Fenologia i Meteorologia a l'Alta Segarra: Dades 4 de maig de 2022\nAvui hem tingut un dia ennuvolat, amb més clarianes a migdia i creixement de nuvolades cap al nord a la tarda que han deixat alguns xàfecs i tempestes locals. Durant les immediates hores encara poden caure ruixats a molts punts, i ja de cara a la nit les precipitacions aniran desapareixent. Demà tindrem un dia que començarà amb bancs de boira i núvols baixos a molts punts interiors i que al llarg del matí s'aniran desfent, quedant un migdia i tarda més assolellats tot i alguns núvols, ja sense possibilitat de pluja i amb temperatura més alta. Divendres tindrem temps ben estable, mentre que dissabte a la nit i diumenge el pas d'una zona d'inestabilitat podria deixar alguns xàfecs.\nLes màximes han pujat en general, amb valors compresos entre els 17 i 21ºC, i mínimes entre els 5 i 9ºC, amb moderada, bona visibilitat i vent fluix de sud-est.\nLes dades meteorològiques del dia en zones properes han estat (dades extretes del Servei Meteorològic de Catalunya en tots els casos excepte en el cas de Torà que són extretes d'AEMET). Dades de pluja fins les 18.00 hores


Especial Nadal a Lleida\n973 402 045\nVeure mapa de Lleida\nAmb nensEn grupNegocisParellesSeniorsSingles Celler entre vinyesCuinaCulturaTaller Cultural\nVins de qualitat\nDes de103 €\nHas estat mai a Lleida? A què esperes a visitar-la aquestes vacances! Descobreix una manera diferent de gaudir de l'oci i la cultura, així com comprar i degustar la gastronomia autòctona a tan sols 2 hores amb cotxe o a 1 hora amb l'AVE des de Barcelona.\nHotel Zenit ****\nSituat a 5 minuts de la estació de tren, a 5 minuts del Palau de Congressos i a un minut del recinte Firal, constitueix un hotel modern en ple centre de negocis de la ciutat, amb una àmplia gamma d' equipaments i mitjans tècnics per fer que els nostres clients es trobin com a casa.\nCeller del Roser\nEl Celler del Roser és un emblemàtic restaurant de la ciutat de Lleida caracteritzat pel seu tracte familiar i professional. Des de la seva inauguració, l’any 1992, ha desenvolupat una intensa i valuosa activitat d’investigació, sobre les bases de la cuina tradicional catalana, guanyant-se un gran prestigi i reconeixement internacional.\nGràcies a la seva feliç inspiració i l’important treball de divulgació desenvolupat durant els últims anys, els ingredients tradicionals que caracteritzen l’oferta gastronòmica de les nostres contrades, el bacallà, l’escalivada, l’oli, la fruita… han esdevingut elements indispensables de la cuina internacional del més alt nivell.\nEstada a l'hotel Zenit **** de Lleida.\nMenú Ruta del Vi de Lleida al Restaurant Celler del Roser que inclou:\nTast d’ oli d’oliva de les Garrigues.\nPer entrar amb aquests plats de l’horta de Lleida\nEscalivada a la llenya d’albergínies i pebrots\nCaragols a la Llauna amb all i oli\nDe segon (escollir entre...)\nBacallà al forn a l'estil traginer i vi blanc Costers del Segre\nEntrecot de vedella amb reducció de vi negre Costers del Segre i vegetals a la planxa\nDe Postres (escollir entre...)\nCrema catalana de Sant Josep i barquillets de vainilla\nPeres al vi amb cobertura de xocolata\nEl Celler serà Vi D.O. Costers del Segre\nI un cafetó aràbiga 100% natural


Dolors Marta Inge: Paella mixta de la Dolors\nPaella mixta de la Dolors\n400 g de musclos de la roca\n100 g de cap de costella de porc\nSofregir la costella i les salsitxes i retirar. En el mateix oli posar un gra d'all, saltejar els escamarlans salats i retirar. En el mateix oli coure la sèpia i el calamar tallats a trossets.\nAfegir-hi la costella, la salsitxa, la ceba picada petita i els pebrots tallats a quadrets. Quan estigui cuit posar el tomàquet ratllat junt amb l'all i el julivert picat. Deixar-ho coure fins que el sofregit estigui ben ros i afegir-hi les carxofes tallades a quarts.\nTirar l'arròs i saltejar-ho tot junt. Incorporar-hi l'aigua calenta i a mitja cocció afegir-hi els musclos nets i els escamarlans. Deixar-ho bullir fins que l'arròs estigui a punt.\nPublicat per "Dolors Marta Inge" a 23.11.13


Anarcoefemèrides | [08/05] Baralla entre anarquistes - Fets de Maig - París (08-05-68) - Raoux - Salgado - Roscigna - Bonnaud - Fedeli - Woodcock - Esteve - Villegas - Ripoll - Dubois-Desaulle - Zasulic - Zanella - Lemel - Lallana - Sampériz - Hirszauge - Pinton - García Jiménez - Rosell - Saborit - Mouna - Escuder\n[08/05] Baralla entre anarquistes - Fets de Maig - París (08-05-68) - Raoux - Salgado - Roscigna - Bonnaud - Fedeli - Woodcock - Esteve - Villegas - Ripoll - Dubois-Desaulle - Zasulic - Zanella - Lemel - Lallana - Sampériz - Hirszauge - Pinton - García Jiménez - Rosell - Saborit - Mouna - Escuder\nefemerides | 08 Maig, 2018 13:46\nAnarcoefemèrides del 8 de maig\nNotícia sobre la baralla entre anarquistes publicada en el diari parisenc Le Radical del 9 de maig de 1910\n- Baralla entre anarquistes: El 8 de maig de 1910, a les sis del matí, al local dels periòdics L'Anarchie i Le Libertaire, al número 22 del carrer Chevalier de la Barre del barri de Montmartre de París (França), seu de les «Causeries Populaires» (Xerrades Populars), es produeix un violent altercat entre dos sectors enfrontats del moviment anarquista parisenc. Les «Causeries Populaires» eren una mena d'universitat popular, però sense estructura fixa ni regles precises, establertes sobre la voluntarietat i la gratuïtat, i on les temàtiques que es tractaven eren essencialment anarquistes. Van ser creades en 1902 per Albert Joseph (Albert Libertad) i per Georges-Mathies Paraf-Javal. Amb el temps sorgiren rivalitats entre Libertad, que buscava més el caràcter propagandístic dels debats, i Paraf-Javal, que reivindicava un aspecte més formador, educatiu i «anarquista científic» de les xerrades. Les tensions entre «propagandistes» i «científics» degeneraren en guerra oberta i en 1905 Paraf-Javal creà el Groupe d'Études Scientifiques (GES, Grup d'Estudis Científics), que succeïa al Groupe de la Pensée Libre (GPL, Grup del Lliure Pensament) i s'oposava a Libertad, que morí en 1908, i els seus seguidors. El 8 de maig de 1910, Paraf-Javal, acompanyat dels seus dos fills i d'una desena de companys, entre ells Joseph Alix, Georges Augé, Ange Colin, Dubois, Maurice Duflou i els germans Philipe i Louis Sagnol, es dirigiren al local dels periòdics L'Anarchie i Le Libertaire per intentar recuperar el material d'impremta i diversos mobles que l'impressor Maurice Duflou, tipògraf de L'Anarchie que havia estat expulsat de males maneres del local cinc dies abans, reclamava com a seus. Durant la baralla que es desencadenà, Louis Sagnol resultà mortalment ferit per tres trets de revòlver. Philippe Sagnol i Paraf-Javal també resultaren ferits. Portat amb ambulància a l'Hospital Lariboisière de París, Louis Sagnol va morir durant la nit del 9 al 10 de maig a conseqüència de les ferides d'armes de foc. L'anarquista Louis Sagnol, ebenista de professió, vivia al número 4 de l'avinguda Philippe-Auguste de París, i, ben igual que son germà Philippe Sagnol, també ebenista, era membre del Groupe d'Études Scientifiques (GES, Grup d'Estudis Científics). Cinc membres del grup de les «Causeries Populaires» (Albert Buniero, Émile Butilleul, André Laheurte, Herménégilde Lorenzi, André Georges Roulot) van ser jutjats per aquest enfrontament entre el 9 i el 12 d'octubre de 1910 per l'Audiència del Sena; Laheurte i Lorenzi van ser condemnats a cinc anys de presó, Buniero (Banin) a tres mesos de presó i 100 francs de multa, i Butilleul i Roulot (Lorulot) van ser absolts. La rivalitat entre els dos grups, entre «propagandistes» i «científics», durà fins la desaparició de les «Causeries Populaires».\nCarros de combat UNL-35 dels guàrdies d'assalt patrullant els carrers barcelonins\n- Últim dia dels Fets de Maig: El dissabte 8 maig a Barcelona (Catalunya) la normalitat va ser absoluta, però els ànims encara no estaven apaivagats, ja que la situació era de vencedors i vençuts. Els guàrdies portats des de València es passejaven en grups per la ciutat amb talant provocatiu, com pacificadors victoriosos. Els cenetistes es negaven a lliurar les armes i a ser escorcollats, fet que va donar lloc a algun episodi amb morts, ja que els guàrdies destruïen els carnets cenetistes. Van sortir tots els diaris amb total normalitat i l'òrgan del PSUC, Treball, ja assenyalava com a màxim responsable dels fets al POUM; fins i tot La Batalla, del POUM, que s'imprimia a altres impremtes després de la confiscació de les seves, i Solidaridad Obrera, de la CNT, recomanaven abandonar la lluita i reprendre la feina. Els combats havien acabat i havien deixat uns cinc-cents morts i més d'un milenar de ferits. D'aleshores ençà, el camp va quedar lliure per a la repressió stalinista: els comunistes del PSUC van aconseguir l'hegemonia enfront de la CNT, i el POUM va ser declarat il·legal.\nUna pintada en un carrer parisenc durant el Maig del 68\n- París (08-05-68): El 8 de maig de 1968 a París (França), els combats entre estudiants i forces de l'ordre acaben a les 3 de la matinada. L'Humanité surt el matí acusant el govern. Els diputats comunistes reclamen la gràcia per als condemnats i es produeix la primera declaració oficial de la direcció del Partit comunista, on es confirma la nova línia: denuncia del govern, de la repressió i del «sistema d'ensenyament inadaptat». De bon dematí, els estudiants dels «Comités d'Actions Lycéens» (CAL, Comitès d'Acció d'Instituts) comencen a actuar. A molts instituts, sobre tot de París, però també a la resta de l'Estat, els alumnes es manifesten, fins i tot amb els seus professors. Uns dos mil alumnes de l'institut Paul Valèry del Districte XII de París, desfilen pel barri alertant els altres instituts i escoles; el mateix passa amb els instituts Buffon, Charlemagne, Turgot o Rodin. A les 18 hores es produeix un míting a la Facultat de Ciències de l'Halle aux Vins. La majoria dels congregats no sembla voler acceptar fàcilment el brusquer canvi de parer de les direccions de les organitzacions polítiques que fins al dia abans havien vituperat el moviment. Els manifestants, després d'alguns discursos dels sindicalistes, cridaven: «Oportunistes!» El «Moviment del 22 de Març» decideix escampar la lluita contra la repressió policíaca no només al Barri Llatí sinó a tot París. Cap a les 20 hores, després de l'acte, al qual participen Alfred Kastler i Jacques Monod, premis Nobel de medicina, una manifestació comença la marxa cap al Barri Llatí enmig d'una suau pluja; son unes 20.000 persones. Una hora més tard, davant dels jardins de Luxemburg, a la plaça Edmond Rostand, els «organitzadors» donen l'ordre de dissolució, provocant entre els manifestants decepció i descontent. Es formen grups de discussió: els manifestants no admeten que el seu moviment sigui «utilitzat, reciclat o castrat» per forces polítiques que li són alienes, i «que pretenen únicament reforçar la seva oposició al gaullisme en benefici de la socialdemocràcia». Mentrestant es produeix un debat a l'Assemblea Nacional, on la comunista Fédération de Gauche Démocratique et Socialiste (FGDS, Federació d'Esquerra Democràtica i Socialista) fa una proposta de llei que demana l'amnistia dels estudiants empresonats; però el govern rebutjarà tota discussió. Aquesta nit, el general De Gaulle rep un telegrama: «Demanen encaridament faci gest personal susceptible apaivagar rebel·lió estudiantil: amnistia d'estudiants condemnats, reobertura de facultats. Respectuosament: François Mauriac, François Jacob, André Lwoff, Jacques Monod i Albert Kastler.»; tots premis Nobel.\nFoto policíaca de Jean Raoux (ca. 1894)\n- Jean Raoux: El 8 de maig de 1862 neix a Saint-Spère (Alvèrnia, Occitània) el sabater anarquista Jean Raoux. Instal·lat a París, visqué al número 15 del carrer Geffroy-L'Angevin de la capital francesa. El 22 de juny de 1882 va ser detingut, amb altres quatre companys (Auguste Clais, Auguste-François Aumaréchal, Perrier i Julien Gauthier), quan feia costat una vaga de fusters; jutjat el 7 de setembre d'aquell any pel IX Tribunal Correccional, va ser condemnat a tres mesos de presó per «rebel·lió, cops i injúries» a membres de la Guàrdia de la Pau. El 9 de març de 1883 va ser detingut, juntament amb altres 14 companys, durant una manifestació de periodistes, estudiants i obrers; jutjat l'11 de març d'aquell any, va ser condemnat a tres mesos de presó per cridar des d'un cotxe durant la manifestació frases com: «A baix la República!», «Visca la Comuna!» i «A mi el poble!». El 25 de juliol de 188e va ser jutjat pel VIII Tribunal Correccional per la seva participació en una reunió de suport contra el processament de Louise Michel i en la qual manifestà paraules ultratjants contra els magistrats. Fou un dels promotors d'una crida dirigida als obres sense feina per a celebrar un míting a la plaça de la Borsa de París el 7 de desembre de 1883 la qual es publicà en Le Cri du Peuple; processat per aquesta crida juntament amb 10 companys, encara que el no va signar-la perquè es trobava sota l'autoritat militar, va ser jutjat el 21 de desembre de 1883 per «provocació d'atropament no armat a la via pública», a més d'altres delictes (fabricació d'anyins mortífers i d'explosius, port d'armes prohibides, rebel·lió, ultratges als agents, etc.), essent l'únic dels processats que va ser absolt. Segon la policia, després va desertar es refugià a Amèrica. En 1894 el seu nom figura en un llistat d'anarquistes a controlar establert per la policia ferroviària de fronteres francesa. Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\nFrancisco Salgado González\n- Francisco Salgado González: El 8 de maig de 1887 neix a Pontedeume (La Corunya, Galícia) l'anarcosindicalista Francisco Salgado González. En 1913, afiliat al Sindicat de Barrinadors de la Confederació Nacional del Treball (CNT), va fer un míting al Ferrol, amb Antonio Orosa, Román Delgado Monteagudo, José Tobías López Bouza i altres, contra la repressió a l'Argentina. A partir de 1914 començà a realitzar tasques sindicals a Pontedeume, participant en la fundació del Sindicat de Mariners Pescadors, del qual fou el seu primer president. En 1919 assistí al Congrés de la Comèdia cenetista en representació de la Unió de Pescadors de Pontedeume i del sindicat «El Despertar de la Humanidad» de Mera. En 1920 participà en la creació de la CNT de Puentedeume, de la qual fou nomenat secretari del seu comitè. Més tard marxà a Ferrol, on fou un dels fundadors del Sindicat Únic del Ram del Transport, i va fer feina com a treballador portuari, sobretot com a estibador. L'agost de 1931 fou nomenat vocal del primer Comitè de la Federació Comarcal de Sindicats Únics de Ferrol. El febrer de 1932 va ser detingut per participar en una vaga contra les deportacions d'obrers i aquest mateix any fou delegat dels carregadors de Ferrol en el Ple Regional confederal de Galícia a Ferrol. En 1933 acudí al Ple cenetista de Santiago en representació del Sindicat del Transport del Ferrol i de la Unió Marítima de Fene. En 1934 presidí el Sindicat del Transport. Arran dels fets d'octubre de 1934 fou detingut, jutjat per possessió d'explosius i empresonat fins a octubre de 1935. El desembre de 1935 representà diversos sindicats del Ferrol i de Pontedeume al Ple Regional de Galícia de la CNT a Orense. En 1936 fou delegat d'Ares i de Ferrol al Congrés de la Federació Nacional d'Indústria de la Pesca. Aquest mateix any representà els obrers dels transport i de l'alimentació de Ferrol i els pescadors d'Ares al Congrés de Saragossa de la CNT. Després de l'aixecament feixista de juliol de 1936 pogué amagar-se durant tres anys a Ferrol i salvar-se de la repressió. Francisco Salgado González va morir de malaltia en 1939 a Ferrol (La Corunya, Galícia), poc després d'acabar la guerra i després de rebutjar un oferiment per participar en un intent de fuga des del port de Ferrol.\nMoment de la detenció de Miguel Arcángel Roscigna (27 de març de 1931)\n- Miguel Arcángel Roscigna: El 8 de maig de 1891 neix a Buenos Aires (Argentina) l'activista i expropiador anarquista Miguel Arcángel Roscigno, més conegut com Miguel Arcángel Roscigna. Sos pares, Vicenzo Roscigno i Filomena Delmastro, eren immigrants italians que havien arribat a l'Argentina en 1887. Es va fer obrer ferrer de la construcció i milità en el gremi dels metal·lúrgics. Estava casat amb Victoria Romano, també filla d'italians. A partir de 1909, arran de la mort del coronel Ramón Lorenzo Falcón, cap de la Policia de Buenos Aires, a mans de l'anarquista Simón Radowitzky, començà a interessar-se per les idees anarquistes. En 1923 fou nomenat secretari del Comitè Pro Presos Socials i Deportats de Buenos Aires, organització que en 1928 començà a editar el periòdic El Preso Social. En 1924 decidí preparar la fuga de Radowitzky i per a aquesta empresa entrà a fer feina de carceller a la colònia penitenciaria d'Ushuaia on es trobava empresonat. El pla fracassà perquè en un congrés de la Unió Sindical Argentina (USA) celebrat a Buenos Aires els socialistes i sindicalistes d'aquesta organització, per desprestigiar el moviment anarquista, palesaren la seva tapadora. Acomiadat de la feina i expulsat del penal, abans d'abandonar Ushuaia incendià la casa del director del presidi. Més tard organitzà la primera fuga del forner Ramón Silveyra, condemnat a 20 anys de presó. En aquest mateix 1924 quatre anarquistes (els germans Alejandro i Francisco Ascaso, Buenaventura Durruti i Gregorio Jover), que havien vingut d'Espanya per a recaptar fons per a finançar la caiguda de la dictadura de Primo de Rivera, van fer una gira d'assalts, robatoris i atemptats arreu de Sud-amèrica (Mèxic, Cuba, Perú, Xile i Argentina). A Buenos Aires havien realitzat dos atracaments, a l'estació de Las Heras i a l'estació de metro de Primera Junta al barri de Caballito de Buenos Aires, els quals van ser un desastre i acabaren amb un policia mort. Roscigna decidí integrar-se en aquest grup expropiador i el 19 de gener de 1926 set individus (els germans Ascaso, Durruti, Jover, Andrés Vázquez Paredes, Emilio Uriondo i Roscigna) assaltaren la sucursal San Martín del Banc de la Província de Buenos Aires, amb un botí de 64.085 pesos i amb un empleat mort i altre de ferit. Amb els diners dels atracaments, finançà part de la campanya d'agitació contra els interessos nord-americans a Sud-amèrica en ple «Afer Sacco i Vanzetti». El 24 de juliol de 1927, després de rebre informes de la policia uruguaiana sobre la seva implicació en l'atemptat amb bomba a la legació nord-americana a l'Uruguai i sobre la preparació d'un artefacte explosiu col·locat dins d'un llibre per ser enviat al director del penal d'Ushuaia, va ser detingut a casa seva a Buenos Aires. Després de diversos dies d'interrogatori, va ser alliberat per manca de proves. Amb Andrés Vázquez Paredes i els germans Vicente i Antonio Moretti, formà un nou grup expropiador i l'1 d'octubre de 1927 aquest assaltà el pagador dels sous de l'Hospital Rawson de Buenos Aires; el botí fou de 141.000 pesos, però l'escorta Francisco Gatto resultà mort quan intentà disparar per evitar el robatori. La banda de Roscigna decidí fugir del país i amb el suport de Bustos Duarte, llanxer anarquista andalús d'El Tibre, Roscigna i els germans Moretti creuaren el delta amb el bot E pur se muove i arribaren a l'Uruguai, refugiant-se a Montevideo. Vázquez Paredes prendrà altre rumb. Les autoritats argentines engegaren una recerca dels activistes sense parangó. El botí del Rawson va ser destinat a la solidaritat anarquista i al finançament de falsificacions de diners argentins per l'alemany Erwin Polke. L'11 de febrer de 1928, Emilio Uriondo, empresonat per posar una bomba a la legació nord-americana de Montevideo, va ser alliberat i se sumà al grup de Roscigna. En aquesta època Durruti li proposà que actués amb el seu grup a Espanya, però Roscigna s'estimà més seguir lluitant al Río de la Plata. En el grup de Roscigna, a més d'Uriondo i dels germans Moretti, s'integraren tres anarquistes catalans del grup de Durruti: Jaume Tadeo Peña, Pere Boadas Rivas i Agustí García Capdevila. Impacients, en 1928 els germans Moretti i els catalans assaltaren pel seu compte l'Oficina de Canvi Messina de Montevideo, portant-se un botí de 4.000 pesos uruguaians i deixant tres morts i tres ferits. Arran d'una confidència, la policia cercla la casa on s'havia refugiat el grup; els tres catalans i Vicente Moretti es van lliurar als agents, però Antonio Moretti cremà els diners i després se suïcidà amb un tret al cap. Vicente Moretti i els catalans van ser tancats a la presó de Punta Carretas de Montevideo, Uriondo fugí al Brasil i Roscigna retornà a l'Argentina. El febrer de 1929 Roscigna assaltà els establiments Kloeckner i l'octubre de 1930, amb Severino Di Giovanni, atracà el pagador d'Obres Sanitàries al barri de Palermo de Buenos Aires. El setanta per cent del botí de 286.000 pesos es va destinar al suport dels companys anarquistes presos i per a finançar l'alliberament dels companys tancats al penal de Punta Carretas. El 18 de març de 1931 els tres anarquistes expropiadors catalans i Vicente Salvador Moretti, juntament a cinc presos comuns que van aprofitar la conjuntura, s'evadiren de la presó de Punta Carretas després d'haver excavat des dels banys un túnel de 50 metres de llargària i quatre de profunditat. Dos reclosos més, l'anarquista Aurelio Rom, cunyat d'Antonio Moretti, i un pres comú, que van sortir els últims, van ser interceptats i detinguts. El túnel, perfectament equipat, passava per sota calçades i muralles, i anava a parar en un magatzem de fusta i carbó («El Buen Trato») obert l'agost de 1929 per l'anarquista Gino Gatti, qui serà el veritable «enginyer» de l'obra, ajudat per José Manuel Paz, qui s'encarregarà de la instal·lació elèctrica i de la ventilació, i per Roscigna, Andrés Vázquez Paredes i Fernando Malvicini, anarquista del grup de Severino Di Giovanni. Pocs dies després, el 27 de març de 1931, arran d'una delació, Roscigna, Moretti, Vázquez Paredes, Paz i Malvicini van ser detinguts. Jutjats, van ser condemnats a sis anys de presó. El 31 de desembre de 1936, complida la pena, les autoritats uruguaianes aplicaren als penats l'«Edicte d'Indesitjables» i van ser expulsats cap a Buenos Aires i lliurats al Departament d'Ordre Social argentí. Paz va ser traslladat a Córdoba on finalment va ser alliberat per un grup anarquista que atacà la comissaria. L'última notícia coneguda sobre Roscigna fou el 25 de maig de 1937. A Roscigna, com a Vázquez Paredes i a Malvicini, se li va aplicar l'anomenada «Llei Bazán» –l'inspector general Fernández Bazán establí com a norma per als seus subordinats la llei de «Primer, disparar; després, preguntar»– i van ser assassinats i llançats al Río de la Plata. Mai no es van trobar els seus cadàvers.\nMiguel Arcángel Roscigna (1891-1937)\nFrançois Bonnaud a començament dels anys vint\n- François Bonnaud: El 8 de maig de 1896 neix a Angers (País del Loira, França) el socialista, comunista i, després, anarquista i anarcosindicalista François Joseph Victor Bonnaud –a vegades el llinatge citat d'altres maneres (Bonneau, Bonnot, etc.). Son pare, ferrador, abandonà ell i sa mare i entre 1907 i 1916 es va veure obligat a treballar com a obrer agrícola a la granja d'uns oncles. El setembre de 1916, en plena Gran Guerra, va ser incorporat al IV Regiment de Zuaus establert al fort de Rosny-sous-Bois (Illa de França, França), on entrà en contacte amb el moviment pacifista i revolucionari de la mà del periòdic La Vague, i en 1919 va ser desmobilitzat; aquesta experiència bèl·lica el vacunà definitivament de tot patriotisme. El febrer de 1919 entrà a treballar en la «Companyia París-Orleans» de ferrocarrils i participà activament en la gran vaga de maig de 1920, fet pel qual va ser acomiadat. En aquesta època, amb Maurice Faivre, s'adherí al Comitè per la III Internacional i a la socialista Secció Francesa de la Internacional Obrera (SFIO), per lluitar a favor de la Revolució russa. Ben aviat va ser nomenat secretari de la secció socialista de Saint-Lô (Normandia, França) i continuà militant, encara que acomiadat, en el Sindicat dels Ferroviaris. Entre juny de 1920 i març de 1921 treballà com a obrer a la fusteria «Le Meuble Massif» i a la fàbrica de productes químics Gaubourg. Entre setembre de 1920 i juliol de 1921 fou secretari del Comitè Sindicalista Revolucionari (CSR) del departament de Maine i Loira. El 29 d'octubre de 1920 es casà. Després del Congrés de Tours (Centre, França) de l'SFIO de desembre de 1920, durant un temps estigué afiliat a la Secció Francesa de la Internacional Comunista (SFIC), però ràpidament l'abandonà, rebutjat tant pels caps del Partit com pel govern bolxevic. Entre 1921 i 1923 fou secretari de redacció del periòdic L'Anjou Communiste, on defensà el sindicalisme revolucionari. El novembre de 1921 va ser acomiadat de l'empresa Gaubourg i retornà a «Le Meuble Massif», esdevenint el gener de 1922 secretari del Sindicat del Moble. En plena escissió confederal, fou un dels fundadors de la Unió Departamental de la Confederació General del Treball Unitària (CGTU), de la qual va ser nomenat secretari. Dins de la CGTU ràpidament s'inclinà per la tendència anarcosindicalista de Pierre Besnard, sector que va fer costat en el I Congrés Confederal de la CGTU que es va celebrar entre el 25 de juny i el 2 de juliol de 1922 a Sant-Etiève (Arpitània), on representà els sindicats del Moble, de l'Alimentació i dels Metalls d'Angers. Durant el segon semestre de 1922, fou secretari-tresorer de la Unió Departamental Unitària (UDU) del departament de Maine i Loira i del llibertari Grup d'Estudis Socials (GES) d'Angers. A començament de 1923 fou el tresorer del grup anarquista d'Angers, el qual s'adherí l'any següent a la Unió Anarquista (UA). Sembla que en el congrés de l'UDU del 8 d'abril de 1923 els comunistes obtingueren la majoria, però ell en restà secretari fins l'expiració del seu mandat, el gener de 1924, i secretari del Sindicat del Moble fins al 1932. Entre 1926 i 1927 fou el principal organitzador del comitè local de suport als anarquistes italoamericans Sacco i Vanzetti. Esdevingué la bèstia negra dels comunistes locals, però, així i tot, va ser proposat per formar part de la delegació d'aquesta ciutat al IV Congrés de la Internacional Sindical Roja (ISR). Els comunistes portaven determinats opositors a l'URSS amb la finalitat de «convertir-los», però ell, sabent el que l'esperava, preparà el seu viatge amb el suport de Nicolaj Lazarévitch i d'Ida Mett. El 10 de març de 1928 deixà França amb tren amb els delegats de la CGTU i arribà a Moscou tres dies després. Hi restà un mes, assistint a nombroses sessions del congrés, però va aprofitar sobretot per posar-se en contacte amb Pierre Pascal i sa companya Eugénie Roussakova, Francesco Ghezzi, Andreu Nin, Adrienne Montégudet i l'oposició llibertària clandestina, entre les quals es trobava la vídua de Piotr Kropotkin i la companya de Maksim Gorki. Ghezzi el va portar als barris obres i li va ensenyar una realitat soviètica molt distinta a la del seu hotel de luxe i de les visites cerimonials reservades als delegats estrangers. Passà clandestinament a França el manuscrit del fullet La dictature bolchevique vue par les anarchistes. Dix ans de pouvoir bolchevique, que va ser publicat per Ida Mett i Nicolaj Lazarévitch al seu retorn. De bell nou a Angers, cap el 15 d'abril de 1928, redactà un llarg text («Une voix discordante dans le choeur des apologistes de la dictature. Ce que j'ai vu à Moscou») que va ser publicat per lliuraments el maig de 1928 en Le Libertaire. Aquest escrit redoblà l'odi que sobre ell tenien els comunistes i descarregà la repressió sobre Ghezzi, que sabien que s'havia vist amb ell a l'URSS. El maig de 1929 Ghezzi va ser detingut, jutjat i condemnat a tres anys de presó. La situació dins de la CGTU d'Angers esdevingué insostenible i el desembre de 1929 el Sindicat de la Fusta, que havia fet costat Bonnaud contra la difamació, esdevingué autònom, situació que es mantingué fins a la reunificació sindical de 1936, restant Bonnaud secretari fins al 1932. A partir de 1929 es va consagrar sobretot al pacifisme dins de la Lliga Internacional dels Combatents de la Pau (LICP) i en 1930 formà part de la Unió dels Propagandistes Antireligiosos (UPA). Amic d'Aristide Lapeyre, de Marcelle Capy, de Jeanne Humbert i d'altres, organitzà diverses conferències promogudes pel grup anarquista d'Angers-Trélazé i, especialment, les de Sébastien Faure. En 1932 va ser inscrit en el «Carnet B» dels antimilitaristes. També en 1932 va ser nomenat carter auxiliar de Postes, Télégraphes et Téléphones (PTT; Correos, Telègrafs i Telèfons) a Veigné (Centre, France) i entre 1935 i 1944 s'encarregà de la distribució de la correspondència a la petita localitat de Lublé (Centre, França). En aquesta època establa afiliat a la Confederació General del Treball Sindicalista Revolucionària (CGTSR) i col·laborava en Le Combat Syndicaliste i Le Flambeau. En 1944 s'instal·là a Saint-Sylvain-d'Anjou. Secretari del Sindicat de PTT, l'abril de 1948 fou delegat al I Congrés de la CGT-Força Obrera. Jubilat, s'adherí a la Federació Anarquista (FA) i creà un comitè local dels obrers laics, esdevenint durant més de 10 anys delegat cantonal i departamental d'Educació. François Bonnaud, que es declarava «anarquista, sindicalista, antimilitarista, pacifista, anticlerical, higienista i neomaltusià», va morir el 29 d'octubre de 1981 a Saint-Sylvain-d'Anjou (País del Loira, França). El seu arxiu personal va ser dipositat per sa filla Jacqueline Tharreau a finals de 2001 al Centre d'Història del Treball de Nantes (País del Loira, França). Pòstumament, en 2008, es va publicar el seu llibre autobiogràfic Carnets de luttes d'un anarcho-syndicaliste (1896-1945). Du Maine-et-Loire à Moscou, redactat entre 1938 i 1945 perquè fos llegit per sa filla Jacqueline.\nUgo Fedeli en una fotografia policíaca (1934)\n- Ugo Fedeli: El 8 de maig de 1898 neix a Milà (Llombardia, Itàlia) l'escriptor i propagandista anarquista Ugo Fedeli, també com Hugo Treni o G. Renti. Va començar a treballar molt jove i va completar la seva formació professional seguint cursos nocturns en una escola tècnica. Va començar a militar en els grups de joves llibertaris de Milà («Franchi tiratori» i «Ribelli milansesi») que portaven campanyes antimilitaristes en contra de la guerra de Líbia i va fer amistat amb alguns militants que després seran destacats, com ara Francesco Ghezzi i Carlo Molaschi. Immers en el cercles anarcoindividualistes, majoritaris al Milà de l'època, representats per Molaschi, Leda Rafanelli i Giuseppe Monanni, va participar activament en les lluites socials i en 1913, durant la vaga organitzada per l'anarcosindicalista Unió Sindical Italiana (USI) va ser detingut per primera vegada i fitxat per la policia com a «anarquista perillós». Poc abans d'esclatar la Gran Guerra, amb Mantovani, Franceschelli, Monteverdi, Rafanelli i Molaschi, va editar el periòdic Il Ribelle (1914-1915), el gerent del qual va ser Giovanni Fontanelli i que feia costat els anarquistes no intervencionistes; en aquest periòdic va publicar el seu primer article: «Abasso la guerra». En aquesta època va ser requerit nombroses vegades per les seves accions antimilitaristes. En 1917, després d'haver fet feina alguns mesos com a obrer militaritzat, va ser cridat a files, i en nom dels «principis tolstoians», va desertar. Detingut a Suïssa, serà jutjat en 1919, juntament amb Luigi Bertoni, en el procés de la «Bomba de Zuric», i expulsat de Suïssa quan va ser declarat innocent després de passar uns mesos empresonat. El novembre de 1919 va tornar a Itàlia i va ser amnistiat en 1920. Es va casar amb Clélia Premoli, la seva companya de tota sa vida, el juliol de 1920. Després serà un dels fundadores i corresponsals d'Umanità Nova i també membre de la redacció de la revista Nichilismo (1920-1921), òrgan dels militants individualistes, el gerent de la qual serà Giuseppe Invernizzi. En 1921 a Milà funda el periòdic L'Individualista del qual només se'n publicaren quatre números perquè els redactors (Pietro Bruzzi, Francesco Ghezzi i Ugo Fedeli mateix) i el gerent (Eugenio Macchi) van ser incriminats en el complot de l'atemptat del teatre Diana (23 de març de 1921). Després d'haver de recórrer tot Europa fugint dels feixistes, va arribar a Berlín amb Pietro Bruzzi. Després, amb Francesco Ghezzi, i sota el nomb de Alfred Fidler, va marxar a Rússia. Amb Ghezzi i Bruzzi va representar a la USI en el Congrés de la Internacional Sindical Roja (ISR). A l'Hotel Lux va trobar Alexandre Berkman, Emma Goldman i alguns militants llibertaris russos encara no empresonats. Va estudiar la Revolució russa i va col·laborar en Anarchiski Vesnik, però finalment va haver de fugir en 1923 de la Unió Soviètica perseguit. Va romandre a Berlín, treballant de carboner i d'ajudant d'impremta, i va participar com a delegat dels anarquistes russos en el congrés de fundació de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) i pel qual serà detingut. En 1924 va marxar a París, on va freqüentar el cercle d'exiliats anarquistes russos, entre ells Makhno i Volin, i va participar en els debats sobre la «Plataforma d'organització de la Unió General dels Anarquistes» (Plataforma Arshinov). Amb Sébastien Faure, Séverin Férandel i Buenaventura Durruti va ser un dels fundadors de la Librairie Internationale, de les Editions Anarchistes i de La Revue Internationale Anarchiste, de la qual va ser el responsable de la secció italiana d'aquesta revista trilingüe. Va participar activament en la campanya a favor dels militants anarquistes empresonats a la Unió Soviètica, com ara Ghezzi, i en altres campanyes (Castagna, Bonomini, Sacco i Vanzetti, etc.). Arran de l'atemptat comès el juny de 1924 pels feixistes contra Giacommo Matteoti, es va constituir a París el «Comitato d'Azione Antifascista», que arreplegava socialistes, republicans i anarquistes, i amb E. Abate, Alberto Meschi i A. Borghi va representar els darrers. També va col·laborar en l'Encyclopédie Anarchiste, de Sébastien Faure, i va fundar les revistes Iconoclasta i La Tempra (1924-1925) amb Virgilio Gozzoli. En 1929 va ser expulsat de França i després de Bèlgica. Entre 1927 i 1929 col·laborarà amb el diari La Lotta Umana, dirigit per Luigi Fabbri. En 1929 va marxar a Montevideo (Uruguai), on va fundar la revista Studi Sociali (1930-1935) i va prendre part en la fundació del Comitè Internacional de Relacions Anarquistes el 1931, sempre al costat de Luigi Fabbri. Va ser deportat a Itàlia el desembre de 1933 per la dictadura uruguaiana de Gabriel Terra i confinat a l'illa de Ponça, Colfiorito, Monteforte Irpino i Ventotene fins a 1943. Durant aquests anys de presidi son fill de vuit anys morirà. Esdevingué l'animador del Conveni Interregional de la Federació Comunista Llibertària Alta Itàlia (Milà, 1945), presidí el Primer Congrés Anarquista a Carrara, i va ser secretari de la Federació Anarquista Italiana entre 1945 i 1952, i membre de la Comissió de Relacions Internacionals Anarquistes (CRIA) des de 1948. En 1951 va ser contractat per Adriano Olivetti com a bibliotecari i organitzador de cursos per al Centre Cultural Olivetti. Col·laborà en una gran quantitat de periòdics llibertaris i en moltes publicacions sobre anarquisme, especialment en estudis bibliogràfics i biogràfics. Ugo Fedeli va morir el 10 de març de 1964 mor a Ivrea (Piemont, Itàlia). El seu arxiu i la seva gran biblioteca personal estan repartits entre l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam i l'Arxiu Família Berneri de Regio Emília (Itàlia).\nGeorge Woodcock fotografiat per Senya Fléchine (Semo)\n- George Woodcock: El 8 de maig de 1912 neix a Winnipeg (Manitoba, Canadà) l'escriptor, crític literari i historiador anarquista George Woodcock. De petit marxà amb sos pares a Anglaterra, on estudià a la Sir William Borlase School i al Morley College. Encara que de família humil, guanyà una beca per anar a la Universitat d'Oxford, però va rebutjar aquesta oportunitat perquè havia de reconèixer una observança religiosa i en comptes d'això prengué una feina d'empleat en el Great Western Railway. Al ferrocarril començà a interessar-se per l'anarquisme, pensament polític que mantindrà durant tot sa vida, escrivint diversos llibres sobre el tema (antologies, biografies, estudis històrics, etc.). En aquests anys s'introduí en el món de la literatura i conegué importants escriptors, com ara T. S. Eliot, Aldous Huxley, Dylan Thomas, Roy Campbell, Herbert Read, Julian Symons o Mulk Raj Anand. Conegué George Orwell després de mantenir dues discussions públiques a través de les pàgines de la publicació Partisan Review. Orwell va escriure que en el context d'una guerra contra el feixisme, defensar el pacifisme era «objectivament ser profeixista» i Woodcock mantingué postures obertament antimilitaristes; malgrat aquesta diferencia, esdevingueren bons amics --anys més tard, en 1966, Woodcock va escriure The crystal spirit, un estudi crític sobre Orwell que fou guardonat amb el Governor General's Award. En aquests anys col·laborà amb l'editorial anarquista Freedom Press, treballant en l'edició de War Commentary i de Freedom. Durant la II Guerra Mundial treballà en una granja com a objector de consciència. En 1949 tornà a Canada, instal·lant-se eventualment a l'illa de Sooke (Vancouver, Colúmbia Britànica), on fracassà con a granger. Amb el suport d'amics pogué traslladar-se a Vancouver, on finalment compra una casa a Kerrisdale. Entre 1954 i 1955 ensenyà en la Universitat de Seattle i entre 1954 i 1956 realitzà nombrosos guions radiofònics per a la Canadian Broadcasting Corporation (CBC). En 1955 aconseguí un càrrec de professor associat al departament d'anglès de la Universitat de la Colúmbia Britànica, on va romandre fins a la dècada dels setanta. En aquesta prolífica època començà a escriure llibres de viatges, poesia, assaig, traduccions, crítica literària, biografies, així com obres sobre l'anarquisme. En 1959 fundà el periòdic Canadian Literature, la primera revista dedicada a la literatura canadenca. En 1962 publicà una de les seves obres més reconegudes Anarchism: a history of libertarian ideas and movements. Durant sa vida obtingué nombrosos premis, com a la beca de la Royal Society of Canada (1968), el Premi Molson (1973) o la medalla de la UBC a la biografia més popular (1976). Però només acceptà premis atorgats pels seus col·legues, rebutjant els emesos per l'Estat canadenc, com ara l'Ordre de Canadà; l'única excepció fou el Premi Llibertat de la ciutat de Vancouver, que acceptà en 1994. Cap al final de sa vida s'interessà força per la difícil situació del poble tibetà i viatjà a l'Índia, on estudià el budisme, féu amistat amb el Dalai Lama i creà la Tibetan Refugee Aid Society (Societat d'Ajuda als Refugiats Tibetans). Amb sa dona, l'artista Ingeborg Linzer (Inge), creà la Canada India Village Aid (Ajuda a les Aldees Índies de Canadà), que patrocina projectes de suport a les zones rurals índies. Amb aquestes dues organitzacions va fer realitat la seva idea de cooperació voluntària entre els pobles al marge de les fronteres estatals. També creà un fons d'ajuda econòmica per als escriptors canadencs necessitats. És auto d'Anarchy or chaos (1944), The incomparable Aphra (1948), Ravens and prophets (1952), Anarchism: a history of libertarian ideas and movements (1962), Faces of India: a travel narrative (1964), The crystal spirit: a study of George Orwell (1966), The Doukhobors (1968, amb Ivan Avakumovic), The Hudson's Bay Company (1970), The anarchist prince: a biographical study of Peter Kropotkin (1971, amb Ivan Avakumovic), Into Tibet: the early british explorers (1971), Victoria (1971), Dawn and the darkest hour: a study of Aldous Huxley (1972), Rejection of politics and other essays on Canada, canadians, anarchism and the world (1972), Canada and the canadians (1973), Who killed the British Empire?: an inquest (1974), Amor de Cosmos: journalist and reformer (1975), Gabriel Dumont: the Métis chief and his lost world (1975), South Sea journey (1976), Peoples of the Coast: the indians of the Pacific Northest (1977), The anarchist reader (1977, editor), Anima, or, Swann grown old: a cycle of poems (1977), Two plays (1977), The world of canadian writing: critiques and recollections (1980), 100 great canadians (1980), Confederation betrayed! (1981), The meeting of time and space: regionalism in canadian literature (1981), Taking it to the letter (1981), The University of British Columbia: a souvenir (1986, amb Tim Fitzharris), Northern spring: the flowering of canadian literature in english (1987), Pierre-Joseph Proudhon: a biography (1987), Caves in the desert: travels in China (1988), The Purdy-Woodcock letters: selected correspondence (1964-1984) (1988), William Godwin: a biographical study (1989), A social history of Canada (1989), Powers of observation (1989), The century that made us: Canada (1814–1914) (1989), British Columbia: a history of the province (1990), Tolstoy at Yasnaya Polyana and other poems (1991), Anarchism and anarchists: essays (1992), The cherry tree on Cherry Street and other poems (1994), entre d'altres. George Woodcock va morir el 28 de gener de 1995 a Vancouver (Colúmbia Britànica, Canadà). En 1998 George Fetherling li dedicà una biografia: The gentle anarchist: a life of George Woodcock.\nEduard Josep Esteve (1942)\n- Eduard Josep Esteve: El 8 de maig de 1916 neix a Casinos (Camp de Túria, País Valencià), en una família de paletes, el militant anarcosindicalista Eduard Josep Esteve, també conegut sota els pseudònims de Germen, Germen Esteve i José López Aguado. Orfe de mare als nou anys, va deixar l'escola quan en tenia 11. El març de 1931 es trasllada a València, on va queda força impressionat amb la proclamació de la II República. Després de la lectura de Malatesta i de Kropotkin es va declarar anarquista i va ingressar en el Sindicat de la Construcció de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Atret pel naturisme, participarà també en el grup esperantista «Libera Vivo», on militen destacats membres de les Joventuts Llibertàries valencianes. Membre del grup juvenil anarquista de Vega Alta, va ser nomenat delegat a la Federació Local de les Joventuts Llibertàries. Després seria nomenat secretari general de les Joventuts Llibertàries locals i provincials, en substitució de Manuel Morell Milla, fins al final de la Guerra Civil. El juliol de 1936 va intervenir en l'assalt de les casernes de l'Alameda i amb Alorda va requisar els locals per a la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL); dies després, va ser reelegit secretari de l'FIJL de València, càrrec que mantindrà durant tota la guerra llevat d'uns mesos que va estar en la Brigada 82 al front de Terol. En acabar la guerra, atrapat a Alacant, va patir empresonament als camps de Los Almendros i Albatera, fins que amb l'ajuda del grup «Libera Vivo» i del Comitè Nacional de Pallarols, va aconseguir arribar a Barcelona i passar la frontera per La Pobla de Lillet. Tancat durant un mes a Perpinyà, va ser enviat al camp de Sant Cebrià i després, amb Juan Zafón Bayo i Eleuterio Quintanilla Prieto, a una companyia de treballadors a la frontera belga. Enfonsat el front gal, va creuar mitja França fins que va ser apressat i tancat a Vernet i Argelers. Reincorporat en la 21 Companyia, va marxar a l'arsenal de Mably i, un cop l'arsenal va ser requisat pels alemanys, va viure a La Rochelle i a Bordeus, ciutat d'on va intentar fugir en quatre ocasions durant els quatre mesos que va romandre. Va aconseguir finalment fugir a Tolosa de Llenguadoc i es va unir a la Xarxa Ponzán en 1941. A finals de 1942 va entrar a Espanya com a responsable d'un grup de la xarxa de Ponzán. Quan va caure Francisco Ponzán Vidal, va restar a Barcelona, mesclat entre els treballadors de la capital catalana. En 1945 va ser membre del Comitè Local de la CNT barcelonina, però va ser detingut i alliberat gairebé immediatament, incorporant-se de bell nou al Comitè Regional de Catalunya de la CNT. Aquell mateix any, es va unir al Comitè Regional de les Joventuts Llibertàries de Catalunya, amb el qual trencarà en 1946 per ser contrari a mantenir contactes amb l'exili. A mitjans de 1946 va col·laborar amb el Comitè Regional de la CNT de Félix Carrasquer, dedicant-se sobre tot a la reorganització de les comarques barcelonines. Més tard va formar part del Comitè Regional català d'Hermes Piquer Fargas i va assumir la secretaria general el desembre de 1946, quan encara era secretari de la Federació Local barcelonina, en uns moments de forta empenta confederal. Però el 20 de maig de 1947 és detingut i empresonat durant dos anys a la presó Model de Barcelona. En llibertat condicional a partir de 1949, es va afiliar al Sindicat d'Espectacles de la CNT, del qual arribarà a ser president en 1952. Aquest mateix any va ser empresonat i jutjat en consell de guerra amb altres companys confederals a Madrid el 5 de febrer de 1954, va condemnat a quatre anys, dels quals complirà dos. Un cop alliberat, tornarà a treballar en el mateix ram, quan ja el declivi confederal és un fet. Durant la dècada dels 60 va participar, amb Ginés Camarasa, en la reconstrucció d'un comitè nacional cenetista, després del període de Juan José Gimeno, convocant un Ple Nacional de Regionals del qual va sortir elegit Ismael Rodríguez. Quan va esclatar el «cincpuntisme», que va suposar la ruptura de la unitat cenetista en l'interior, Esteve va condemnar l'aventura. Anys més tard, com a membre del Comitè Regional de Catalunya va ser delegat a la Comissió de Relacions de França. Durant el període de Cipriano Damiano González, per discrepància amb l'exili, va abandonar tota tasca orgànica. En 1976 va retornar a la lluita i va ser elegit per a representar el Sindicat d'Espectacles de Barcelona en el V Congrés, però es va negar a participar per no estar d'acord amb l'altre delegat. Després de la ruptura confederal es va marginar, però sempre atent d'evolució de la CNT. Durant els seus últims anys va col·laborar en la revista Polémica. Eduard Josep Esteve va morir el 29 de desembre de 1996 a Barcelona (Catalunya) i va ser dels no molt nombrosos militants que va romandre a l'Espanya franquista i sempre va defensar les prerrogatives de l'interior sobre les de l'exili.\nEduard Josep Esteve (1916-1996)


'The Bachelorette': Kaitlyn Bristowe vol estar en bones condicions amb Shawn Booth - Entreteniment | Març 2021\nKaitlyn Bristowe i ella Llicenciat el guanyador de la temporada Shawn Booth es va dividir fa un any. Des de llavors, Bristow va passar a Jason Tartick (de la temporada de Becca Kufrin) La soltera), però encara li agradaria estar en bones condicions amb la seva ex.\nShawn Booth i Kaitlyn Bristowe | James Devaney / Imatges del CG\nKaitlyn Bristowe creu que Shawn Booth l'odia\nBristowe es va adreçar recentment a l'ex batxillerat Nick Viall al seu podcast, The Viall Files, sobre la seva relació amb Booth, i ella li va dir que està preocupada perquè l'odiï.\n'[Shawn] mai no estava convençut del molt que l'estimava, de seguida, ens vam desvincular i va ser com un any com' podem fer que això funcioni? 'I, després, ens vam apartar i tot seguit vaig passar ràpidament. , si ho mireu des d'una certa manera, vaig continuar ràpidament ', va dir Bristowe.\nEl perillós joc de vi negre en un sofà blanc. És tan boig com les nostres nits. De fet, és una mentida. Tenim alguns serradors de patinatge de curling / velocitat #TheBoothstowes\nUna publicació compartida per Kaitlyn Bristowe (@kaitlynbristowe) el 20 de febrer de 2018 a les 14:13 PST\nElla va continuar: 'I, de sobte, m'agrada comprar la casa, tinc un noi, tinc un nou productor d'or, sóc com el meu negoci de vins i estic orgullós del lloc on estic i Sento que podria odiar-me. Em fa tristesa perquè tot el que he fet va ser intentar fer-lo feliç i només sento que encara m’enfada.\nBristowe li va dir a Viall que vol que Booth sigui tan feliç com ara.\n“Realment vull que sigui feliç. Suposo que només em sento tan feliç amb on estic a la vida, realment vull el mateix per a ell. I vull que se senti feliç perquè aleshores crec que podríem arribar a un lloc on, com ara, vivim a la mateixa ciutat. [Nashville] no és gran i no ens topem mai entre nosaltres ”, va dir.\nKaitlyn Bristowe vol ser capaç de veure Shawn Booth a Nashville i no sentir-se malament\nL'ex batxillerat voldria poder entrar a Booth sense que se sentís incòmode. Fins i tot li agradaria presentar-lo a Tartick.\n'Vull poder ser com', com estàs? I com és Tucker? I es tracta de Jason i crec que els vostres amics es comportarien molt bé. 'Només vull que estigui en un lloc saludable', va dir.\n'Mai no voldrà passar l'estona amb Jason. És tan dolent, però, perquè és un noi inflat ”, va respondre Viall.\nMireu la meva cremallera. A punt de sortir. Com que sóc prou ... segur que he menjat massa.\nUna publicació compartida per Kaitlyn Bristowe (@kaitlynbristowe) el 16 de febrer de 2018 a les 9:45 am PST\nBristowe espera que tots els seus exs pensin amb afecte.\n'Crec que sóc una persona empàtica on crec que no m'agrada; com encara penso en el meu ex-xicot i vull que tingui pensaments positius sobre mi. No sé que només m'importen les persones de la meva vida ', va dir.\nBooth i Tartick probablement mai seran els millors amics. Però aquí hi ha l’esperança Llicenciat els alums poden arribar a un lloc on, com a mínim, puguin recórrer Nashville lliurement sense haver de fer una exploració ferotge de tots els barris per on es trobin.\nLlegiu-ne més: Els aficionats a 'BIP' van preguntar a Demi Burnett com fa aproximadament un mes després d'haver anunciat el seu compromís trencat - 'La vida és fantàstica'\ndona pionera Ree Drummond patrimoni net\npremis acadèmics al millor llargmetratge d'animació\npreparant-se per al final\nreacció de Dave Chappelle\nqui és jack en això som nosaltres


Adéu pobre Carnaval | El Tirabou\nEscrit per manhel el 28 feb 2012 • 1:37 No hi ha comentaris\nPrimer vam passar -a través de la sinuosa carretera de Maçanet de Cabrenys- per Sant Llorenç de Cerdans on vaig tenir la oportunitat de fer-me amb una figura de ceràmica representativa del Ball de l’Ós. L’havia vist l’any passat quan vaig anar a documentar aquesta festa i em va encantar. La ven en J, el pintor del poble que, ara fa uns anys, va decidir impulsar la construcció d’una icona de la festa. Es va posar en contacte amb un dels tallers vinculats al Museu dels Sants d’Olot, la va dissenyar i en va encarregar unes quantes, que ara ven a la botiga de productes funeraris que hi ha davant el preciós -per l’horitzó de muntanyes nevades que el resguarda- cementiri del poble. Només n’hi queden unes poques, menys d’un centenar i diu que ja no en farà més…\nDesprés vam anar a dinar i els Banys d’Arles, la vila termal destí de la nostra incursió etnogràfica. Es tracta d’un poble situat en un meandre d’un riu, als peus d’unes deus d’aigua termal, que ha crescut molt en els darrers anys perquè s’ha convertit en centre de peregrinatge terapèutic per a molts francesos afectats de reuma i de malalties de les vies respiratòries. Així ens ho va explicar una dona francesa a qui vam conèixer mentre esperàvem el dinar.\nMentre dinàvem en una de les terrasses d’un carrer, ens va envair una idea estranya: que aquell era un escenari sòrdid, decadent. Potser pel fet de ser temporada baixa a les termes i no haver-hi massa gent pels carrers. Potser per sentir la presència de molta gent malalta que era al poble per guarir-se. O potser, senzillament, per trobar-nos en un d’aquells moments de silenci caut pero inquietant que es produeixen sovint als pobles les hores abans de passar-ne una de grossa. La calma tensa que precedeix a la festa tumultuosa.\nPerò aleshores, quan va caure la nit, de la mà de’n P i els seus companys, ens vam adonar que no. Que hi ha gent als Banys que es mou, que crea, que té una cultura pròpia i singular i que, a més a més, són més que hospitalaris amb els catalans del sud que, com nosaltres, havíem arribat fins allà per veure i conèixer la festa. En P és el capità de la Comissió de Festes, un grup d’unes deu persones d’entre quaranta i cinquanta anys que ha recuperat la tradició dels Gregoris, exclusiva dels Banys d’Arles. Ens van convidar a sopar amb ells i vam poder seguir tot el procés mentre canviaven de personalitat i es vestien per executar alguns dels entremesos que, hores més tard, desfilarien pels carrers del poble.\nEls Gregoris és una tradició curiosa i força misteriosa. Es tracta del darrer acte de Carnaval als Banys d’Arles i consisteix en l’exhibició i crema d’una espècie d’efígie. Pel seu significat -i pel nom dels personatges- sembla que està relacionat amb el papa Gregori el Gran, el que va imposar la celebració de la Quaresma. I en canvi, per les seves formes – el color blanc de les caperutxes, les túniques blanques i l’enginyós entremès del difunt-, sembla que podria ser una processó d’enterrament. Com és habitual en quest casos, els participants no saben d’on ve allò que fan ni què significa (i a més a més ni els interessa perquè ells només volen passar-s’ho bé seguint una tradició pròpia). Tanmateix, vam recollir les dues versions que circulen per tradició oral: que és una paròdia de la processó del sant enterrament i que és una paròdia del Kukux-Klan. Avui m’he passat la nit cercant què diuen alguns dels llibres de folklore que tinc a casa i, tot i que no hi ha res gairebé escrit, miraré de fer-ne una aportació pròpia, aviam si me’n surto…\nA la festa em vaig retrobar amb en D, un músic de la Principal del Rosselló amb qui ja vaig coincidir a Arles de Tec i a Sant Llorenç de Cerdans, que m’ha proporcionat la verió de la cançó d’enterrament, lenta i solemne, que es canta als Banys i que fa (amb música de la dama d’Aragó): “Adéu pobre, pobre, pobre… adéu pobre Carnaval” així com algunes altres versions que es canten en alguns dels pobles del voltant.\nTambé vaig retrobar-me en Jll, que fotografia els actes culturals de la zona, que ens va explicar que la festa dels Gregoris anava de baixa i que antigament hi concorria moltissima més gent. Sembla que el problema, com en moltes altres festes populars, és el tempo, un problema de ritme sovint provocat per un canvi inoportú de dates d’algun dels actes. També ens van presentar dues noies que eren professores de català, que ens van voler conèixer. Als nordcatalans que viuen en pobles com els Banys (que històricament han rebut molta immigració francesa) els agrada molt practicar una llengua que, malauradament, ja no utilitzen entre ells però que – en canvi- coneixen i estimen amb passió.\nA mitja nit, vam veure el Ball del Tio-Tio, un ball viu que a l’H li va permetre entendre perquè, quan era petita, li picaven el cul amb unes escombres quan el ballava. Un ball amb foc real, força estès pel que sembla a tot el territori català, ballat en un espai tancat (la sala de ball del poble) per evitar el fred, entremig de dues sardanes -que aquí es balla una mica diferent- i al so en directe d’una cobla. Un ball del que també miraré de fer-ne un article per a festes.org properament. I és que la tradició diu que aquest és el ball amb què han d’acabar les Carnestoltes.\nEntrada anteriorA cops de xurriaques! Entrada posteriorRecepta de romesco 2.0


Bloc del Centre d'Estudis Interplanetaris (CEI): Observació OVNI a Jerez de la Frontera\nA les 20.53 hores, hora local s’ha observat, sobre el cel de Jerez de la Frontera (Andalusia), un objecte esfèric lluminós, una bola perfectament definida, que es desplaçava cap a l’est, a una velocitat elevada.\nVa creuar des del zenit fins a uns 45º sobre l’horitzó, en 1 minut aproximadament. Quan ha arribat a aqueixa posició ha desaparegut, com si s’apagués. L’altura aparent era d’uns 4.000 metres i passava per sota dels núvols.\nLa seva grandària relativa era com la d’un fanal d’enllumenat públic com les que tenen el focus dirigit cap avall, no les de globus. No deixava solc i el seu desplaçament era molt silenciós. El color era blanc blavós, no enlluernador i força nítid. No semblava tenir les característiques d’un bòlid.\nA 21.03 h. va enlairar-se un avió comercial de l’aeroport de Jerez, amb les seves llums reglamentàries plenament visibles. Fins que va desaparèixer per la llunyania es podien apreciar clarament les llums i la forma de l’avió, així com el so que produïa.\nA 21.18 hores va aparèixer un avió militar, amb el mateix rumb que havia seguit l’objecte, amb les seves llums perfectament visibles i a una altura semblant a la de l'OVNI. El testimoni, l’investigador Ángel Rodríguez, desconeix si l'assenyalat avió militar tenia alguna relació amb la presència de l'OVNI.\nFont: Ángel Rodríguez. «Avistamiento OVNI en Jerez, esta noche». Missatge 71320 a Años Luz (23 d’octubre de 2007).\nPublicat per Jordi Ardanuy a 23:55


Desenvolupament de metodologia pel control analític de fitosanitaris\nEl Treball Final de Carrera té com a objectiu elaborar uns mètodes d’anàlisi química per a identificar i quantificar nous productes fitosanitaris. El TFC consta de dues parts definides, tot i que és bàsicament experimental en anàlisi química. Primerament es redacten uns objectius així com també una introducció del TFC. Després d’aquests apartats, el TFC queda dividit en dues parts. La primera part és teòrica on es porta a terme un recull de vàries informacions molt necessàries per als apartats de la part experimental. Formen part de la part teòrica els antecedents i fonts bibliogràfiques, les descripcions de les molècules –diazinon, propiconazol, tetramethrin i phenothrin–, la legislació que segueixen els formulats fitosanitaris i, finalment, la descripció dels mètodes instrumentals desenvolupats en el laboratori. La segona part està formada pels apartats següents: la descripció de la metodologia qualitativa i quantitativa creada per a cada molècula (instrumental usat, dissolvents i patrons interns utilitzats...), un apartat específic d’identificació de molècules i productes fitosanitaris mitjançant espectroscopia IR i, per últim, la redacció de PNTs. La part més voluminosa d’aquest treball és l’experimental ja que hem fet un estudi basant-nos en antecedents no referits a l’anàlisi químic de fitosanitaris, sinó en anàlisi de molècules en format tècnic o bé en mostres d’aigua i extraccions de fruita per a anàlisis ambiental. És per aquest motiu que hem hagut d’elaborar nous mètodes per a identificar i quantificar diazinon, propiconazol, tetramethrin i phenothrin en nous productes fitosanitaris. Després de la segona part, hi ha descrites les conclusions del TFC, un apartat de bibliografia i un annex que inclou càlculs i altres informacions.\nActualment ens trobem que en fitosanitaris hi ha una normativa pel què fa a analítiques medi ambientals, però no pas per al control de qualitat en productes fitosanitaris formulats. Així, trobem que hi ha mètodes oficials en l’anàlisi de residus de fitosanitaris concrets trobats sobre fruita, aigües o d’altres materials que poden estar contaminats, però no pas per a l’anàlisi de control de qualitat del formulat original del qual provenen aquests residus. Fins a la data, no s’ha trobat cap bibliografia accessible sobre control de qualitat en formulats fitosanitaris. Com a alguns antecedents trobem anàlisis de patrons i traces d’alguns productes fitosanitaris en fruites o verdures, però no hi ha uns estudis fets sobre anàlisi de qualitat en fitosanitaris. Per tant, un cop l’Escola rep la demanda per part de Macasa, em proposa un projecte més ampli, tot elaborant aquests mètodes d’anàlisis de moment no disponibles i que l’Escola estudiarà per tal d’arribar a uns bons resultats. Així doncs, aquest projecte té dues finalitats: Objectius immediats i purament professionals (objectius específics): o L’empresa Macasa demana uns anàlisis de control de qualitat per a tres situacions diferents, a saber: - Control de qualitat de matèria primera (productes concentrats). - Control de qualitat de productes formulats (productes més concentrats o més diluïts). - Control d’estabilitat en el temps de qualsevol dels dos productes anteriors. Objectius de recerca (objectius generals): o Gràcies a aquest conveni, la Universitat té la oportunitat d’iniciar un projecte innovador destinat a elaborar uns mètodes d’anàlisi els quals, en tot cas, no accessibles públicament fins a la data, els quals poden ésser útils per a anàlisis rutinaris d’un nombre molt elevat de productes fitosanitaris formulats.\nMEMÒRIA_TFC.pdf Memòria 1,511Mb PDF View/Open\nANNEX.pdf annex 449,8Kb PDF View/Open


Club de l'Experiència Alumni · Visita guiada al conjunt patrimonial "Casa de l'aigua" en Trinitat Vella - Alumni Universitat de Barcelona\nClub de l'Experiència Alumni · Visita guiada al conjunt patrimonial "Casa de l'aigua" en Trinitat Vella\nVisitarem els edificis i baixarem al túnel per on era conduïda l'aigua, i arribarem fins a la sortida de Trinitat Nova.\n03/12/2019 - 9:45 h\n03/12/2019 - 11:30 h\nCasa de l'Aigua · Carrer Torrent de la Perera s/n Veure mapa\nLa Casa de l’Aigua va ser construïda per la companyia pública municipal barcelonina Aigües de Montcada entre els anys 1915 i 1919. Després de l’epidèmia de tifus que va assolar la ciutat el 1914 i va causar una alta mortaldat a causa de la contaminació de l’aigua distribuïda per la companyia municipal, va caldre renovar amb tota urgència el sistema de subministrament d’aigua de boca. Des d’on avui hi ha el barri de la Trinitat Vella s’impulsava l’aigua fins al dipòsit ubicat a l’actual Trinitat Nova, on es clorava i des d’on es conduïa al nucli antic de la ciutat, inclosa la Barceloneta. El projecte inicial també preveia portar aigua a l’Eixample a través de l’aqüeducte Alt de Montcada, però no es va poder completar. Aquest edifici va estar en funcionament fins 1989.\nLa Casa de l’Aigua és un conjunt patrimonial de primer ordre de la història del proveïment de la ciutat i dels projectes per intentar establir i consolidar un sistema públic d’abastiment d’aigua al segle xx. Actualment, el seu ús com a museu s’amalgama de manera innovadora amb altres usos socials i culturals als dos extrems de la galeria que connecta l’estació elevadora de la Trinitat Vella amb el dipòsit de la Trinitat Nova.\nAl llarg del recorregut pel conjunt patrimonial i els espais expositius que jalonen la visita, l’espai del museu mostra una retrospectiva doble, sobre la ciutat i sobre els barris propers, des d’un punt de vista fonamental per a qualsevol ciutat: tenir aigua. L’espai i les activitats s’han concebut en format de museu laboratori.\nVisita guiada al conjut patrimonial “Casa de l’aigua” en Trinitat Vella\nData: dimarts 3 de desembre de 2019\nLloc trobada: Casa de l’Aigua. Carrer Torrent de la Perera, s/n\nEnvia un correu a alumniub@ub.edu i et posarem a la llista d'espera


Transformació del pati CEIP Alejandra Soler\nNeus Aulló • 24-05-2021 • 1 Comentari\nCodi de la iniciativa: GVAPARTICIPA-2021-05-276\n206 avals 5.000 avals necessaris\nAdministrador #7 • 24/05/2021 12:21:48\nBon dia. El passat 11 de maig començàrem el procés participatiu dels primers pressupostos participatius de la Generalitat. Estem detectant que, molt probablement, algunes propostes que estan arribant-nos en els darrers dies, tenien la intenció de plantejar-se en eixe marc, en el dels pressupostos participatius. Vos recomanem que feu una consulta al següent enllaç: https://gvaparticipa.gva.es/budgets. Si efectivament la proposta que heu fet volia plantejar-se dins d'eixe procés, podeu replicar-la allí, en l'apartat corresponent. Moltes gràcies per la vostra participació!


Per què no celebren els aniversaris de naixement? | Preguntes més freqüents\nLLEGEIX-HO EN abkhaz afrikaans albanès alemany amhàric anglès armeni armeni occidental baix alemany baixkir basaa (Camerun) basc batak (Toba) bikol birmà bosnià bulu búlgar català cebuano chabacano chin (Hakha) chitonga chitumbuka coreà cors crioll haitià crioll mauricià croat dangme danès eslovac eslovè espanyol estonià ewe fante feroès fijià finès fon francès ga gallec gal·lès garifuna georgià grec groenlandès guaraní gun hebreu hiligainon hongarès iban ibanag ibo ilocano indonesi ioruba isoco italià japonès javanès kabiye kabyle kachin kaonde kaqchikel occidental karen (s’gaw) kazakh kazakh (alfabet àrab) khmer kikuiu kinyaruanda kirguís kirundi lingala lituà llengua de signes americana llengua de signes argentina llengua de signes brasilera llengua de signes colombiana llengua de signes espanyola llengua de signes filipina llengua de signes hongaresa llengua de signes irlandesa llengua de signes japonesa llengua de signes peruana llengua de signes romanesa lomwe maia malai malaiàlam malgaix maltès mam mazatec (huautla) mixe nord-central mongol ndau ndebele (Zimbàbue) neerlandès nepalès ngabere nias noruec nzema nàhuatl (Guerrero) nàhuatl (Huasteca) nàhuatl (nord de Puebla) nàhuatl central oromo osset pangasi panjabi persa pidgin de les illes Salomó polonès portuguès portuguès (portugal) quítxua (cusco) rarotongà romanès rus sepedi serbi serbi (alfabet llatí) sesotho (Lesotho) setswana shona sidama singalès somalí suahili suec sundanès tadjik tagal tahitià tai tarascan telugu tetun dili tigrinya tlapanec tojolabal tongalès totonac tsonga turc turcman txec tzeltal tzotzil tàtar ucraïnès uigur (alfabet ciríl·lic) urdú uzbek uzbek (alfabet llatí) valencià venda vezo vietnamita wallisià xhosa xinès cantonès (simplificat) xinès cantonès (tradicional) xinès mandarí (simplificat) xinès mandarí (tradicional) zapotec (Lachiguiri) zapotec de l'Istme zulu àrab àzeri\nEls testimonis de Jehovà no celebrem els aniversaris de naixement perquè creiem que Déu no aprova aquestes celebracions. Tot i que la Bíblia no prohibeix explícitament celebrar els aniversaris de naixement, sí que ens ajuda a entendre el punt de vista de Déu i ens fa reflexionar en les característiques d’aquestes celebracions. Analitzem quatre d’aquestes característiques i alguns principis bíblics relacionats.\nLa celebració dels aniversaris de naixement té orígens pagans. Segons Funk & Wagnalls Standard Dictionary of Folklore, Mythology, and Legend, aquestes celebracions van sorgir de la creença que en l’aniversari de naixement d’una persona «els esperits i les forces malignes tenen l’oportunitat d’atacar l’individu que fa els anys» i «la presència d’amics i l’expressió de bons desitjos ajuden a protegir l’individu». El llibre The Lore of Birthdays («Les tradicions dels aniversaris de naixement») diu que, en temps antics, el registre dels aniversaris era «essencial per determinar l’horòscop» segons «la ciència mística de l’astrologia». També afegeix que «d’acord amb la creença folklòrica, les espelmes dels aniversaris tenen una màgia especial per complir els desitjos».\nEn canvi, la Bíblia condemna l’ús de la màgia, l’endevinació, l’espiritisme o «coses semblants a aquestes» (Gàlates 5:19-21, La Santa Bíblia, Trinitarian Bible Society; Deuteronomi 18:14). De fet, una de les raons per les quals Déu va condemnar l’antiga ciutat de Babilònia va ser perquè els seus habitants practicaven l’astrologia, una forma d’endevinació (Isaïes 47:11-15). Els testimonis de Jehovà no estem obsessionats per les arrels de totes les tradicions. Tot i això, quan les Escriptures donen indicacions tan clares, no fem els ulls grossos.\nEls primers cristians no celebraven els aniversaris de naixement. The World Book Encyclopedia diu que «consideraven un costum pagà celebrar el naixement de qualsevol persona». La Bíblia indica que els apòstols i altres deixebles que van ser ensenyats directament per Jesús van establir un model per a tots els cristians (2 Tessalonicencs 3:6).\nL’única celebració que es demana als cristians que observin és, no la d’un naixement, sinó la d’una mort: la de Jesús (Lluc 22:17-20). Això no ens hauria d’estranyar, perquè la Bíblia diu que «és millor [...] el dia de la mort que el dia del naixement» (Eclesiastès 7:1, La Santa Bíblia, Trinitarian Bible Society). Cap al final de la seva vida a la Terra, Jesús s’havia fet un bon nom davant Déu. D’aquesta manera, el dia de la seva mort va ser més important que el dia del seu naixement (Hebreus 1:4).\nLa Bíblia no menciona cap servent de Déu que celebrés un aniversari de naixement. I és evident que no es tracta d’un descuit, ja que sí que parla de dos aniversaris de persones que no servien Déu. No obstant això, ambdues celebracions es presenten molt negativament (Gènesi 40:20-22; Marc 6:21-29).\nSón menys feliços els fills dels testimonis perquè no celebren els aniversaris?\nIgual que la resta de pares, els testimonis demostrem tot l’any que estimem els nostres fills, per això també els fem regals i festes. Fem tot el que podem per imitar l’exemple perfecte de Déu, qui dóna espontàniament coses bones als seus fills (Mateu 7:11). Els següents comentaris mostren que els fills dels testimonis se senten molt feliços:\n«Em fa més il·lusió rebre un regal quan no me l’espero.» (Tammy, de 12 anys)\n«Encara que els meus pares no em fan regals pel meu aniversari, me’ls fan en altres moments. M’agraden aquestes sorpreses.» (Gregory, d’11 anys)\n«Penses que pots tenir una festa de veritat només amb deu minuts, un pastís i una cançó? Hauries de venir a casa meva i veure les festes que fem!» (Eric, de 6 anys)


Informe III. Una mirada en profunditat a la salut de les persones afectades per l’accés a l’habitatge i la pobresa energètica - Aliança contra la Pobresa Energètica\nAvui 29 de novembre, presentem el tercer i últim informe emmarcat dintre de la sèrie de “Radiografies de la situació del dret a l’habitatge, la pobresa energètica i el seu impacte en la salut a Barcelona”, elaborats conjuntament entre l’Aliança contra la Pobresa Energètica (APE), Enginyeria Sense Fronteres (ESF), l’Observatori dels Drets Econòmics Socials i Culturals (Observatori DESC) i la Plataforma d’Afectades per la Hipoteca (PAH), amb la col·laboració de l’Agència de Salut Pública de Barcelona (ASPB). Aquest és el tercer informe que pretén aprofundir en la salut de les persones afectades per problemes relacionats amb l’accés econòmic a un habitatge o als subministraments bàsics.\nLa població de l’estudi són els membres de la PAH i/o de l’APE que han acceptat respondre un qüestionari d’uns 40 minuts de duració, realitzat de manera presencial per persones voluntàries, cada dilluns a la seu de la PAH i cada 2 dimecres a la seu de l’APE. El qüestionari inclou 247 preguntes que creuen dades de problemes connectats: l’habitatge, els subministraments i la salut, per extreure conclusions sobre els seus efectes en les persones afectades, en aquest cas fent una mirada en profunditat a la seva salut i la d’un dels infants de la llar, entre 6 i 14 anys, escollit aleatòriament. L’estudi va començar el juny del 2017 i les dades que s’analitzen en el present informe, inclouen informació de les 167 persones enquestades fins a data del 28 de maig del 2018.\nEls problemes econòmics i jurídics per accedir a un habitatge digne i als subministraments bàsics s’associen a un mal estat de salut físic i mental, essent la salut mental la que es veu més afectada en aquests processos. En general, són les dones les que presenten pitjor estat de salut que els homes. A més, si es comparen amb la població general de la ciutat de Barcelona, les persones afectades per aquestes problemàtiques presenten xifres molt més elevades de mala salut. Aquests resultats van en línia d’informes previs que comparaven l’estat de salut de membres de la PAH amb la població general, és a dir, que les persones afectades per problemàtiques habitacionals presenten pitjor salut que la població general. L’informe suggereix que un adequat suport social o el suport de la PAH/APE són claus per atenuar els efectes negatius de l’habitatge sobre la salut. En el cas dels infants de 6 a 14 anys, cal destacar que el seu estat de salut general (referit per la persona adulta) va resultar ser molt pitjor en comparació amb els seus iguals a la ciutat de Barcelona, i van presentar pitjors resultats en qualitat de vida.\nAquest informe aporta a informes previs que les persones enquestades inclouen, no només persones afectades per la hipoteca sinó també persones amb problemes de lloguer, ocupació i pagament de subministraments bàsics com són la llum, el gas i l’aigua. Els resultats mostren que les persones amb aquestes problemàtiques també presenten un mal estat de salut físic i mental.\nAquest estudi posa en evidència la urgència de canvis estructurals en polítiques d’habitatge i energia, que posin les persones al davant dels interessos financers de la banca, dels fons d’inversió i de l’oligopoli energètic. Només amb propostes valentes per combatre l’emergència habitacional crònica que patim des de fa anys, es podrà garantir que les famílies més vulnerables puguin portar una vida digna gràcies a un sostre garantit, a temperatura adequada.\nDescarrega aquí l’informe i si estàs interesada a organitzar una xerrada sobre el tema, no dubtis en contactar amb nosaltres


"FREIDURIA EL CARTUCHO" - Informació sobre la marca\nMarca "FREIDURIA EL CARTUCHO" a Espanya\nInformació sobre la marca "FREIDURIA EL CARTUCHO" amb el nombre M2022139\nLa marca "FREIDURIA EL CARTUCHO" amb el nombre M2022139 va ser sol·licitada el 08/04/1996. Es tracta d'una marca a Espanya pel que aquest registre no ofereix protecció en la resta de països. La marca "FREIDURIA EL CARTUCHO" amb el nombre M2022139 va ser sol·licitada per INMOBILIARIA PROMO 93, S.L. mitjançant els serveis de Carmen Gonzálvez Crespo.\nRenovació de la marca "FREIDURIA EL CARTUCHO" amb el nombre M2022139\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades per INMOBILIARIA PROMO 93, S.L., entre les quals es troba la marca "FREIDURIA EL CARTUCHO" amb el nombre M2022139. Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades per INMOBILIARIA PROMO 93, S.L. clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades a través de CARMEN GONZÁLVEZ CRESPO entre les quals es troba la marca "FREIDURIA EL CARTUCHO" amb el nombre M2022139. Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades a través de CARMEN GONZÁLVEZ CRESPO clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques publicades a Espanya entre les quals es troba la marca "FREIDURIA EL CARTUCHO". El nostre portal www.patentes-y-marcas.com ofereix accés a les publicacions de marques a Espanya. Conèixer les marques registrades en un país és important per saber les possibilitats de registrar una marca a Espanya.


Els hotelers encaren el Pont del Pilar amb un 78% d'ocupació | BonDia Diari digital d'Andorra.\nL'ocupació mitjana dels hotels del Principat per aquest cap de setmana és del 78%, segons les dades facilitades per la Unió Hotelera. La parròquia amb més ocupació mitjana és La Massana (83%), seguida d'Andorra la Vella (82%) i Escaldes-Engordany (81%), mentre que les parròquies amb més habitacions lliures són Ordino i Canillo, amb un 65% i un 70% d'ocupació respectivament, que són les que solen registrar menys ocupació a menys que se celebri algun esdeveniment.\nDonat que enguany el dia 12, festiu a Espanya, ha caigut en divendres, són precisament dissabte i diumenge els dies que registren més ocupació, amb més del 91% d'habitacions plenes. Tot i això, el dia 11 només es van registrar un 49% d'ocupació de mitjana als hotels del Principat, fet que "distorsiona la mitjana dels tres dies", tal com han afirmat des de la Unió Hotelera. Així, tenint en compte només les dades de dissabte i diumenge, les parròquies amb més ocupació són Andorra la Vella i Escaldes-Engordany, amb un 97%, seguides de la Massana i Encamp, que arribaran al 96% d'ocupació.\nCues a la frontera\nL'entrada de turistes al Principat ja es nota a les carreteres d'accès al país. El Servei de Mobilitat ha anunciat a través del seu compte de Twitter retencions de fins a nou quilòmetres d'entrada al Principat a la frontera hispanoandorrana, arribant a la rotonda d'entrada a la Seu d'Urgell. Segons Mobilitat, també s'està registrant trànsit dens a Oliana, Ponts i a la C-16, al seu pas per Berga, tot i que no es pot afirmar que siguin vehicles que circulin en direcció al Principat. Dins les fronteres, hi ha trànsit dens amb aturades a l'entrada de Sant Julià en sentit nord.\nL’ocupació mitjana de febrer disminueix un 6% respecte a l’any passat


L’Ajuntament de Barcelona demana formalment a Endesa condonar el deute a famílies vulnerables - ERC Barcelona\nGrup municipal 30.09.2019 14.15 h\nL’Ajuntament de Barcelona demana formalment a Endesa condonar el deute a famílies vulnerables\nEl plenari aprova una declaració institucional d’ERC impulsada per l’Aliança Contra la Pobresa Energètica que també insta a totes les administracions a sancionar “de manera contundent” les empreses que realitzin talls no permesos a la llei 24/15\nEl plenari de l’Ajuntament de Barcelona ha aprovat avui una declaració institucional en suport a la llei 24/2015 de pobresa energètica i contra el tall de subministrament a les famílies en deute. Una iniciativa impulsada per l’Aliança Contra la Pobresa Energètica i presentada al consistori per la regidora republicana Montse Benedí, que ha comptat amb el suport de tots els grups municipals excepte Ciutadans i que demana formalment la condonació del deute, per part d’Endesa i les empreses subministradores, acumulat per les persones protegides per la llei.\nEl President del grup d’ERC al consistori, Ernest Maragall, ha afirmat que els republicans estan “disposats a sostenir el pols que convingui amb una gran empresa que defensa els seus interessos”, en referència a Endesa, en el que Maragall ha definit com un pols entre “el poder democràtic i el poder econòmic”.\nLa declaració institucional també recull altres acords com la defensa “ferma” de la llei contra la pobresa energètica aprovada per unanimitat al Parlament de Catalunya l’any 2015, així com una instància a totes les administracions amb competències a “utilitzar les vies sancionadores de manera contundent en cas que les subministradores elèctriques realitzin talls a llars” que no estiguin permesos per la llei.\n“Exigirem aquesta solidaritat, comprensió i aquest compromís real amb l’interès general dels ciutadans”, ha continuat Maragall, que ha mostrat el “ple compromís” d’ERC amb les famílies vulnerables afectades pel deute acumulat. “La feina no s’acaba aquí”, ha refermat Maragall, “sinó que cal treballar per construir un marc de respecte dels drets que doni estabilitat i seguretat a tota la ciutadania”.


HomeFutbolPrimer EquipPlantillaAleix Vidal\nLa banda dreta és el territori natural d’Aleix Vidal, un futbolista caracteritzat pel seu treball i el seu talent\nEl FC Barcelona i el Sevilla FC arriben a un acord pel traspàs d’Aleix Vidal el 7 de juny del 2015. Amb 25 anys, el futbolista català de Puigpelat (Tarragona) és oficialment presentat el dia 8 de juny al Camp Nou.\nD’aquesta manera, Aleix Vidal tornava a la que durant una temporada havia estat casa seva, ja que el curs 2001/02 va jugar a l’Infantil B del Barça. Tot i la seva edat, el tarragoní és un rodamón del futbol. En els seus inicis, i després de deixar el Barça i passar pel Veterans Cambrils, el Nàstic de Tarragona i el Reus, va acabar de formar-se a la Damm i va fitxar l’any 2009 per l’Espanyol, que el va cedir al Panthrakikos grec. L’any següent va tornar de Grècia per jugar amb el filial del Nàstic, la Pobla de Mafumet. El curs 2010/11 va signar pel Mallorca B, i posteriorment va anar a l’Almeria, pas clau en la seva carrera.\nAmb el conjunt andalús ascendeix a Primera Divisió i el Sevilla es fixa en ell. Va ser precisament al Ramón Sánchez Pizjuán on Aleix Vidal acaba d’explotar. El seu entrenador, Unai Emery, el reconverteix, va deixa l’extrem amb l’objectiu d'ocupar el lateral. Amb la samarreta del Sevilla, Aleix Vidal juga un total de 31 partits de Lliga, 22 dels quals com a titular, i marcaquatre gols. A més, va ser home clau en el títol d'Europa League que va aconseguir amb el conjunt sevillista, abans de signar un contracte de cinc temporades amb el FC Barcelona.\nEl seu debut amb la samarreta del conjunt blaugrana és el 6 de gener de 2016 en Copa del Rei davant l’Espanyol al Camp Nou. El jugador de Puigpelat disputa el seu primer partit de Lliga com a culer tres dies després en un matx enfront el Granada.\nEn la faceta golejadora, Aleix Vidal s’estrena en la temporada següent, la 2016/17. Els dos únics gols que aconsegueix aquest any són especials, ambdós en Lliga. El primer, contra Las Palmas en el Camp Nou, suposa el seu primer gol com a jugador barcelonista. La segona diana, contra l’Athletic Club, es converteix en gol 100 del conjunt culer en la temporada. No obstant això, aquest any està marcat per la greu lesió que sofreix en el partit contra l’Alabés, luxació de turmell. La seva bona recuperació li permet disputar uns minuts en l’últim partit de la temporada, la final de Copa del Rei.\nLa temporada 2017/18, Ernesto Valverde l’utilitza com a lateral o extrem dret. D’aquesta manera, Aleix Vidal disputa 23 partits, i es converteix en l’any que el jugador de Puigpelat juga més partits des de la seva arribada al Barça.\nAleix Vidal és un futbolista molt complet i polivalent. Pot ocupar els dos extrems de l’atac, especialment el dret, però una de les seves millors versions és la de lateral. En aquesta posició, Aleix Vidal dóna un rendiment excel·lent, ja que aprofita el seu llarg recorregut per tota la banda per fer mal al rival, obrir espais, buscar la centrada i donar profunditat a l'equip.


103. de iure\nFer cessar d'estar enquadernat. La xicalla ha desenquadernat l'àlbum. Cessar d'estar enquadernat. Aquest llibre se m'ha desenquadernat de tant llegir-lo. [...]\nServei de passatgers que s'efectua amb vehicles automotors lleugers que poden circular tant per una via de tramvia com per un túnel de metro. [...]\nEspai de temps d'alguna durada. Espereu-me una estona: de seguida tornaré. Ja fa estona que són fora: no poden tardar a venir. D'ací allà encara hi ha una bona estona. a estones loc. adv. De tant en tant. Dormir, treballar, etc., a estones. anar algú a estones Ésser d'humor, de [...]\nCobrir de farina (alguna cosa). Aquest peix, abans de fregir-lo, l'has d'enfarinar. Empolvorar excessivament. No cal que li enfarinis tant la cara. [...]\nÉsser o estar més o menys distant o lluny. Aquest poble dista quatre quilòmetres de Falset. Dista molt l'un de valer tant com l'altre. [...]\nEmmenar com a conseqüència. Això importa una despesa considerable. Una cosa que hom ha de pagar, pujar (a tant). No hi anirem perquè el viatge importa molts diners. Ésser de conseqüència, ésser d'importància, per a algú. M'importa molt de saber-ho. Això són coses que a ell no li [...]\n110. reductor -a\nQue redueix, especialment en quím. En una reacció d'oxidoreducció, espècie química que cedeix els electrons necessaris per a la reducció i que és, per tant, l'espècie que s'oxida. Aparell, dispositiu, etc., per a reduir el valor d'una tensió. reductor de soroll Supressor [...]\nPàgines 11 / 222


Temor en augment davant un possible caos logístic després del Brexit\nA mesura que s'apropa l'1 de gener de 2021, augmenten els temors davant d'un possible caos logístic a banda i banda de la frontera.\nAmb el final del període de transició, que finalitzarà el 31 de desembre, segueix havent-hi una manca significativa de preparació per part de moltes empreses, tant europees com britàniques, que esperen fins a l'últim moment per decidir què fer. Això és especialment preocupant en aquelles empreses que no estan habituades a comerciar amb països extracomunitaris, que desconeixen quins són els procediments i requisits bàsics per realitzar operacions d'exportació i importació.\nDavant l'augment de dubtes per part de les empreses, l'empresa britànica de logística i transport Locker Freight ha dit al seu personal que deixin d'atendre trucades i només processin les sol·licituds enviades per correu electrònic, després de tenir dificultats per atendre els clients.\nA aquesta falta de previsió per part de les empreses, cal afegir el creixent temor de que les administracions duaneres quedin desbordades davant la falta de mitjans per atendre els passos fronterers. Si a tot això afegim l'impacte de la pandèmia, sembla que l'1 de gener hi haurà una tempesta perfecta. Davant d'això, el ministre del Brexit del Regne Unit, Michael Gove, va dir que molts controls d'importació que entraran en vigor a la banda britànica de la frontera s'introduirien per etapes.\nSembla que, pel costat britànic, l'estratègia a seguir en els controls es decantarà per un laissez faire. Peter MacSwiney, copresident del grup Brexit del Comitè Consultiu Conjunt de Duanes del Regne Unit, sospita que els funcionaris de duanes del Regne Unit deixaran passar tot, davant la impossibilitat real d'utilitzar els diversos sistemes que encara estan a mitges per gestionar eficaçment el seu costat del Canal.\nSegons John Shirley, agent de càrrega internacional i expert consultat per la Cambra dels Lords, el Govern ha subestimat com es posarà en funcionament el despatx de duanes. La manca de personal de duanes serà significativa una vegada el Regne Unit abandoni el mercat únic.\nDavant la perspectiva d'interrupcions a Kent, el Govern ha invertit en infraestructura i ha posat en marxa mesures de mitigació per si el pitjor arriba a succeir. No obstant això, un assaig de nous procediments d'immigració als controls fronterers francesos realitzat a finals de novembre va generar cues de camions que s'estenien cinc milles al llarg de la M20 quan intentaven acostar-se a l'entrada de l'Eurotúnel.\nPer la seva banda, el sector portuari es prepara per a un possible caos al nou i incert règim comercial entre la UE i el Regne Unit. Des del setembre, hi ha hagut una proliferació de contenidors apilats a tot el Regne Unit, el que ha provocat que els transportistes augmentin les tarifes en un esforç per intentar dissuadir els importadors del Regne Unit.\nLes empreses britàniques s'estan afanyant a emmagatzemar productes abans que els controls de duanes entrin en vigor, per la qual cosa està augmentant el cost dels lliuraments transfronterers i reduint la capacitat. Les empreses de logística van explicar a Reuters que han observat un augment en la demanda per portar mercaderies al país abans no es produeixi qualsevol possible interrupció al gener.\nMaersk ha anunciat plans per augmentar la seva tarifa de transport d'importació per al Regne Unit i Irlanda l'1 de gener, per reflectir els increments en les tarifes de noli. Segons declaracions d'un portaveu de Maersk a The Loadstar, aquest augment només té com a objectiu recuperar costos i no està relacionat amb el Brexit.\nA Espanya, el secretari general de Ports de l'Estat va explicar a PROMart 2020 que els ports més afectats seran previsiblement els de Santander, Bilbao i Vigo. No obstant això, podrien acabar sortint-ne beneficiats si els operadors de transport cerquen alternatives per evitar el canal de la Mànega.


Bases reguladores i convocatòria curs 2009-10\nEl Consell Social de la URV convoca, per setè any consecutiu, ajuts destinats a estudiants matriculats en aquesta Universitat que, per motius econòmics, socials i/o familiars, es troben en una situació d'especial dificultat que pugui afectar l’inici i/o la continuïtat dels seus estudis a la URV (malalties, dissort familiar, circumstàncies familiars difícils, etc.)\nEs podran reconèixer ajuts fins a una quantia màxima de 25.000 euros. La quantitat no disposada durant aquest curs acadèmic podrà ser acumulada a la de futures convocatòries, si així ho acorda el Consell Social.\n- Ser estudiant de la URV i estar matriculat en un ensenyament oficial de la URV que condueixi a l'obtenció del títol de grau, màster oficial, llicenciatura, enginyeria, arquitectura, diplomatura, enginyeria tècnica o arquitectura tècnica.\n- Haver demanat prèviament la beca general del Ministeri d'Educació per al mateix curs acadèmic i complir els requisits exigits per la convocatòria del Ministeri, però haver-se-li denegat la beca prioritàriament per motius d'expedient acadèmic. A més, l'estudiant ha d'haver obtingut l'informe favorable del Jurat de Selecció de Becaris que recomana al Consell Social l'estudi de la situació d'especial dificultat.\nEl Jurat no admetrà a estudi les sol·licituds presentades per alumnes que anteriorment no hagin demanat la beca general del Ministeri i que no vagin acompanyades del corresponent informe favorable del Jurat de Selecció de Becaris.\nEs tracta d’una convocatòria anual d’ajuts; per tant, l’atorgament de l’ajut no impedeix que l’estudiant pugui tornar a presentar sol·licitud en futures convocatòries per tal de poder continuar els estudis iniciats.\nAquesta convocatòria està oberta fins a les 14 hores del 30 d'abril de 2010.\nLes sol·licituds s'han d'adreçar al president del Consell Social i s'han de presentar a la Unitat de Beques del Servei de Gestió Acadèmica, avinguda dels Països Catalans, 5-7, 43007 Tarragona, o en la forma que estableix l'article 38 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú. En aquest últim cas, la persona interessada ho haurà de comunicar també a la Secretaria del Consell Social mitjançant tèlex, telegrama o fax, dins el període de presentació de sol·licituds.\nEn el cas que la documentació s’enviï per correu certificat, s’ha de presentar a l’oficina de correus corresponent d’acord amb el que disposa l’article 31 del Reial decret 1829/1999, de 3 de desembre, en un sobre obert, per tal que la sol·licitud, l’escrit o la comunicació adreçat a la Universitat sigui datat i segellat abans de ser certificat. Si la sol·licitud no està datada i segellada per l’oficina de correus corresponent, s’entendrà com a data vàlida de presentació aquella en què tingui entrada al Registre General de la Universitat.\n— Matrícula: per l’import del preu públic oficial fixat per al curs corresponent (import pagat pels crèdits matriculats).\n— Fins a un màxim del 80 % de la resta de conceptes i quanties que haguessin correspost a l’alumne/a si hagués obtingut la beca general del Ministeri (a excepció de l'ajut compensatori, que s'atorgarà excepcionalment a criteri del Jurat).\nPer tal de no superar la quantia màxima establerta en la base primera de la convocatòria, el Jurat podrà prorratejar l'import màxim a atorgar entre totes les sol·licituds presentades a les quals se'ls concedeixi l'ajut.\nL’ajut s’abonarà al compte corrent de l’estudiant dintre dels dos mesos següents a la resolució de la convocatòria, excepte l’import de la matrícula pagada, el retorn de la qual gestionarà el Servei de Gestió Acadèmica.\n— Còpia de la matrícula formalitzada per al curs acadèmic 2009-10.\n— Fotocòpia del DNI del sol·licitant.\n— Fotocòpia del compte bancari on voldrà rebre l'ajut en cas de resultar beneficiari.\n— Informe del Jurat de Selecció de Becaris de denegació de la beca general del Ministeri i recomanació al Consell Social perquè l’estudiï com a situació d'especial dificultat.\n— Còpia del comunicat de denegació de la beca general del Ministeri on s'especifiquen els motius de denegació, i còpia de les possibles al·legacions i recursos presentats, i de les corresponents resolucions.\n— Escrit de l'alumne en què justifica els motius pels quals demana l'ajut del Consell, la situació d'especial dificultat en què es troba i les circumstàncies que han provocat la denegació de la beca general del Ministeri.\n— Qualsevol altra documentació que l’estudiant cregui oportú aportar per justificar que es troba en la situació per la qual sol·licita l’ajut.<br>\n— Declaració jurada de l’alumne/a que totes les dades aportades són certes.\n— El Consell Social podrà demanar a l’estudiant qualsevol altra documentació que consideri convenient per estudiar la sol·licitud. L'estudiant haurà d'aportar en un termini de 10 dies hàbils la documentació requerida pel Consell; en cas de no fer-ho, el Jurat entendrà que desisteix en la seva sol·licitud i arxivarà l'expedient sense més tràmit.\nAquests ajuts són incompatibles amb qualsevol altre tipus de beca, ajut o subvenció de qualsevol altra entitat pública o privada que l'estudiant pugui rebre pels mateixos conceptes coberts per aquest ajut.\nLes sol·licituds presentades les tractarà, per ordre de recepció, un Jurat format per quatre membres del Consell Social: el president i el secretari executiu, o les persones que els substitueixin, i dos membres més designats pel president. El Jurat convidarà la vicerectora d'Estudiants i Comunitat Universitària, la qual podrà delegar en alguna altra persona, i la presidenta del Jurat de Selecció de Becaris o un altre membre d'aquest Jurat proposat per la presidenta.\nEl Jurat valorarà conjuntament l’expedient acadèmic i els informes de la situació social, econòmica, mèdica i/o familiar que al·legui l’alumne/a i que hagin pogut influir directament en les qualificacions del curs. Es tindrà en compte, també, el rendiment acadèmic acumulat.\nEl procediment de concessió de les beques és el de concurrència competitiva i el termini per resoldre la convocatòria és de 6 mesos a comptar des de l'endemà de la data de presentació de sol·licituds.\nEl Jurat podrà proposar, si ho estima convenient, una llista de reserva per sol·licituds no atorgades.\nSi l’alumne/a interposa recurs a la denegació de la beca general del Ministeri i se li concedeix pel mateix curs acadèmic que l’ajut, haurà de retornar la totalitat de la quantia rebuda de l’ajut del Consell Social. En aquests cas el Jurat pot acordar atorgar un ajut condicionat a la resolució definitiva del Ministeri. En qualsevol cas, l'alumne/a haurà d'aportar una còpia de la resolució definitiva a la Secretaria del Consell Social.\nSense perjudici de les responsabilitats en què pugui incórrer l'estudiant, la deformació de fets, l’ocultació de dades o la falsedat en la documentació aportada o consignada en la sol·licitud comportarà la revocació de l’ajut i fins i tot, si escau, la impossibilitat d’obtenir altres ajuts de la URV en pròximes convocatòries.\nSi de la revisió, ja sigui d’ofici o com a conseqüència de reclamació, de la concessió d’un ajut se’n detectés error, ocultació o falsejament de dades que comportin la denegació de l’ajut, el beneficiari haurà de reintegrar la quantitat indegudament percebuda.\nContra la resolució del Jurat o contra la desestimació per silenci administratiu els interessats podran interposar reclamació davant el Ple del Consell Social en el termini d'un mes a comptar des de l'endemà de la notificació.\nTarragona, desembre de 2009


Fira de Santa Llúcia, 200 anys d'història - Amat Immobiliaris\nFira de Santa Llúcia, 200 anys d’història\n2015-12-142015-12-14https://www.amatimmobiliaris.com/w/wp-content/uploads/amat_logo-3.pngAmat Immobiliaris 200px200px\nMés de 200 anys d’història és el que té ja la Fira de Santa Llúcia, celebrada cada desembre als peus de la Catedral de Barcelona.\nLa primera referència que es fa a aquest mercat nadalenc és al 1786, tot i que es creu que va començar abans. Durant els S.XVII i XIX també es van enregistrar altres tres fires a prop de la Catedral al dia de Sant Tomàs – 21 desembre- que es feia a la plaça del Pi i també a la plaça de Sant Felip Neri. Amb el temps van anar creixent fins al punt que es van arribar a ajuntar.\nAquest mercat nadalenc no té res a envejar a qualsevol altre europeu. Santa Llúcia s’ha convertit en una tradició prèvia als preparatius de nadal ja que és el lloc on decideixen anar molts catalans per comprar els detalls per muntar el pessebre i guarir la casa.\nLa fira està dividida en 4 espais temàtics:\n– Naixements i figures, de naixements i les més originals figures pel pessebre.\n– Vegetació, com molsa, arbres naturals, suro, …i cagatiós! Des dels més tradicionals als més moderns.\n– Artesania, de tot tipus, motius religiosos, per la casa, per la canalla,…\nLes parades, que es muntaven i desmuntaven diàriament, pertanyien a famílies que les havien heretat de generació en generació, mantenint la seva presència a la fira. Actualment, desconeixem si segueix vigent la tradició dels paradistes, el que sí sabem, però, és que no hi ha un nadal sense Fira de Santa Llúcia!\nEl seu horari és de 10.30 a 20.30 els dies laborables i de 10.30 a 21.30 els festius i vigílies.\nAfanyeu-vos, que queda una setmana fins al 23 de desembre!\nImatge font portada\nLA CASA D’ADVENT DE HATTINGENCuriosidades\nLes cases dels personatges de Star WarsArquitectura y decoración, Curiosidades


el concurs fotogràfic captura moments d’amistat que us fan sentir càlids per dins - Totes Les Novetats\nAquesta reconfortant sèrie d'imatges recull exactament el que significa 'amistat' per als fotògrafs de tot el món.\n'Just hold my hand' de @drummer_vn: dos nens agafats de la mà a Vinnytsia, Ucraïna.\nLes impressionants imatges es van prendre com a part d’una competició fotogràfica mundial i les entrades s’han reduït a 50 finalistes.\n'Amistat sense fi' de Georock888 - 3 titellaires practiquen el seu ofici a Rumpin, Java, Indonèsia.\nLes fotos es van presentar al concurs d’Agora convocat per a les millors fotos del món de # Friends2020 amb l’objectiu d’aconseguir el premi de 1.000 dòlars.\n‘Play’ de Kyaw Myint Than - “Quan vaig visitar la ciutat de Kawa, vaig trobar aquesta piscina de lotus que feia de parc infantil per als nens locals. En primer lloc, vaig comprovar la profunditat de la piscina i després vaig entrar a fer aquesta foto. ' Ubicació: ciutat de Kawa, Myanmar.\nMés de 16.000 fotògrafs van participar al concurs transmetent exactament el que significava per a ells l’amistat a través de l’objectiu de la càmera, i els resultats són impressionants.\n‘Puppy, the little judicial’ de Debasish Chakraborty: “Aquests nens jugaven a un joc tradicional indi amb el cadell assegut i observaven el joc tal com ho faria un àrbitre. Sempre s’uneixen, encara que siguin molt pobres, comparteixen tots els aliments diaris amb la seva mascota. Allà on van, porten el seu cadell ”. Ubicació: Puruliya, Índia.\n'Els amics vénen de totes les formes i mides', va reflexionar sobre un dels fotògrafs sobre la competència. 'Sovint pensem que els humans només tenen amistats, ja que és una cosa amb la qual podem relacionar-nos, però veure que la vida salvatge s'hi ajunta és encara més inspirador'.\n'Feline friends' de George Ako - 'Aquests dos gats perduts són veritables amics. Ho fan tot junts: menjar, jugar, dormir, caminar. Va ser curiós com es van despertar aquests gats quan vaig començar a disparar i estirar-me simultàniament ”.\nEl CEO d'Agora, Octavi Royo, va afegir: 'L'amistat és un concepte universal que es pot percebre de moltes maneres diferents segons la nostra cultura, creences i experiència de vida. A Agora veiem l’amistat d’una infinitat de maneres diferents, però també veiem allò que és comú a totes les formes d’amistat: amor, confiança i suport que es genera entre els éssers vius. El resultat de l’amistat és una vida compartida i feliç ”.\n‘Ser amic’ de F. Dilek Uyar: el vedellet i la nena tenen una amistat única. A Anatòlia, els nens sempre troben un millor amic en els seus animals. Ubicació: Kayseri, Turquia.\nEl dimarts, 11 de febrer de 2020, el fotògraf amb més vots guanyadors obtindrà 1.000 dòlars.\n‘El meu millor amic’ de Priyowiddi: el bonic vincle entre un home i el seu cavall. Aquest tenggerès, un pastor nòmada, viatja cada dia pel mont Bromo amb el seu millor amic. Ubicació: muntanya Bromo, Indonèsia.\nSi voleu veure alguns dels altres finalistes de la competició o votar qui creieu que hauria de ser el guanyador, assegureu-vos ifes un cop d'ull al Ara # Friends2020 pàgina web.\n‘Mountain camp’ de David Smith: amics d’un càmping a Indonèsia.\nAssegureu-vos de compartir les fotos impressionants amb els vostres propis amics a les xarxes socials ...