest punt en què es materialitza el delicte de sedició, que consisteix a mobilitzar la ciutadania en un alçament tumultuari i públic que, a més, impedeix l'aplicació de les lleis i obstaculitza el compliment de les decisions judicials.\nSegons el Suprem, els acusats van propiciar un "entramat jurídic paral·lel" al vigent i, en aquest camí, van promoure un referèndum "mancat de totes les garanties democràtiques" per mobilitzar els ciutadans amb l'única finalitat de "pressionar" l'Estat i impedir l'aplicació de la llei. Així doncs, els jutges catalans van perdre la seva capacitat jurisdiccional, i van ser les forces estatals qui van haver d'intervenir per mantenir el "control de la força militar, policial, jurisdiccional i, fins i tot, social", segons argumenta la sentència.\nEl Suprem destaca que no hi ha cap tractat institucional que hagi codificat el "dret a decidir", i avisa que qualsevol moviment de secessió unilateral que se sostingui en la Convenció de Drets Humans de 1951 i en la Carta de Drets de Lisboa del 2010 és, per definició, un moviment "antidemocràtic", ja que "no hi ha democràcia fora de l'estat de dret". Així doncs, assegura que "no existeix un dret a decidir que es pugui exercir fora dels límits jurídics definits per la pròpia societat", i destaca que la sala no considerarà aquest concepte com un instrument de mesura democràtica.\nAquí, el Suprem manté que tant el 21 de setembre com l'1-O del 2017 es va produir un aixecament tumultuari "incitat pels acusats" per convertir en "paper mullat", fins i tot fent ús de la força física, les decisions judicials del Tribunal Constitucional i del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya.\nSi la reacció de la ciutadania s'hagués concretat només en "manifestacions massives, protestes multitudinàries i manifestacions amb lemes durs i combatius", el Suprem indica que tot s'hagués circumscrit en els termes de la llibertat ideològica i el dret de reunió. Però sosté que es va anar més enllà, ja que es va decidir no acatar i, en el cas de la concentració davant del Departament d'Economia, impedir la tasca de la comitiva judicial.\nEls Jordis podrien sortir de la presó després de Reis\nMarchena s'equivoca i carrega a Bassa el control de les escoles en comptes de Ponsatí\nLa Fiscalia veu constatada la seva acusació malgrat la «discrepància» del Suprem sobre la violència\nPolítica, 1-O, judici, Joaquim Forn, Jordi Turull, Jordi Cuixart, Dolors Bassa, Josep Rull, rebel·lió, Suprem, presos polítics, judici de l'1-O, Tribunal Suprem, sentència, Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, sentència 1-O, Carme Forcadell, Carles Mundó, Raül Romeva, Santi Vila, Meritxell Borràs, condemna\nPer Tramint el 14 d'octubre de 2019 a les 15:15\nI tot el demes son gaites.\nI els altres....\nPer Espritsant el 14 d'octubre de 2019 a les 13:37\nPuigdemont i companyia que.. no els foten a la presò... apa que deuen respirar tranquils veien el toros desde la barrera i els altres els hi espera uns quans anys de presò, qui creieu que sira primer el Puigdemont i companyia passejanse per les rambles sense cap problema o els presòs fora de la presò...\nAvui Franco ha ressuscitat. No cal que el desenterrin.\nPer Volem un pais realmente democratic el 14 d'octubre de 2019 a les 13:12\nEl TC en diu sedició. Nosaltres en diem DEMOCRÀCIA Verificació - Any actual: 1919 o 1939? :-)\nPer ton c. el 14 d'octubre de 2019 a les 12:45\n. A Catalunya aquest cap de setmana no hi hauría d´haver cap partit de cap disciplina esportiva ja sigui regional o a nivell estatal. A Espanya la democrácia ha mort, visca la democràcia.\nQue ineptes que són !!\nPer Aureli1 el 14 d'octubre de 2019 a les 10:51\nSi així es pensen que aturaran els desitjos d''independencia , van molt errats . A partir de ja , ja som uns quants més els indepes. Ni un pas enrera .\nrevenja, escarment i càstig preventiu\nPer simonet el 14 d'octubre de 2019 a les 10:25\nEls condemnen a ells perquè no poden condemnar els més de dos milions de persones que van participar a l'1 d'octubre. L'objectiu principal de la sentència és espantar-nos i que ens oblidem de la independència. La sentència demostra que ens tenen por. El 14 d'octubre de 2019 és una reedició de l'1 d'octubre de 2017, però amb sentències de presó en lloc de cops de porra. Després dels cops de porra els comuns i fins i tot molts socialistes van sortir al carrer a protestar, cosa que va provocar el discurs de Felip VI. Esperem que avui tots els que van omplir els carrers el 3 d'octubre se sumin a la protesta. No pot ser que a l'estat la repressió li surti gratis. Els cops de porra, la presó preventiva, el 155, tot això no ha fet sinó augmentar el suport social a l'independentisme, com ho demostra el fet que a totes les eleccions posteriors a l'1-O l'independentisme ha pujat. Aquest nou acte repressiu tampoc no li pot sortir gratis. Tothom al carrer a defensar la llibertat d'expressió i la democràcia!


Ai que ja són adolescents! Eines per educar a "Signes dels temps"\nDiumenge, a les 11.00, "Signes dels temps", presentat i dirigit per Montserrat Esteve, conversa amb el consultor i pedagog Juanjo Fernández per aprofundir en les eines per educar els adolescents en la calma i el respecte.\n22/01/2021 - 10.28\nEl diàleg amb els adolescents, de vegades, sembla una missió impossible. Tot i això, "és molt important escoltar-los i estar disponibles. Els adolescents necessiten mares i pares madurs, responsables i optimistes." Ho diu Juanjo Fernández, consultor pedagògic i autor de "30 manaments per tractar amb adolescents".\nEn el programa de diumenge, Montserrat Esteve conversa amb ell en una entrevista enfocada en com educar en la calma i posar en valor la relació amb les nostres filles i fills adolescents. A més, el programa també s'interessa per saber com viuen aquesta etapa la Sara Permanyer i l'Eloi Gordon, alumnes de 4t d'ESO de l'Escola Cor de Maria, de Sant Celoni.\n"Signes dels temps", un dels programes més veterans de TV3, amb 34 anys en antena, es presenta ara amb format nou. Està dirigit i presentat per la periodista Montserrat Esteve, amb Agustí Vila de realitzador i Imma Segarra de productora, Joan Grané d'ajudant de realització, Montse Solanich a la producció, Eulàlia Tort al guió i Àngels Serres a la documentació. El programa vol ser un espai obert i pròxim sobre l'actualitat de l'Església, amb protagonistes d'aquí i d'arreu del món que treballen per defensar els drets humans, la cultura de la pau i la no-violència, l'espiritualitat i la sostenibilitat del planeta.\nL'espai combinarà entrevistes i reportatges per crear un espai que posarà en valor el sentit de la vida religiosa en una societat cada cop més secularitzada i obrirà una finestra a l'ecumenisme i al diàleg interreligiós.


Emili Casademont i Comas: La Dolça Festa de Sant Medir\nLa Dolça Festa de Sant Medir\nHi ha un poble, pertanyent al municipi gironí de Sant Gregori, que porta el nom d'un dels patrons de la pagesia catalana, abans que els madrilenys imposessin el seu «san Isidro labrador» arreu de l'Estat espanyol. Es tracta del petit poble de Sant Medir, que té un centenar d'habitants. I és en honor de sant Medir, precisament, que la ciutat de Barcelona -l'exvila de Gràcia, sobretot-, celebra un important romiatge a l'ermita que aquest sant pagès té a Sant Cugat del Vallès, cada 3 de març, coincidint amb la seva diada. Un romiatge anomenat popularment la Dolça Festa de Sant Medir.\nSegons la tradició, sant Medir vivia en una masia que hi havia a Sant Cugat, a la serra de Collserola, vora del vell camí que anava de Barcelona al Vallès. Durant la persecució dels cristians decretada per l'emperador romà Dioclecià (303-310), el bisbe barceloní sant Sever decidí marxar de la Ciutat Comtal, acompanyat d'alguns cristians, i, en passar per davant la masia d'en Medir, es toparen amb ell, mentre sembrava faves. Tot seguit, els soldats de Decià, governador de Barcelona, que perseguien els fugitius, en passar també per allà, preguntaren a en Medir si havia vist el bisbe. «Sí, en posar-me a sembrar aquestes faves. Res, ara fa un instant», els respongué l'home, quan, miraculosament, ja començava a recollir el fruit de les faveres, que havien nascut, crescut, florit i granat en un obrir i clucar d'ulls. Aleshores, els soldats, pensant que en Medir també era cristià i es burlava d'ells, procediren a matar-lo. I el mateix feren amb el bisbe Sever i els seus seguidors, que no trigaren a ser capturats. Al prelat, per cert, lii clavaren un clau fins al cervell. Per això, hom diu que sant Sever és l'advocat contra el mal de cap.\nI fou l'any 1830 que l'ermita construïda feia temps al lloc on hi havia hagut la masia d'en Medir conegué el primer romiatge, organitzat amb èxit per un forner de Gràcia, que volgué agrair així a aquest sant un favor que li acabava de fer. I ben aviat es formaren també les primeres colles, que, juntament amb les que més endavant sorgirien a Barcelona, el 1926 constituirien la Federació de Colles de Sant Medir. Unes colles que cada 3 de març, tret de l'època de la Guerra Civil i de la immediata postguerra, amb cavalls i carruatges -sortint sempre de Gràcia-, a mig matí han enfilat el camí que mena a l'ermita del sant, on, després de la celebració de la missa,.s'han fet extraordinàries costellades, si bé, al principi, era típic que s'hi mengés «faves amb medalles», o sigui, amb trossos de botifarra negra. I al vespre, de retorn a la ciutat, s'ha efectuat -també cada 3 de març, amb l'excepció ja indicada- una espectacular desfilada pel carrer Gran gracienc, en la qual els desfiladors, en aquests darrers temps, han llançat caramels a dojo (d'aquí prové això de la Dolça Festa de Sant Medir), agafats àvidament per tota una immensa gentada. Cal destacar que, a partir del 1950, en la represa d'aquest romiatge (que, pel seu caire més aviat catalanista, el règim franquista no el veia amb gaire bon ull), les colles s'han anat multiplicant, amb la creació de les de Sants, Sarrià, Sant Gervasi, etc.\nActualment, el romiatge no es limita tan sols a acudir a l'ermita de sant Medir i realitzar després una lluïda desfilada «acaramelada» pel carrer Gran de Gràcia, ja que la Federació de Colles de Sant Medir organitza, dies abans, diverses activitats relacionades amb aquest sant pagès (concursos literaris, etc.), a part d'encarregar un pregó de la festa, com el que pronuncià el conegut periodista Ferrran Monegal, que apareix sovint a la pantalla dels televisors, diumenge passat, 22 de febrer, al migdia, a la plaça Vila de Gràcia, davant una nombrosa assistència de públic, acte que finalitzà amb un tast de faves a la catalana.\nJoan Amades, de qui ara es commemora el cinquantenari del seu òbit, explica, al Costumari català, dues creences dels pagesos del Vallès. La primera és que «hom pot fer tornar un camp estèril en productiu, sembrant-hi faves de sant Medir». I l'altra és que «en el favar on s'ha sembrat una fava de sant Medir, no en surt cap amb la cella negra», faves que els bons gastrònoms rebutgen, ja que tenen molta pell. Aquestes creences, segons diuen, abans eren també pròpies dels pagesos del poblet gironí de Sant Medir, així com dels de les localitats de la rodalia. D'altra banda, l'il·lustre folklorista relata igualment que, en una època un xic reculada, els monjos que tenien cura de l'ermita dedicada a sant Medir «venien faves seques encastades en una agulla i els romeus se les posaven al trau, en record de la concurrència a l'aplec».\nUn any més, les colles barcelonines de sant Medir, fidels a la tradició, aniran el proper dimarts, a mig matí, a l'aplec o romiatge que, en honor d'aquest sant pagès i en la seva diada, té lloc a la serra de Collserola. I, en retornar al vespre a la Ciutat Comtal, moltíssima gent les estarà esperant al carrer Gran de Gràcia, atreta pel desig de contemplar el bell espectacle de la desfilada dels seus cavalls i carruatges. Com també, és clar, atreta pel desig d'arreplegar els caramels que els desfiladors, mostrant-se d'allò més esplèndids, tiraran damunt seu, tot posant, d'aquesta manera, el punt i final a la Dolça Festa de Sant Medir...\nPublicat per Emili Casademont i Comas a les 11:27\nLos films Bardot vistos desde el otro lado del Est...\n"El Cant Coral a Catalunya a 78 rpm", un nou CD de...


L’Àrea de Refugis de la FEEC col·labora en el programa de televisió 'Cumbres', presentat per Edurne Pasaban - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nL’Àrea de Refugis de la FEEC col·labora en el programa de televisió ‘Cumbres’, presentat per Edurne Pasaban\nL’Àrea de Refugis de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya ha col·laborat amb la gravació d’un capítol del programa “Cumbres” de Televisió Espanyola, acollint a l’equip al refugi Sant Jordi, situat al Parc Natural del Cadí-Moixeró, dins del terme municipal de Guardiola de Berguedà.\nEn cada programa de “Cumbres”, que s’emet per La 2 de Televisió Espanyola, l’alpinista basca Edurne Pasaban, la presentadora i primera dona en ascendir els catorze cims de més de 8.000 metres del planeta, acompanya un personatge famós a pujar un cim de la geografia peninsular. En aquesta ocasió la convidada ha estat la model i presentadora de televisió Martina Klein.\nEdurne Pasaban i Martina Klein, acompanyades per la resta de l’equip de Cumbres, han dormit al refugi Sant Jordi, on hi van accedir a través del sender de petit recorregut PR-C 125, una preciosa excursió que discorre pels Empedrats, l’antic camí ral de la Cerdanya, resseguint l’espectacular i encaixonada vall del riu Pendís.\nAquest matí, l’equip ha continuat la filmació del programa, amb l’objectiu d’assolir les Penyes Altes (2.276 m), el cim més carismàtic de la serra de Moixeró, a través del coll de Moixeró i el GR 150.1, un recorregut sublim que transita per la carena d’aquesta serra. El programa enregistrat al refugi de la FEEC, que inicia nova temporada el proper 26 d’octubre, s’emetrà durant el proper mes de desembre (el dia encara s’ha de confirmar).


El PSOE d’Iceta fa de Ciudadanos, discrimina el català, dinamita la convivència – El Republicà\nEscrit el novembre 25, 2019 novembre 25, 2019 per Redacció\nEl PSOE d’Iceta vol la primacia de l’espanyol sobre el català\n1. EL CATALÀ SUPEDITAT A LA SUPREMACIA DE L’ESPANYOL. El PSOE d’Iceta vol un règim espanyol i una societat catalana en que el català i els catalanoparlants siguin una llengua i una ciutadania de segona, subordinada a la supremacia de l’espanyol. El català està prohibit al Congreso i al Senado. El català no existeix en l’aparell judicial (Tribunal Constitucional, Tribunal Suprem, etcètera…), ni en les institucions (començant per la monarquia), ni en els àmbits de l’exèrcit i de la policia. El català està inutilitzat en les administracions, sobretot en l’estatal. El català te una presència miserable en el cinema, en el teatre, en els mitjans de comunicació espanyols (premsa, ràdio, televisió…) presents a Catalunya. Mentre, l’espanyol té un immens suport de tot tipus, inclòs l’econòmic, per part del Govern espanyol i de les seves institucions acadèmiques.\n← Bono, d’influencer socialista a aparell ortopèdic contra el progrés\nEl proyector – Escuelas de fotografía →