Després de formar-se com a antropòleg i arqueòleg, Jeffrey James White se centra definitivament en el món de l’art als 29 anys. Pintures, dibuixos, escultures..., les diverses obres de White, artista americà establert a Tarragona, es relacionen entre si per un nexe en comú: el de la creació a partir de la destrucció. Tensió, ambigüitat, colors vibrants, formes orgàniques i geomètriques constitueixen el palimpsest personal del seu artífex; combinacions que revelen un caos simplificat on la violència i l’harmonia conviuen en equilibri.\nEscultora, pintora, ceramista i virtuosa de l’esmalt. Formà part del III Cicle Experimental d’Art Nou i constituí l’any 1951 juntament amb altres artistes el grup Indika. És l’any 1963 quan s’inicia en el món de l’escultura amb planxes de ferro, composicions tosques i rugoses emmarcades dins del corrent expressionista. La seva obra experimenta una progressiva precisió i estilització de les formes en recerca de l’eurítmia i les proporcions de la tradició de l’art clàssic mediterrani (tauromàquia minoica) d’aspecte sedós i ras. Fou guardonada amb diversitat de distincions i premis, entre els quals destaca el d’escultura del Saló Femení de la Diputació de Barcelona (1970).\nMasao\tYamamoto\t- [ Masao Yamamoto ]\nReconegut per les dimensions reduïdes en les quals positiva el seu treball, Masao Yamamoto concep la fotografia com a petits objectes, atorgant un missatge individual a cada imatge. El cos humà nu mostrat amb parcialitat i escenes minimalistes de la naturalesa conformen el seu imaginari, on intenta establir un diàleg d’equilibri entre ambdós mons, l’humà i el natural, que tot i estar intensament connectats s’han distanciat amb el decurs dels segles i l’evolució de la tecnologia. Aquesta sensibilitat es pronuncia en el tractament manual de la pròpia fotografia, la qual vira i taca amb tints naturals i que, a banda d’establir una connexió explícita amb la cultura del seu país, evoca en l’espectador el reflex de la memòria i dels records, aquells que ens mostren l’anhel del contacte amb el nostre jo més autèntic i natural. En definitiva, Masao Yamamoto crea petits haikus visuals on es poden trobar històries mínimes amb un gran contingut universal.\nHuang\tYan\t- [ Huang Yan ]\nSeduït pel moviments avantguardistes emergents de Pequín, aviat trenca amb els convencionalismes de l’estil oficial, per endinsar-se en la investigació i creació de peces basades en objectes, treballs fotogràfics, instal•lacions i projectes basats en textos per poder aprofundir en el propi llenguatge contemporani. Durant els últims anys, Huang Yan ha desenvolupat una sèrie de treballs fonamentats en l’art ancestral de la pintura paisatgística tradicional i els tatuatges. Zones geogràfiques de la Xina que habiten l’anatomia humana, una expressió corporal i espiritual que reivindica i recupera els valors asiàtics. En definitiva, Huang Yan fa brotar la identitat cultural i artística asiàtica amb l’ús d’unes tècniques antigues al servei de l’art actual.\nDavid\tYmbernon\t- [ David Ymbernon ]\nArtista multidisciplinari el treball del qual es caracteritza per la llibertat absoluta de creació. La seva obra es mou entre la pintura, l’escultura, el teatre, la poesia, la performance i la gastronomia, que juga un paper molt important en les seves intervencions. El seu univers creatiu es barreja amb la vida real de manera indeslligable de tal forma que podem parlar d’un “Univers Ymbernon” on el color taronja juga un paper protagonista. Ell explica que, a poc a poc, es va “alliberar de la resta de colors” fins al punt que el taronja (contrarestat majoritàriament amb el blanc) predomina en tot el que fa. Objectes descontextualitzats i pintats de taronja, així com joguines, tenen un paper fonamental en el procés creatiu d’aquest artista que reivindica la infantesa com el territori primigeni de la creació.\nHélène\tYousse\t- [ Hélène Yousse ]\nEscultora d’origen francès que, des de l’any 1994, va trobar en l’Alt Empordà el marc idoni per a desenvolupar la seva obra. Filat de galliner, bronze i estopa embolcallen i momifiquen formes humanes, que, més que ser simples escultures, es presenten com instal•lacions. Des de l’any 1995 les seves exposicions, tant nacionals com internacionals, són una constant en el panorama artístic.\nGeorge S.\tZimbel\t- [ George S. Zimbel ]\nÉs una de les figures més representatives de l‘última generació d’autors dels anys cinquanta fidel al llegat de la Photo-League. Amb catorze anys va comprar la seva primera càmera professional i realitza els seus primers encàrrecs per a un diari local. Durant la seva etapa d’estudiant va publicar algunes imatges per a la revista Life. Després d’uns anys a Alemanya, l’any 1953, torna a Nova York i du a terme assajos fotogràfics per a revistes i publicacions com The New York Times, Look, Pageant, Saturday Review i Architectural Forum. En les seves instantànies sap captar l’energia i l’esperit de l’“era de la innocència” que precedí a la guerra del Vietnam. George S. Zimbel retrata a personatges cèlebres i personalitats com John Kennedy, Marilyn Monroe i Leonard Bernstein.\nMariano\tZuzunaga\t- [ Mariano Zuzunaga ]\nArtista polifacètic, va fer els estudis de música, dibuix i fotografia a Lima, la seva ciutat natal, fins l’any 1975, quan decideix establir-se a Barcelona per dur a terme la seva carrera professional com a fotògraf, teòric i docent. La reflexió de l’acte fotogràfic l’ha dut a qüestionar els conceptes d’espai i temps utilitzant com a subjecte científic la pròpia percepció visual a la vegada que replanteja el paper del fotògraf com a filòsof de la imatge. Mitjançant el joc d’enquadraments, la llum i l’ombra crea palímpsests rítmics dins la pròpia instantània tot revelant el rerefons màgic, la realitat paral•lela que s’amaga en l’objecte. La seva obra pot trobar-se en col•leccions com el MOMA o la Biblioteca Nacional de París.


Quina diferència hi ha entre un pilot de reacció marina i un pilot de reacció aeri de la Força Aèria?\nEls pilots de reacció aeri de la Força Aèria passen per un altre estil d'entrenament que els de jet Marine Corps.\nLa missió principal de la Força Aèria és proporcionar la supremacia aèria en qualsevol teatre d’operacions. Això inclou evitar que els avions enemics puguin volar, així com assegurar-se que els sistemes de radar enemics no poden orientar els míssils en els avions.\nEls pilots de Marine Corps proporcionen armament aire a terra per als marins a terra. Inclou tant el suport aeri proper com les posicions de cops profunds. Els pilots marins també són altament qualificats en el combat aire-aire.\nHi ha una gran diferència entre els pilots de reacció de Marine Corps i Air Force, els portaavions.\nTots els pilots de reacció Marine Corps estan formats i qualificats per aterrar en portaavions tant de dia com de nit.\nCom que els pilots del cos marí porten “ales de l'aviador naval”, també estan qualificats per proporcionar combat a la flota de batalla.\nDe fet, la font més elevada de pilots de Marine Corps és l'Acadèmia Naval dels Estats Units.\nNomés hi ha un bon grapat de pilots de la Força Aèria qualificats per a transportistes, i són els que van fer una gira d'intercanvi de serveis inter-serveis o els que abans havien estat Pilots de Marine Corps.\nBona part d’això és comentari a la publicació de Stacy Tidwell, però ho estic plantejant com a resposta més que com a comentari per a la seva resposta. En resum, on us portaré és: "No es tracta del servei. Es tracta de la missió. "\nSENSE ARMES NUCLEARS: no és tant que la USAF sigui un “servei d’error”, sinó que les molèsties són una arma “d’un error”.\nEls seus comentaris sobre la força nuclear de la USAF estan a la llum. Fins i tot una paraula mal escrita en una resposta en una prova llarga significava un fracàs de tota la prova. Sembla dur, ho sé, però voldríeu que les armes nuclears de la nostra nació tinguin menys experiència? Desenes de milers de persones molt joves han manipulat molts milers de caps nuclears durant més de 70 anys, i ningú no ha sortit mai de forma accidental.\nUN ALTRE FUNCIONAMENT D'UN MISTAKE: Vaig ser pilot a l'ala presidencial d'Andrews AFB. Ara hi ha un lloc on trobaràs marines que NO es diverteixen igual que els seus homòlegs de la USAF.\nEl nivell de gravetat que hi ha és degut a les missions que surten d’Andrews, en les quals un error també podria alterar la història del nostre país i potser del món.\nMai vaig veure que ningú no li digués què havia de fer algú que els foragiti. No es va ordenar ningú al voltant. Tothom sabia exactament què fer i ho va fer tot el temps.\nHi va haver errors? Per descomptat, els humans cometem errors. Però definitivament va ser un "entorn d'un error". La persona que va cargolar no es va mastegar, com podrien haver estat en altres serveis, o fins i tot a la USAF en altres bases. En canvi, van ser amablement atesos amb la seva elecció de la propera base d'assignació, de manera efectiva immediatament. Només vaig veure que passava una vegada.\nENTRAR EN ELS LLIBRES D'HISTORYRIA: abans de passar a un altre exemple, he de dir que tots els membres del servei tenen funcions importants. I molts podrien causar incidents importants amb un sol error. Dit això, però, hi ha una gran diferència entre fer notícies nocturnes i entrar en llibres d'història global.\nPrenem l'exemple de Stacy dels pilots marins que es van mostrar una mica "contents" en la feina. Si hagués passat el pitjor i s’hagués perdut un avió o dos, fins i tot unes quantes vides, hauria estat el primer cap d’un cicle de notícies. Un.\nAra oferiré la meva primera operació de "un error": la primera vegada que vaig volar una primera dama, Rosalynn Carter. A mesura que s'enfilava, la vista de la cara em va fer adonar que un error de mi podia crear "una cita que viurà de famosa" als llibres d'història. Va ser llavors quan vaig comprendre l’actitud de “Sam Fox” (Google que) a Andrews.\nPODER NUCLEAR: No puc tancar sense homenatjar la Marina dels Estats Units per conduir vaixells de generació nuclear arreu del món, amb gent molt jove, la majoria de la qual no té estudis universitaris sense accidents. Permeteu-me que us digui que n’hi ha de bons!\nTinc un amic que va servir en subs nuclears. Aquest és un espai molt reduït en el qual molts humans comparteixen espai amb un reactor nuclear i sovint molts focs nuclears. Tothom porta una insígnia que mostra una exposició a la radiació acumulada.\nAra és la sorpresa.\nEn general, les tripulacions de subsòls nuclears experimenten menys radiació total que les vostres. Passen tant de temps al mar on no hi ha radiacions del sol que aconsegueixen l'exposició a la radiació més fora de servei, caminant al sol.\nSIMILARITAT ENTRE PILOTS MARINS I USAF: És interessant que hagis preguntat sobre els pilots de la Força Marina i de la Força Aèria, perquè, en aquest sentit, els pilots de Marine One tenen la mateixa oportunitat de posar els seus noms en els llibres d’història. Així, puc assegurar-vos que cap marina de la unitat ha actuat com els nois de la missió de recàrrega del Pacífic.\nPer tant, la resposta a la vostra pregunta es redueix a la missió.\nNormalment, la missió d’un pilot marí i d’un pilot de la USAF són molt diferents i, per tant, els seus comportaments rutinaris són diferents. Però quan les missions són iguals, el comportament és el mateix.\nNo es tracta del servei. Es tracta de la missió.\nLa resposta fàcil és que es troben en diferents serveis. Els pilots marins són marins primer, els pilots segons. Crec que també són infantils qualificats. En primer lloc, els pilots de la Força Aèria són oficials de la Força Aèria, però normalment no són qualificats en una altra especialitat com les forces de seguretat o les de l'ICBM. Els pilots marins tenen un transportista qualificat i són principalment allà per a la terra a la maniobra que recolza l'element Marine. Els pilots de la USAF realitzen multitud de missions des de la superioritat aèria fins a la interdicció profunda, els bombardejos estratègics, el desviament aeri defensiu, el suport de tancs i Recon i les operacions especials que donen suport no només a la USAF, sinó a totes les branques de l'exèrcit per incloure militars estrangers. Els dos serveis entrenen pilots molt bons, tot adequat per a les seves missions particulars.\nQuina diferència hi ha entre els indicadors * p i p * del llenguatge C?Quina diferència hi ha entre la teràpia psicodinàmica i la teràpia gestalt?Quina diferència hi ha entre el gat i la cua al bash?Què significa "centre de gravetat"? Què significa “camp gravitatori”? Quina diferència hi ha entre el centre de massa i el centre de gravetat?Quina és la diferència "física" entre els productes entre punts i productes creuats de dos vectors?Quina diferència hi ha entre una sola xarxa de hop i una xarxa multi-hop?Quina diferència hi ha entre OCS 100 i un certificat GOTS?


Campus Virtual - Universitat de Barcelona\nEl Campus Virtual és un entorn d’aprenentatge en línia que té com a objectiu completar la docència i la formació que s'imparteix de forma presencial, semipresencial i a distància en la Universitat de Barcelona (UB).\nÉs un espai on el professorat disposa d’autonomia per la construcció, disseny, presentació i publicació de diferents materials relacionats amb les assignatures així com eines que ajuden en tot el procés docent.\nEls alumnes poden accedir al Campus Virtual les 24 hores del dia per consultar continguts d’assignatures, enviar treballs, completar exercicis d’autoavaluació, accedir a qualificacions i contactar amb el professorat i l’alumnat.\nEl campus virtual disposa de l’app “UB Campus”, que a més de poder navegar pels continguts i les activitats docents de les assignatures del campus, permet rebre notificacions instantànies.\nL’app està disponible per a dispositius Android i per a dispositius iOS.\nEn el portal del Campus Virtual pots trobar recursos d'autoformació, guies ràpides i les Preguntes Més Freqüents (PMF), així com tota la informació que es generi al voltant del Campus Virtual de la UB.\nTambé pots consultar totes les notícies i avisos que es vagin produint en relació a la plataforma docent, com per exemple, accions de manteniment, dates d'inici i/o tancament del curs, etc.\nDes d'aquest mateix portal et pots posar en contacte amb el Servei d'Atenció als Usuaris del CRAI (S@U), des d'on pot fer arribar totes les teves consultes.


Detinguts tres homes a la Seu d'Urgell per contraban de tabac\nEls detinguts van intentar agredir als Mossos d'Esquadra amb una barra de ferro en veure's sorpresos.\nANA Andorra la Vella 14/03/2015 14:51\n651x366 Tabac comissat per part dels Mossos d'Esquadra./Mossos d'Esquadra Tabac comissat per part dels Mossos d'Esquadra./Mossos d'Esquadra\nEls Mossos d'Esquadra han informat aquest dissabte de la detenció de tres homes de nacionalitat espanyola a la Seu d'Urgell, d'on eren veïns, el dia 6 de març, com a presumptes autors d'un delicte de contraban de tabac procedent d’Andorra. Els detinguts van intentar agredir als Mossos d'Esquadra amb una barra de ferro en veure's sorpresos.\nEls membres de la Divisió d’Investigació Criminal adscrits a l’Àrea d’Investigació Criminal del Pirineu van detenir els tres homes de 21, 24 i 30 anys, nacionalitat espanyola i veïns de la Seu d’Urgell també per atemptat contra agents de l’autoritat, perquè en veure’s sorpresos pels Mossos els van agredir amb una barra de ferro.\nSegons han informat els Mossos mitjançant un comunicat, pels volts de les 10.30 hores, els agents estaven vigilant un pàrquing privat de la capital de l’Alt Urgell, ja que tenien constància que, de forma periòdica, s’hi podria estar produint contraban de tabac. Hores més tard, a la tarda, els agents van observar com dos vehicles sortien del pàrquing, es dirigien cap a Andorra i, instants més tard, retornaven al pàrquing de la Seu d’Urgell.


Joan Foguet - Reconciliació? Vota normal | NacióDigital\n«Primer vam estar uns dies exigint autocrítica i després es reclamava que demanéssim perdó. I qui ho demana? Doncs la metròpoli. La barra és còsmica. El cinisme és brutal»\nper Joan Foguet, 13 de desembre de 2017 a les 22:01 |\nCampanya electoral de la vergonya. Aroma de 155, piolins i trasllats a Sixena. Entenent la normalitat com allò que fem cada dia, no com quelcom natural o adient. Enmig de tot plegat apareix Pablo Iglesias el complidor amb una proposta: "Un govern de reconciliació on hi hagi gent que pensi diferent, alguns independentistes i altres no, que puguin aconseguir una sortida diferent". Reconciliació. No ha passat res. Ni presó ni exili ni hòsties. El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, sempre assegurant que ell és molt de pactar, també ha ofert un govern que tingui per objectiu “la reconciliació” entre Catalunya i Espanya.\nReconcilació? Hi ha hagut una guerra? Sembla que alguns sí que tenen aquesta consciència. Sí que pot semblar que alguns han tirat de manual militar. De guerra psicològica que en diuen alguns. Qui s'ha de reconciliar? Primer vam estar uns dies exigint autocrítica i després es reclamava que demanéssim perdó. I qui ho demana? Doncs la metròpoli. Els homes i dones del cap dret, els del 155. La barra és còsmica. El cinisme és brutal. Els arguments són pobres, nefastos, però efectius. Tornar a la normalitat. Que tots ens portem bé. Feu-vos un petonet i seguiu jugant. Molta gent d'aquest país, de bona fe, compra aquesta mortadel·la.\nL'expressió "tripartit del 155" ha fet fortuna. Però jo ho veig més com un trident. Més de Posidó, el déu del mar, de la marea i del naufragi. Només recordo unes onades. Iceta, hàbil i elegant, ha disparat al president Puigdemont subratllant que "quan un president crida a encarar-se a alcaldes obre la porta a violència verbal" i "qui sap si de l'altra". A més, el candidat socialista ha promès un pla de xoc social de 3.000 milions per lluitar contra les desigualtats. Lloable, serà amb l'agència tributària i la hisenda pròpia que pregona i que el 155 (programa Espriu) s'ha endut per davant.\nUna altra onada. El candidat de la franquícia del PP a Catalunya, senyor Xavier García Albiol insta Iceta a decidir-se: "O estàs amb Déu o estàs amb el diable". Per si no esteu acostumats a la retòrica clàssica la traducció és: Iceta has de dir si estàs amb els partits independentistes o amb els espanyolistes. En tot cas, crec que el PSC no està per gaire pactes amb ERC, i menys amb el PDECat-Junts per Catalunya.\nOnada final. La de la barra prèmium. La cap de l'oposició al Parlament, senyora Inés Arrimadas, que a un grup d'empresaris els hi va dir: "Les empreses voldran tornar si Cs guanya les eleccions". I el messiànic és Puigdemont! Francament, no crec que com a societat tinguem necessitat de reconciliar-nos. És vergonyant l'anunci electoral del PP on assegura (un any més) que les famílies estan trencades i no es parlen per Nadal per l'independentisme. Tot plegat són petits exemples. Però no oblidem els Jordis i els membres del govern encara en presó preventiva. No és normal. I no ens hem de reconciliar ni amb el tripartit del 155 ni amb els comuns que es posen de perfil. Al carrer, a casa, tot va bé. M'abraçaré amb qui calgui. Seguim. I el dia 21 a votar normal, sense escarafalls ni pensant coses rares. Cal tornar a la normalitat per poder fer efectiu el somni.\nMés d'una generació\nPer Anònim el 14 de desembre de 2017 a les 15:34\nTrigarem més d'una generació a tornar a la normalitat. M'és impossible pensar en un estat espanyol que no em pugui pegar, enmanillar i posar a la presó sense haver comés cap delicte. Ja no puc pensar en partits espanyols que no vulguin aniquilar el poble català. Ja no concebo mitjans de comunicació espanyols que no diguin mentides sense parar. Ja no puc confiar que els espanyols en general siguin capaços de pensar per si mateixos i no empassar-se tota la porqueria que els diuen sobre nosaltres. I els meus fills tampoc.\nL'agressió PPPSOECs la volen fer pasar per un conflicte\nPer Llúcia Otilia ( Aiguamúrcia ) el 14 de desembre de 2017 a les 15:10\nConflicte creat i atiat per les víctimes de la repressió furibunda dels esbirros dels hereus i simpatitzants de les dictadures del segle XX a la península ibèrica.\nVolen fer passar la coacció per l' "equidistància" (SIC)\nPer Anònim el 14 de desembre de 2017 a les 11:47\nPer Adolf Lladó el 14 de desembre de 2017 a les 08:18\nEn democràcia --perque això va de democràcia, no? I no tenim por d'ella-- la normalitat és poder votar a qualsevol del partits que participen. Tatxa de anormals --a priori-- els partits que no t'agraden és un tic totalitarista molt lleig. Se t'ha vist el llautó.


Lliçó d'inauguració del curs acadèmic 2015-2016\nDescarregar Pdf dilluns, 26 de octubre de 2015\nVeure més fotos de l'acte: AQUÍ\nEl 26 d’octubre l’Auditori del Centre de Cultures Transfronterer del Campus de Cappont va acollir la lliçó inaugural del curs acadèmic 2015-2016 de la Facultat de Dret i Economia. L’acte va comptar amb la presència de la catedràtica d’Ètica de la Universitat de València Adela Cortina qui va ser l’encarregada d’impartir la lliçó inaugural davant la nombrosa comunitat universitària que es va aplegar a l’Auditori.\nAdela Cortina és membre de la Comissió Nacional de Reproducció Humana Assistida i vocal del Comitè Assessor d’Ètica de la Investigació Científica i Tecnològica. L’any 2007 va guanyar el Premi Internacional d’Assaig Jovellanos amb la seva obra Ètica de la razón cordial. En 2014 va obtenir el Premi Nacional d’Assaig amb el seu llibre ¿Para qué sirve realmente la ética?. També des de 2008 és membre de la Real Academina de Ciencias Morales y Políticas, i l’any 2009 la Universitat Jaume I de Castelló la va investir com a Doctora Honoris Causa i al 2012 ho va fer la Universitat Politècnica de Cartagena.\nDurant l’acte es va fer el lliurament del I Premi al Millor Treball de Final de Grau en memòria de Josep Maria Guarro sobre Dret processal i la Procura. La guanyadora va ser l'alumna Marta Garcia Molins, pel seu treball La interención de las comunicaciones telefónicas, tutoritzat per la professora del Departament de Dret Privat Dra. Merche Serrano. Representants de la família Guarro, del Consell de Col·legis de Procuradors de Catalunya i de Bankia van fer entrega del guardó.\nVídeo de la lliçó inaugural SENCER:\nVídeo de l'acte de lliurament del Premi:


Optimus - Centrals\nÀudio distribuït - Centrals\nCentral de 4 canals estèreo, 60 W (per a 20 comandaments)\nCentral dSOUND 4 canals estèreo, potència de sortida de 60 W per 20 comandaments de control. Indicadors lluminosos d'entrada de nivell de audioy control automàtic de guany, base d'endoll per a connexió i control de fonts musicals...\nCentral de 4 canals estèreo, 25 W (per a 10 comandaments)\nCentral dSOUND 4 canals estèreo, potència de sortida de 25 W per a 10 comandaments de control. Indicadors lluminosos d'entrada de nivell de audioy control automàtic de guany, base d'endoll per a connexió i control de fonts musicals...\nCentral de 1 canal estèreo, 60 W (per a 20 comandaments)\nCentral dSOUND 1 canal estèreo, potència de sortida de 60 W per 20 comandaments de control. Indicadors lluminosos d'entrada de nivell de audioy control automàtic de guany, base d'endoll per a connexió i control de fonts musicals...\nCentral de 1 canal estèreo, 25 W (per a 10 comandaments)\nCentral dSOUND 1 canal estèreo, potència de sortida de 25 W per a 10 comandaments de control. Indicadors lluminosos d'entrada de nivell de audioy control automàtic de guany, base d'endoll per a connexió i control de fonts musicals...\nPupitre microfònic de control per a avisos per zones\nPupitre microfònic de control per a avisos per zones, amb trucada selectiva i general. Disposa de teclat, pantalla LCD i micròfon amb flexo, a més de 2 sortides d'àudio...\nAlimentador de línia per a connexió addicional de comandaments. 12 V CC, 60 W\nAlimentador de línia per a connexió de comandaments de control quan aquests sobrepassin el consum màxim que pot oferir la central del sistema...


A ¿Por qué han fracasado las “competencias” en educación? Lecciones para futuros intentos de innovación educativa, Fernando Trujillo afirma que “al professorat li agrada sentir-se agent dels processos de transformació que esdevenen a la seva pràctica i no ‘pacient’ d’experiments aliens – com es pot esperar, d’altra banda, d’un professional qualificat”. A més, i citant Antonio Bolívar, llegim que “el que ha de canviar no es pot prescriure perquè els canvis en la pràctica depenen del que pensen els professors”.\nTanmateix, tot i ser imprescindible per al canvi educatiu, la veu del professorat no sempre és escoltada quan de transformar l’escola es tracta, com hem vist a les successives reformes educatives. És una necessitat, doncs, que el professorat prengui la paraula i lideri els processos de renovació educativa, malgrat els intents per a desacreditar-lo –l’últim especialment greu amb les acusacions intolerables d’adoctrinament. Ens hi juguem la participació i, ni més ni menys, la democràcia.\nA l’Educació de Persones Adultes (EPA), la participació va formar part del seu ADN des de l’inici. Ara bé, d’aquella horitzontalitat naixent queda ja ben poca cosa (més enllà d’extraordinàries iniciatives de caire comunitari). Alhora que l’EPA s’estenia, també ho feia la verticalitat en forma de tecnificació i burocràcia. A hores d’ara, i no sé si és només un miratge, crec que tornem a recuperar a poc a poc la veu perduda al caliu de les noves tecnologies i la multiplicació d’experiències altament engrescadores. Justament aquesta primavera hem assistit a la publicació d’un bon grapat de textos que ens assenyalen el futur de l’EPA.\nAixí, Josep Miquel Arroyo plantejava al seu blog DidàkTIC quines serien les tres coses que demanaria per a l’EPA al Departament d’Ensenyament. Quatre companys més, i als seus respectius blogs, van recollir el guant: Ramon Paraíso, Quim Balaguer, Joan Padrós i Joan R. Giribert. En paral·lel, Margarida Massot, professora de la Facultat de Ciències de l’Educació de la UAB, publicava a Senderi un interessantíssim article on feia un complet repàs dels darrers 40 anys d’EPA. A la part final del seu text, sota l’epígraf de “Cap on volem anar?”, l’autora apunta tot un seguit de factors que farien possible el canvi de model a l’aprenentatge al llarg de la vida.\nNo ens ha de sobtar aquesta eclosió de l’EPA. Els que hi treballem sabem que algunes coses estan canviant, i per a bé. La creació de la Comunidad de docentes de educación para personas adultas amb presència a Facebook i a Twitter, el grup d’Educació de Persones Adultes de l’ICE de la UAB o la Xarxa d’Escoles Municipals de Persones Adultes de la Diputació de Barcelona estan aconseguint teixir tota una xarxa de professionals que comparteixen inquietuds i experiències. També s’han multiplicat arreu de l’Estat espanyol les jornades formatives o d’intercanvi d’experiències. Al País Valencià, els centres de professors (anomenats CEFIRE) compten amb assessors especialitzats en l’EPA. A l’Aragó, s’està elaborant la nova Llei d’Educació de Persones Adultes mitjançant un procés participatiu on tots els agents implicats hi han pogut dir la seva. El caràcter innovador d’alguns centres d’EPA els ha permès guanyar premis i participar en programes educatius europeus. Sense ànim d’exhaustivitat, el que tot això demostra és que, malgrat les dificultats, l’Educació de Persones Adultes viu una nova primavera.\nAquest despertar de l’EPA no ens ha d’impedir veure els problemes que aquesta etapa educativa arrossega. Les aportacions que trobarem tot seguit s’emmarquen dins d’aquestes coordenades: nou impuls i necessitat de canvi. El primer a fer propostes va ser Josep Miquel Arroyo qui al seu blog DidàkTIC ens plantejava les Tres coses que demanaria per a l’educació d’adults al Departament d’Ensenyament:\nLa remodelació dels estudis per a l’obtenció del títol d’ESO.\nL’ampliació de la inversió econòmica, formativa i humana.\nL’assumpció del concepte d’aprenentatge al llarg de la vida.\nEl relleu el va agafar Ramon Paraíso al seu blog De vuelta a Tres cosas (más) que pediría al Departament d’Ensenyament para la educación de personas adultas. Aquest autor enumera aquests altres tres desitjos:\nL’establiment d’estratègies per impedir que els centres d’adults esdevinguin simplement un contenidor on enviar l’alumnat que per diversos motius no finalitza etapa o no aconsegueix acomplir els objectius als instituts.\nLa dotació d’equips d’assessorament, orientació i recolzament piscopedagògic.\nUna campanya de visibilització i, sobretot, de potenciació.\nPer la seva banda, Quim Balaguer a La germana pobra i lletja publicava Què demano jo? Aquestes són les seves aportacions:\nUna estructura adequada per a cada centre d’adults.\nLa necessitat d’adaptar els centres al segle XXI.\nLa reducció de la distància entre el Departament i els centres.\nEl següent a plantejar millores va ser Joan Padrós a La destil·leria a #3cosasfadultos. Aquestes serien les seves demandes:\nLa primera en forma de pregunta: hi ha algú a nivell de país reflexionant sobre què és i que ha de ser l’aprenentatge al llarg de la vida?\nMés autonomia de centre.\nL’últim company a fer aportacions va ser Joan R. Giribet qui al seu blog publicava Millorem l’ensenyament d’adults. Entre les millores proposades, Giribert enumera les següents:\nMés publicitat institucional.\nL’accés a l’orientació psicopedagògica dels EAP.\nEl foment del curs de Graduat en Educació Secundària (GES).\nLes propostes d’aquests cinc professors podríem considerar-les complementàries i abasten la pràctica totalitat d’elements presents a l’EPA: la ideologia (lligat al concepte d’aprenentatge al llarg de la vida), la importància d’aquesta etapa educativa (traduïda en visibilitat i rellevància social), el pressupost (en relació amb els recursos, especialment humans), l’organització i l’oferta formativa (em clau d’autonomia de centre), la relació amb les administracions i amb la resta del sistema educatiu, el currículum i la metodologia.\nAquestes veus a peu d’aula s’uneixen a discursos fets des de la universitat, com és el cas del de Margarida Massot qui publicava a Senderi 40 Anys d’EpA, de la democratització de l’Educació a la democratització educativa. Aquesta professora considera que el futur de l’EPA passa per:\nPotenciar centres i espais formatius diversos com a servei educatiu universal amb una funció inclusiva, socialitzadora i de cohesió social que defugi l’assistencialisme, i que redueixi l’efecte Mateu [“fenomen social segons el qual aquells qui més tenen (béns, riquesa o fama), veuen encara més incrementada les seves possessions, mentre que aquells que menys tenen, les veuen progressivament limitades i reduïdes”, segons la enciclopèdia.cat].\nPotenciar els centres de FpA com uns espais polivalents, flexibles i dignes.\nDescentralitzar la FpA de manera que pugui estar cogestionada i planificada des de les administracions autonòmiques i també des del municipalisme més poper a les necessitats i demandes del sector.\nEstablir una oferta formativa àmplia, diversa i contextualitzada per a respondre a les necessitats específiques de les persones adultes.\nCoordinar l’oferta formativa, els diversos programes d’un territori, a partir d’un model de centres oberts i integrats al barri.\nEstimular la formació específica del professorat de FpA.\nA grans trets, tot allò important ja ha estat dit en relació amb les propostes que haurien de donar forma a l’EPA del futur. Ara bé, no puc estar-me’n de dir la meva tot i el perill de resultar redundant. Les meves tres propostes es resumirien en: aprenentatge al llarg de la vida, flexibilitat i ciutadania.\nL’aprenentatge al llarg de la vida hauria d’esdevenir un dret (limitat ara a l’ensenyament obligatori) i, per tant, hauria de ser: públic, gratuït i de qualitat. Les administracions haurien de posar en valor aquests estudis, tot dotant-los dels recursos necessaris (infraestructures i personal) i fent la difusió escaient. A més, l’EPA hauria de tenir entitat pròpia (educativa i formativa alhora) i no ser considerada com un apèndix d’altres estudis. La clau per la millora passaria per la cooperació entre les administracions i els diferents agents implicats. Per la seva banda, les universitats haurien d’oferir formació específica sobre l’EPA i generar un corpus teòric suficient per orientar els professionals.\nLa flexibilitat neix de la necessitat d’adequar aquests estudis a les necessitats (cada participant es troba en un itinerari formatiu únic) i a la disponibilitat de les persones adultes (que poden compaginar estudis amb altres obligacions laborals i/o familiars). Aquesta flexibilitat ha de partir del reconeixement de l’autonomia dels centres i ha d’arribar al currículum, a l’horari (combinació de modalitats), als espais, a l’organització i a les metodologies (de caire innovador).\nLa ciutadania parteix de la consciència d’una humanitat compartida i s’adquireix mitjançant el desenvolupament del diàleg, l’empatia i l’esperit crític. La participació i la responsabilitat serien els pilars sobre els que construir centres acollidors, on la interrelació amb l’entorn seria considerat com un valor estratègic clau. En aquest sentit, l’EPA hauria de contribuir a la creació de xarxes escolars i ciutadanes.\nEn definitiva, és un lloc comú afirmar que a participar s’aprèn participant i, encara que sembli mentida, el col·lectiu docent no té moltes oportunitats per fer-ho. Aquest fet està canviant: cada vegada són més els ensenyants que als blogs, a les xarxes socials o a les diferents trobades pedagògiques prenen la paraula. És una tendència imparable, que trenca el monopoli sobre els discursos educatius, en mans dels tecnòcrates de l’administració o dels teòrics universitaris de l’educació. Aquesta democratització dels relats no té marxa enrere i qualsevol iniciativa que busqui censurar-los estarà condemnada al fracàs. La pregunta ara seria: l’administració educativa està disposada a escoltar? Estaria disposada a fer canvis i a enriquir la normativa i el corpus legal vigent amb les aportacions dels docents (i no parlo només del paper imprescindible dels sindicats)? I encara quedaria un altre interrogant: estaria disposada a escoltar la veu dels participants? (d’això, però, parlarem en una altra ocasió).\nPedagogies emergents en educació de persones adultes De totes les pedagogies emergents al segle XXI, l’educació de…


Besalú posa en marxa el nou sistema de recollida de les deixalles porta a porta - Garrotxa Digital\nBesalú - Publicat a les 16h\nComentaris tancats a Besalú posa en marxa el nou sistema de recollida de les deixalles porta a porta\nBesalú ha iniciat avui el sistema de recollida de residus porta a porta. És el primer municipi garrotxí que fa un canvi d’aquestes característiques per tal de separar millor les deixalles. Actualment els besaluencs en reciclen un 40%, però l’objectiu de l’Ajuntament és arribar al 80%.\nAquest matí a primera hora ja s’han pogut veure davant de molts domicilis de Besalú els contenidors del porta a porta. La vila comptal s’avança així a la resta de municipis garrotxins i fa efectiu el canvi en el sistema de recollida de residus, amb l’objectiu de millorar les xifres de reciclatge i reduir el volum de deixalles que arriben a l’abocador comarcal.\nFina Surina, Tinent Alcalde Besalú: “Estem al 40 i la idea és superar de llarg el que marca la normativa europea. A curt termini arribar al 80”\nL’Ajuntament de Besalú ha treballat en els dos últims anys en la implantació del porta a porta, que consisteix en recollir els diferents tipus de deixalles casa per casa, en dies assignats al llarg de la setmana. Un dels factors més importants ha estat fer pedagogia entre els veïns, amb xerrades i tallers. En els darrers dies els besaluencs han pogut recollir el seu ‘kit’ de contenidors en una nau del poble, que són de colors personalitzats i discrets tenint en compte les característiques del centre històric. Avui alguns ja els han començat a utilitzar. El funcionament ha estat diferent amb els grans productors, les empreses i comerços de la vila.\nFina Surina, Tinent Alcalde Besalú: “Tots els grans productors han rebut visites personalitzades i se’ls hi han repartit els contenidors grans en funció de les seves necessitats i dels residus que produeixen”\nJuntament amb el ‘kit’ s’han repartit imans per a la nevera on s’indica quines escombraries cal treure cada dia. El consistori de Besalú també ha contractat una educadora perquè resolgui els dubtes que puguin sorgir.


Romanorum Vita - bloc de l’exposició – Obra Social ‘la Caixa’ » Blog Archive » Comparteix amb nosaltres les teves imatges “romanes”\nComparteix amb nosaltres les teves imatges “romanes”\nper romanorumvita el 24/07/2012 - ,arqueologia, exposició, Hispania, imperi romà, Obra Social la Caixa, romanorum vita, societat romana Si tens fotografies sobre el patrimoni romà de l’antiga Hispània, pots compartir-les amb Romanorum Vita a través del nostre flickr.\nRecorda que tenim dos grups oberts on pots incloure les teves imatges de monuments i jaciments romans situats en territori espanyol i fotografies d’activitats vinculades amb la cultura clàssica. En el segon, recopilem les imatges de l’exposició Romanorum Vita, que aquests dies està instal·lada a Gijón.\nAprofita l’estiu per descobrir i fotografiar el patrimoni i les activitats romanes i comparteix les teves experiències amb nosaltres. El flickr de Romanorum Vita està obert a tots!\nROMANORUM VITA – Les teves imatges de la Hispania romana\nROMANORUM VITA – Les teves imatges de l’exposició


Vilafranca en Comú proposa crear una comissió tècnica que avaluï com millorar la gestió dels residus - El Cargol l El setmanari del Penedès l Societat l Política l Economia l Cultura l Vins i Caves l Món casteller l Entrevistes l Esports\nPer tant, en la moció que presentaran els comuns al proper ple es proposarà crear una comissió tècnica perquè faci un estudi de la situació actual i proposi solucions per millorar-la. Aquesta comissió treballaria durant els propers quatre mesos i serviria per crear un nou pla de gestió dels residus. Arnabat admetia que “ara és el moment per donar el pas, sinó perdrem el temps durant els propers quatre anys”.\nDes de VeC es defensa que aquells veïns que més reciclin, paguin menys però actualment, el sistema de recollida de residus és molt clàssic i no es pot portar aquest control.\nMontse Romagosa, membre de VeC, explicava que a Vilafranca es recicla el 37,8% dels residus, una taxa per sota de la mitjana de la comarca (44,5%) i també per sota de la mitjana de Catalunya (41,8%). A més, destacava que la Unió Europea obliga als països que en formen part a reciclar el 50% dels seus residus a partir de 2020 i el 70% a partir de 2030. D'altra banda, Romagosa ha explicat el cas de Sant Sadurní, on des de fa més de 10 anys s’utilitza el sistema porta a porta i hi ha molt bones dades de reciclatge, les millors de la comarca. Així doncs, Romagosa ha explicat que la Comissió haurà de decidir quin sistema milloraria la taxa de Vilafranca.


"Hem de buscar l'equilibri i visibilitzar el paper de les dones paiportines i del món", afirma el regidor, Guillem Montoro\nConsell de la dona a Paiporta. EPDA\nEl Consell de la Dona de Paiporta, reunit aquest dimecres, ha decidit portar endavant la proposta de feminitzar els noms dels carrers de la localitat. El mateix Consell va proposar mesos enrere explorar la possibilitat de modificar els noms d'algunes vies per a donar visibilitat a dones de l'àmbit paiportí, però també de tot el territori valencià i del món. Un estudi de la Regidoria d'Igualtat ha tret a la llum el fet que sols el 6% dels carrers dedicats a persones porten el nom de dona, és a dir, cinc carrers, i el 94% restant d'homes (75 carrers). El regidor d'Igualtat, Guillem Montoro, proposa "buscar l'equilibri entre homes i dones, i donar a conéixer trajectòries femenines importants, tant en l'àmbit paiportí com de tot el territori valencià i del món".\nA més, el Consell de la Dona, òrgan consultiu format per associacions, entitats ciutadanes, partits polítics, sindicats i societat civil de Paiporta, ha recollit la proposta elaborada per l'alumnat del col·legi La Inmaculada. Sota el títol #MerezcoUnaCalle, alumnat de cinqué i sisé de Primària del centre ha desenvolupat una investigació com a part de la "Setmana de Projectes" on, amb l'ajuda de la llista de carrers i recorrent-los a peu, també ha detectat una majoria aclaparadora de carrers amb noms d'homes. Al mateix temps,el grup d'alumnesha proposat un llistat de noms de dones de tots els àmbits i totes les èpoques de la història i es mostra il·lusionat amb poder col·laborar a través del seu projecte en un canvi i millora de la nostra societat.\nSegons explica l'alcaldessa de Paiporta i presidenta del Consell de la Dona, Isabel Martín, "les dones dedicades a la ciència, a l'activisme polític, a la lluita per la democràcia i la igualtat o a les arts han estat silenciades per una visió esbiaixada i masclista de la història, i donar-los visibilitat posant el seu nom a carrers del nostre poble és una manera interessant de treure a la llum les seues trajectòries i de començar a revertir una injustícia flagrant".\nLa proposta del Consell de la Dona conté desenes de possibles noms per als carrers de Paiporta, dels quals se n'hauran de consensuar una determinada quantitat per a començar a canviar la nomenclatura d'alguns carrers. L'ens va acordar agrupar el llistat per àmbits temàtics i, posteriorment, donar prioritat a les dones paiportines, seguides de les valencianes i les d'àmbit mundial.\n"Demanem a totes les forces polítiques amb representació a la corporació que donen suport a aquesta iniciativa que té com a objectiu donar visibilitat a dones a les quals deguem grans avanços en tots els àmbits i donar la visibilitat que es mereixen i que, fins ara, no han tingut", ha conclòs Montoro.


Tertúlia del Fènix | Draco dormiens nunquam titillandus\nTertúlia Maig 2016\nPosted on Mai 13, 2016 by barenysmusm\nTítol: La metamorfosis\nEdició: Libros del Zorro Rojo, 2008\nGregor Samsa, un viatjant de comerç que es guanya la vida com pot, es desperta un matí, en la seva pròpia casa, convertit en un monstruós insecte gegant. Si ja abans les relacions amb la seva família i la societat eren complicades, aquesta “metamorfosis” posarà les coses molt més difícils a en Gregor.\nObra essencial de la literatura del segle XX, La Metamorfosis de Kafka es una profunda reflexió sobre la soledat, i una crítica mordaç de la societat de l’època de l’autor. Extravagant i plena de simbolismes, l’obra de Kafka conté en si mateixa un univers místic i surrealista: el món kafkià.\nTítol: Dónde los árboles cantan\nEdició: SM, 2011\nViana, única filla del rei de Rocagrís, está promesa amb el jove Robian de Castelmar des que es petita. No falta gaire perquè es casin quan, en el dia del solstici d’hivern, el seu pare serà advertit de l’amenaça dels bàrbars de les estepes, una amenaça que la portarà a viure la més inesperada de les aventures.\nUna aventura apassionant plena de girs sorprenents i amors impossibles. En aquest llibre podem dir adéu a les princeses que necessiten ser salvades i que no saben cuidar d’elles mateixes.\nEdició: Labutxaca, 2013\nHenry Wilt, professor auxiliar de segon grau a l’Escola Tècnica d’Arts i Oficis, viu una vida desgraciada plena d’insatisfaccions i ressentiments tant a la feina com a casa. Però un dia, després d’una experiència més aviat desafortunada en una festa, decidirà dur a terme una fantasia que sempre ha tingut: l’assassinat de la seva dona, amb l’aparició d’una nina inflable que té un desenvolupament decisiu en la història.\nAquesta novel·la aconsegueix, amb l’el·loquència i a la vegada absurditat pròpies de l’humor anglès, generar-te un somriure del que difícilment te’n podràs desfer. Una lectura divertidíssima que t’alegrarà fins i tot en els moments més tediosos.\nTítol: Memórias de Idhun I: La Resistencia\nEdició: Cruïlla, 2004\nAl món d’Idhun, la conjunció astral dels tres sols i les tres llunes provocà la mort de tots els dracs i unicorns i l’ascensió al poder d’Ashran el Nigromant. A la Terra, al nostre univers, un guerrer i un mag exiliats d’Idhun han format la Resistència, de la qual formen part també en Jack i la Victòria, l’objectiu de la qual es acabar amb el regnat d’Ashran. Però en Kirtash, un assassí enviat per Ashran, no els ho permetrà…\nAquesta increïble historia de màgia, fantasia, criatures extraordinàries, amors impossibles i misterioses profecies et manté captivat des fe la primera fins a l’última pàgina. Una de les millors novel·les d’una de les nostres escriptores preferides.\nEdició: Roca, 2012\nGràcies a la Selecció, 35 noies tenen l’oportunitat d’escapar de la vida que els ha tocat viure per néixer en una determinada família. La Selecció permetrà a una d’elles casar-se amb el guapíssim príncep Max i, per tant, convertir-se en princesa. Però per a l’America Singer ser seleccionada resulta un malson, ja que significa allunyar-se del seu amor secret, l’Aspen, que pertany a una casta inferior a la seva.\nL’opinió que ens va merèixer aquesta novel·la no va ser precisament positiva. No només considerem la història mal buscada i poc original, sinó que, a més a més, sembla un d’aquells llibres escrits expressament per a adolescents que no tenen res millor per llegir. A tot contribueix, també, un estil d’escriptura més aviat pobre.\nPosted on Mai 6, 2016 by barenysmusm\nAhir, dijous dia 5 de Maig, començà el 34 Saló del Còmic de Barcelona, a Fira Barcelona Montjuïc. Una de les fires més grans que es fan a Barcelona, que aplega experts del món del còmic a nivell internacional, que tan sols es superada en magnitud i nombre d’assistents pel Saló del Manga, que, de fet, és organitzat per la mateixa empresa (Ficomic). El Saló dura 4 dies (del 5 al 8 de Maig), en els quals es realitzen tota mena d’activitats, espectacles i, fins i tot, firmes d’autors del món del còmic i el cinema.\nAbans de res, cal aclarir quelcom. Molta gent es preguntarà, segurament, per quina raó es separen en dos salons diferents el “Manga” i el “còmic”. La veritat és que ambdues formes estilístiques han creat móns molt diferents i grups de fanàtics (o “frikis”, tal com la gent acostuma a anomenar-los) que difereixen molt entre si, cosa que en part és deguda a les diferencies culturals entre el còmic (molt més “occidentalitzat”) i el manga (amb uns aires molt més “orientals”). Així doncs, les diferencies entre els dos són molt més grans del que molta gent pensa.\nBé, com podeu veure, el disseny del cartell propagandístic d’aquest any ha corregut a càrrec de Francisco Ibáñez, autor dels populars còmics de “Mortadelo y Filemón”. Però no us penseu que només hi ha aquests tipus de còmics en el Saló. Us podeu trobar des d’historietes de superherois fins a còmics per a adults (al cap i a la fi, els còmics no són tan sols per a nens i adolescents). Destaquem, a més, la presència en aquesta edició de Frank Miller, un dels referents del Còmic Americà, moltes de les obres del qual són considerades verdaders clàssics. Aquesta és la primera vegada que el prestigiós autor visiti com a convidat d’honor en una convenció espanyola, coincidint a més amb la commemoració del 30 aniversari de Batman: El regreso del Caballero Oscuro, una de les seves obres més ben considerades.\nAnimem, així doncs, a tots els “frikis” (en el bon sentit) a anar a aquest interessant esdeveniment (i ja parlarem més endavant del proper Saló del Manga). SI voleu més informació, podeu consultar la web oficial de Ficomic (clicant aquí).\nPosted on Abril 21, 2016 by barenysmusm\nAquest 23 d’Abril es celebra la festa més romàntica del nostre país: Sant Jordi, el dia del llibre i la rosa. Tots sabreu que aquesta diada és una tradició a Catalunya, però sabíeu també que a la resta de països del món es celebra en aquesta data una festa similar? No és pas casualitat. I és que la UNESCO, basant-se en la nostra tradicional festa, va decretar, l’any 1995, el 23 d’Abril com a “Dia Internacional del Llibre”. I és gràcies a aquesta iniciativa que la festa ha esdevingut popular a molts altres països d’arreu del món.\nTots coneixem la llegenda: En temps antics, un poble era atemorit per un terrible drac que es cruspia els ramats, arrasava els camps de conreu i causava estralls en la població. Llavors, van decidir que per calmar l’ira del drac, escollirien per sorteig una persona, a la qual sacrificarien entregant-la al drac. I un dia li va tocar a la filla del rei ser el sacrifici pel drac. Però quan el drac estava a punt d’engolir la princesa, arribà Sant Jordi, un valerós cavaller, que li clavà la seva llança al drac. I de la sang que vessà de la ferida del drac, en sorgí un roser de roses vermelles.\nAixí doncs, des de la Tertúlia del Fènix esperem que gaudiu aquest dia tan especial, participant en alguna de les moltes activitats que es duen a terme en tots els pobles i ciutats de Catalunya. La data més romàntica i internacional del nostre repertori cultural (que és, com a poble, el que ens fa diferent dels altres), bé mereix ser viscuda amb joia i alegria.\nI us recordem que, com cada any, tot un seguit d’autors podran ser trobats a Barcelona firmant llibres i presentant les seves novetats editorials. Clicant aquí, podreu accedir a una llista donada pel diari elPeriódico on es diu on es trobaran i a quina hora cadascun dels diferents autors.\nI no us oblideu de regalar algun llibre o una rosa. Segur que teniu algú que s’ho mereixi de debò. Bon Sant Jordi a tothom!\nTertúlia Abril 2016\nPosted on Abril 14, 2016 by barenysmusm\nEdició: Labutxaca, 2012\nEn una societat distòpica ubicada en el futur, els “bombers” no s’encarreguen d’apagar focs, sinó de generar-los per cremar llibres, els quals estan completament prohibits. Ningú no pot tenir-los, i molt menys llegir-los. En aquest futur la gent ha perdut la seva capacitat de somiar, d’imaginar i de gaudir.\nAquest és un llibre molt interessant, que et fa pensar en quan horrible podria arribar a ser un futur com el que descriu. De fet, l’autor va situar l’acció del llibre al voltant de l’any 2015. Esperem que sigui i segueixi sent només ficció.\nTítol: Crónicas de la Torre (trilogia+preqüela)\nPagines: 317 (llibre I), 284 (llibre II), 284 (llibre 3), 318 (Preqüela)\nLa sèrie ens narra la història de la Dana, una noia nascuda per fer grans coses en el camp de la màgia, i de la seva relació amb en Kai, el seu amic, confident i protector… En un món on la força dels sentiments rivalitza amb el poder de la màgia més elevada, la Dana aprendrà a conviure amb el seu do i arribarà el moment en que haurà d’escollir entre el seu deure com a Senyora de la Torre i el seu amor impossible per en Kai.\nLa Laura Gallego és una de les nostres escriptores preferides, els llibres de la qual mai ens han desagradat. Aquesta sèrie, plena de magia, fantasia, meravelloses aventures i grans amors, no ha estat pas una excepció. Tant de bo el món que s’hi descriu fos real!\nEdició: Columna, 2007\nAquesta història, narrada com una antiga llegenda, explica la història d’en Hurin, senyor dels eldar de Dor-lómin durant la Primera Edat del Sol, i els seus fills Turin “Turàmbar” i Nienor “Níniel”. Temps foscos els ha tocat viure, i fosques seran les seves vides. Aquesta és una història tràgica d’amors impossibles, passions incompreses i guerres sense quarter entre la Llum i la Foscor.\nLlibre essencial per a tots aquells que els agradi El Senyor dels Anells, i, per consegüent, la fantasia en general. Aquesta obra, publicada pòstumament pel fill d’en Tolkien, és una petita part més de l’immens i magnific món que creà l’escriptor de El Senyor dels Anells.\nEdició: Molino, 2012\nEn tan sols un instant tothom (juntament amb els mòbils, l’internet i la televisió) desapareix, excepte els joves. El món entrà en un caos absolut, no hi ha manera d’aconseguir ajuda alguna. A més a més, una sinistra criatura està a l’aguait, i els adolescents cambien amb el desenvolupament de poders com llegir la ment, la teleportació o la telecinesi. En aquest nou món ple d’escollits, la guerra és imminent.\nLa novel·la és inquietant i interessant, et manté perplex al llarg de la narració, i mereix ben bé ser llegida. La barreja entre els elements fantàstics i misteriosos, així com la manera d’explicar la història, pot recordar una mica, o això creiem, a l’escriptor Stephen King.\nPosted on Abril 7, 2016 by barenysmusm\nEntrant com estem en el més d’abril, no fa gaire que ha començat la Primavera. L’estació de les flors i el bon temps (i, per a alguns, el de les al·lèrgies) no tardarà gaire a estar plenament entre nosaltres. Per acabar-ho d’adobar el dia 23 d’aquest més es celebra la festivitat més romàntica del nostre país: Sant Jordi, dia de les roses i els llibres. Per això, des de la tertúlia del Fènix us desitgem un Feliç Inici de Primavera, amb quatre poemes (dos en castellà i dos en català) relacionats, d’una o altra manera, amb la primavera.\nconstel·lant tota la terra.\nTertúlia Març 2016\nPosted on Març 11, 2016 by barenysmusm\nTítol: El lobo estepario\nEdició: Alianza, 2011\nEl protagonista d’aquesta obra, en Harry Haller, és un ésser solitari i incomunicat, que s’ha transformat en un arquetípic literari on es reconeixen aquells que pateixen els efectes deshumanitzadors d’una societat que desconeix la solidaritat i propicia l’aïllament.\nAquesta és una novel·la profunda, plena d’elements psicològics que recreen amb total intensitat la manera de ser del personatge principal. Això és el que fa que al llegir-la un empatitzi completament amb el seu personatge principal. És probable fins i tot, per a alguns, arribar a sentir-se identificat amb ell…\nTítol: En el mar hay cocodrilos\nEdició: Destino, 2011\nAquesta novel·la ens narra la història de l’Enaiatollah Akbari, un nen afganès la mare del qual el deixà en un camp de refugiats a Pakistan després de que el seu pare mori, on li fa prometre que es convertirà en tot un home, i el deixa. Des de llavors, ell haurà de viatjar per Iran, Turquia i Grècia, fins arribar a Itàlia. Serà tota una odissea que el posa en contacte con la misèria i la noblesa dels éssers humans.\nAquesta tendra història resulta commovedora de principi a fi. Es una d’aquelles novel·les que ens fan pensar, que ens ajuden a comprendre coses que, en ocasions, desconeixem, i ens fan conèixer realitats que ens són i, esperem, seran sempre desconegudes.\nTítol: Cumbres Borrascosas\nEdició: Anaya, 1998\nEn Lokwood, el nou inquilí de la Granja dels Tords, propietat del senyor Heathcliff, té curiositat en descobrir la veritat que s’amaga rere Cims Borrascosos, la casa on aquest viu. Així doncs, Nelly, la criada, li explicarà la història d’en Heathcliff i la seva estimada, la Catherine Earnshaw, una història d’amors i desamors, de passions desenfrenades, i de terribles odis i venjances.\nAquesta novel·la és una de les més emblemàtiques del Romanticisme. La seva forma de caracteritzar els personatges, l’expressivitat de les emocions personals de cadascun d’ells i l’ambientació fosca i opressiva la converteixen en una novel·la extremadament profunda, sorprenent i apassionant\nLa Clàudia té 13 anys i una bicicleta de carretera amb la que posa distància tan aviat com algú comença a parlar d’amor… fins que apareix per a ell l’amor, i aquest el portarà a descobrir coses que mai abans hauria cregut possibles. I es que a ambdós no els uneix tan sols la passió pel ciclisme, sinó alguna altra cosa molt més poderosa… i màgica.\nUna història tendra i màgica que t’enganxa des del primer moment, amb una lectura àgil i senzilla que afavoreix el poder gaudir d’aquesta petita però meravellosa novel·la. El que la fa especial és la part de fantasia amb que envolta la història d’amor de la protagonista.\nTítol: La Torre Oscura I: El Pistolero\nEdició: Debolsillo, 2010\nEn un món desolat per la mort, habitat per estranyes criatures i personatges singulars, en Roland Deschain de Gilead persegueix, a través del desert, l’Home de Negre, un nigromant. En Roland, solitari i maleit, viatja sense descans a través d’un paisatge trist i abandonat. L’Home de Negre no és l’objectiu del viatge d’en Roland. Ell només és un contratemps més. En Roland té la vista posada més enllà de les muntanyes, cap a la llegendària Torre Obscura…\nTot i que l’Stephen King és sobretot conegut pel gènere del terror, la saga de fantasia The Dark Tower (La Torre Oscura) és sens dubte la seva millor obra, i una de les sagues de fantasia més increïbles que s’han escrit mai.\nEls Nostres Autors Preferits\nPosted on febrer 18, 2016 by barenysmusm\nAvui no volem recomanar un llibre en concret, ni tan sols fer una llista de llibres. El que volem es parlar-vos dels escriptors que més vegades han estat comentats i que més ens agraden. Els autors de que us volem parlar són quatre: J. K. Rowling, Laura Gallego, Stephen King i J. R. R. Tolkien\nNom: J. K. Rowling (Joanne Rowling).\nNaixement: 31 de juliol de 1965 (50 anys). Yate, Anglaterra.\nObres més importants: Saga de Harry Potter.\nJ. K. Rowling és una de les escriptores més importants de la literatura contemporània, per haver escrit la que és, sense cap mena de dubte, una de les obres que més ha influenciat la cultura popular dels nostres temps (i, estem segurs, serà font d’inspiració de molts escriptors en el futur). Sent l’escriptora més venuda i traduïda de la història, les seves obres ja comencen a ser considerades clàssics (encara que només ho siguin del gènere fantàstic). I a nosaltres, com hem comentat en ocasions anteriors, són els llibres que més ens han agradat i marcat no sols com a lectors, sinó com a persones. Volem recordar també que d’aquí poc, el 2017, es compliran 20 anys de la publicació del primer llibre de Rowling (Harry Potter i la pedra filosofal).\nNom: Laura Gallego García.\nNaixement: 11 d’octubre de 1977 (38 anys). Quart de Poblet (València), Espanya.\nObres més importants: Saga de Memórias de Idhun, El libro de los Portales, Donde los Árboles Cantan, Todas las Hadas del Reino, La Emperatriz de los Etéreos.\nLaura Gallego García va guanyar l’any 2011 el “Premio Cervantes Chico”, atorgat als autors espanyols de literatura infantil i juvenil en reconeixement de la seva carrera literària. No és casualitat, doncs, que aquesta sigui una de les autores més populars del nostre país en l’àmbit de la literatura juvenil. Les seves novel·les, plenes de fantasia, es gaudeixen amb gran intensitat, i sempre ens proposen històries plenes d’imaginació i creativitat.\nNom: Stephen King\nNaixement: 21 de setembre de 1947 (68 anys). Portland (Maine), Estats Units\nObres més importants: Saga de The Dark Tower, The Shining, It, The Dead Zone, Carrie, Misery, The Stand, Bag of Bones, 11/22/63, Under the Dome, Lisey’s Story.\nStephen King ocupa el segon lloc en la llista dels autors més populars de la literatura contemporània (després de J. K. Rowling, que ocupa el primer lloc). Les seves històries de terror porten horroritzant lectors de tot el món des de 1974, any en que publicà Carrie, la seva primera novel·la. Fa relativament poc va ser guardonat amb la “Arts Medal of Honor”, un dels premis més importants que es donen als Estats Units a diferents tipus d’artistes, per la seva aportació a les literatura estatunidenca. Tot i ser un autor principalment de terror, la millor obra d’Stephen King és en realitat la saga de fantasia The Dark Tower.\nNom: J. R. R. Tolkien.\nNaixement: 3 de gener de 1892. Bloemfontein, Sud-Àfrica.\nMort: 2 de setembre de 1973 (81 anys). Bournemouth, Anglaterra.\nObres més importants: El Hòbbit, El Senyor dels Anells, El Silmaríl·lion.\nPare de la literatura fantàstica moderna, la influència del qual s’ha transmès fins i tot en el cine, la televisió i els videojocs, Tolkien és probablement l’autor més famós i amb més admiradors del segle XX, ja que la seva obra mestra, El Senyor dels Anells, és per tothom coneguda actualment. En nombroses enquestes sobre les 100 millors obres de la literatura universal, fetes per diaris de certa reputació internacional (The New York Times, The Guardian, etc) aquesta obra sempre es troba entre els deu primers llocs (cosa que també passa amb El Quijote de Cervantes o Cien Años de Soledad, de Gabriel García Márquez). És, sense cap mena de dubte, un dels millors autors de la literatura universal.\nTertúlia Febrer 2016\nPosted on febrer 11, 2016 by barenysmusm\nTítol: Orgull i Prejudici\nLa casa de Netherfield Park té un nou llogater: el senyor Bingley, jove atractiu ric, atractiu i solter. La senyora Bennet pretén trobar un bon marit per a les seves cinc filles. Però l’Elisabeth, la més rebel, està més interessada en el senyor Darcy, un jove arrogant i misteriós.\nAquesta és la premissa amb que s’inicia una de les històries d’amor més conegudes de la literatura universal (encara que només sigui pel títol o pel nom de l’autora). La seva autora va ser una de les principals impulsores del feminisme, i de les primeres escriptores famoses de la història. Aquest llibre és, sens dubte, una obra de lectura indispensable.\nTítol: El Corredor del Laberint (Trilogia)\nPàgines: 473 (llibre 1), 448 (llibre 2), 393 (llibre 3)\nQuan en Thomas es desperta a l’ascensor, només recorda el seu nom. Està envoltat de nois desconeguts que tampoc recorden res del seu passat. Més enllà dels imponents murs de pedra que s’aixequen al voltant de la Clariana, hi ha el Laberint, sense límits i sempre canviant. Cada matí, en obrir-se les portes, els corredors busquen una sortida. Ningú ha sobreviscut una nit a dins. Llavors arriba una noia. La primera. I el missatge que porta és aterridor…\nUna de les trilogies més exitoses dels últims anys, El Corredor del Laberint ens narra una història plena d’aventures, misteri i intriga. Una d’aquelles històries que no pots parar de llegir, i que et deixen enganxat des de la primera fins la última pàgina.\nTítol: Las Desventuras del joven Werther\nAutor: Johann Wolfgang von Goethe Pàgines: 183\nEdició: Cátedra, 2009\nWerther és un jove que marxa lluny de casa seva i coneix Carlota, una dona de la que queda profundament enamorat. Només hi ha un problema: ella està compromesa amb Albert, que al principi del llibre es troba lluny, de viatge. Amb el pas del temps, neix entre ambdós una profunda relació, que Werther confon amb l’amor. Tot i això, arriba el dia en que Albert torna, i Werther haurà de conformar-se amb veure com la seva estimada es casa amb un altre home.\nAquest llibre és un dels més importants i interessants de la literatura Alemanya i del Romanticisme. Ens narra una típica història romàntica: l’intent d’un home d’assolir un amor impossible. Escrit en forma de cartes que en Werther envia a un amic seu, aquest llibre apel·la a les nostres emocions més profundes i ens recorda que l’amor, de vegades, fa mal…\nTítol: Estudi en Escarlata (Sherlock Holmes)\nEdició: Laertes, 2004\nLa policia demana ajut a Sherlock Holmes, un enigmàtic detectiu, coneixedor de tot el que té a veure amb el crim, per descobrir qui és l’assassí d’un crim ocorregut en una casa deshabitada. Holmes compta amb l’ajuda del Dr. Watson, un metge militar, veterà de les campanyes colonials angleses a Afganistan, al qual acaba de conèixer.\nPrimera novel·la del detectiu més famós de tots els temps, Estudi en Escarlata és un llibre que recorda, encara que molt vagament, a les sèries policíaques modernes en la seva manera de resoldre els crims plantejats. Si en sou fanàtics, esteu segurs de que aquest llibre us encantarà.\nEdició: Apolo, 1945\nAdolfo, el narrador de la novel·la, fa poc que ha acabat els seus estudis a la Universitat de Göttingen. Viatja a una ciutat on s’uneix a la cort d’un príncep on guanya la reputació de posseir un desagradable enginy. Un amic seu, coneixedor d’aquesta reputació, el repta a seduir la Elleonora, una refugiada Polonesa amant d’un important Comte. Però, al final ambdós acaben enamorat l’un de l’altre, i tan intensa és la seva passió que arriben aïllar-se de la resta de persones al seu voltant. Però, aquest amor serà fatídic per Adolfo…\nComençem amb una història d’amor… i acabem amb una altra. Però al final, en aquesta última, el camí dels amants serà complicat, i el seu destí, tràgic.\nPosted on febrer 4, 2016 by barenysmusm\nAbans de res, volem recordar que el pròxim dimarts 9 de febrer, a les 20h, es farà la pròxima Tertúlia del Fènix. Esperem que assisteixi el màxim de gent possible, per així poder compartir una major diversitat de llibres en el blog.\nEn el post d’avui, volem compartir amb vosaltres una curiositat relacionada amb el nom de la Tertúlia. Abans el títol era molt més simple i sobri: Tertúlia de Literatura per a Joves. Però, per acord mutu, el vam canviar a Tertúlia del Fènix. I d’on ve aquest nom? Aquesta pregunta és fàcil de respondre: De la saga Harry Potter, de J.K. Rowling.\nEls llibres de Harry Potter són famosos arreu del món per ser els llibres més venuts i traduïts de la història de la literatura, i una de les millors aportacions de la fantasia moderna a la literatura contemporània. Un llibre que va redefinir el gènere, tal i com ho va fer, molts anys abans, El Senyor dels Anells de Tolkien, i que ens mostrà fins a quines magnituds podia arribar la literatura juvenil. Així doncs, és un llibre que qualsevol lector del segle XXI ha llegit o sobre el qual ha sentit a parlar.\nNosaltres, els lectors de la Tertúlia del Fènix, hem llegit tots les novel·les de Harry Potter, i vam pensar que el nom de la tertúlia havia d’estar relacionat, d’alguna manera, amb aquest món. El que se’ns va ocórrer era simple però eficaç: vam adaptar el nom de l’Ordre del Fènix, que apareix per primer cop al cinquè llibre de la sèrie i que té una importància rellevant en la història, i el vam canviar per Tertúlia del Fènix.\nDegut a tot això anteriorment comentat, els llibres de Harry Potter són sovint anomenats a la tertúlia, i en ocasions els utilitzem per comparar llibres que s’hi assemblen, tant per ser del mateix gènere com per haver tingut una repercussió mediàtica semblant.\nSi voleu saber més sobre l’Ordre del Fènix i el món de Harry Potter… haureu de llegir-vos els llibres:\n–Harry Potter i la pedra filosofal.\n–Harry Potter i la cambra secreta.\n–Harry Potter i el pres d’Azkaban.\n–Harry Potter i el calze de foc.\n–Harry Potter i l’Ordre del Fènix.\n–Harry Potter i el misteri del Príncep.\n–Harry Potter i les relíquies de la Mort.\nTertúlia Gener 2016\nPosted on gener 29, 2016 by barenysmusm\nTítol: Los Ojos del Dragón\nEdició: Debolsillo, 2004\nEl jove príncep Peter, fill del difunt rei de Delain, fa el paper de monarca i espera heretar el regne. Però Randall Flagg, malvat mag de la cort, disposa que sigui ungit el príncep Thomas, al qual manipula d’acord amb els seus sinistres propòsits. Tot i això, en Thomas guarda un secret que pot marcar el destí de tot Delain.\nEn aquest llibre, Stephen King surt del seu “entorn”, i ens demostra que no és només vàlid pel gènere del terror. I és que en aquesta obra de fantasia, amb uns certs aires de conte clàssic, l’autor teixeix una increïble història d’herois, mags, secrets, misteris i assassinats. Tot i no ser un gran llibre (no és dels millors de l’autor) hem d’admetre l’enorme qualitat d’aquesta novel·la.\nTítol: Ciudades de Papel\nEn el seu últim any d’institut, en Quentin no ha “aprovat” ni en popularitat ni en assumptes del cor. Però tot canvia quan la seva veïna la inaccessible i misteriosa Margo Spiegelman, es presenta en mig de la nit per proposar-li que la acompanyi en un pla de venjança. Després d’una intensa nit, la Margo desapareix deixant rere seu estranyes pistes que només en Quentin posseeix la clau per desxifrar.\nEl comentari que es va fer d’aquesta novel·la en la tertúlia va ser més aviat negatiu. De fet, qui la va comentar assegura que no va poder ni acabar-la.\nLa resta no hem llegit mai res de l’autor, però no és el tipus de llibre que es comenta positivament a la tertúlia.\nTítol: El regne de Kensuke\nEdició: La Magrana, 2003\nDurant una travessia per l’Oceà Pacífic, una nit de tempesta, Michael cau per la borda. L’endemà es desperta a la platja duna illa aparentment deserta. Michael intenta sobreviure pel seu compte però no té ni menjar ni beguda i, finalment, esgotat, s’ajeu per esperar la mort. Quan es desperta, al seu costat hi ha un plat amb peix i fruita, i un bol amb aigua fresca… No està sol.\nEl Regne de Kensuke és un llibre preciós que, totes les vegades que ha sigut comentat a la tertúlia, ha obtingut bons comentaris. Recomanem, en general, tots els llibres d’aquest autor, com per exemple Cavall de Guerra.\nTítol: It (Eso)\nEdició: Debolsillo, 2003\nDesprés d’anys de tranquil·litat i llunyania una antiga promesa infantil els fa tornar al lloc on visqueren durant la infància i la joventut com un horrible malson. Retornen a Derry per enfrontar-se amb el seu passat i enterrar definitivament la amenaça que els amargà durant la infància. Saben que poden morir, però són conscients de que no coneixeran la pau fins que aquella cosa sigui destruïda per sempre.\nIt és una de les novel·les més ambicioses d’Stephen King, potser la millor de l’autor, i ens ha deixat amb l’ai al cor i de ganes de llegir més d’aquest autor.\nTítol: Deixeu-me mirar enrere\nAutor: Ferran Soler i Rubió\nEdició: Pons-Ribot, 2011\nAquest és el tercer llibre de l’autor. Ferran Soler hi aposta pel sonet com a forma poètica i, tot i el protagonisme d’Arenys, també hi ha espai per versos nadalencs, poemes intimistes i un sentit homenatge al seu amic, mossèn Martí Amagat.\nAquest llibre va ser escrit per l’avi d’un dels nostres tertulians, i la seva opinió va ser altament positiva, degut a la seva relació amb l’autor, que feia la lectura del llibre molt més personal. També van ser El Solc del Temps i Imatges i Perfils.\nTítol: Las Lágrimas de Shiva\nEdició: Edebé, 2002\nUna vegada vaig veure un fantasma. Sí, un espectre, una aparició… Aquesta història no és el que se sol denominar una novel·la de terror. Tot va començar amb un enigma: el misteri d’un objecte molt valuós que va estar perdut durant set dècades.\nÉs un llibre que té de tot, misteri, intriga, amor… Realment és una lectura molt recomanable per aquells que busquen una mica de tot en les seves lectures.\nTítol: Kill la Kill\nAutors: Ryo Akizuki, Kazuki Nakashima.\nEdició: IVREA, 2015\nLa Ryuko Matoi és una noia que busca l’assassí del seu pare. L’institut Honouji és un centre en el que reina el terror, que és impartit pel consell estudiantil la presidenta del qual, Satsuki Kiryuin, utilitza poderosos uniformes, els uniformes Goku, que confereixen poders i habilitats als seus portadors. La Ryuko, després de sofrir una terrible derrota en mans de la Satsuki, retorna a casa del seu pare, on troba un uniforme amb poders molt superiors als dels Goku, anomenat Senketsu, amb el qual es proposa acabar amb la tiranía de Satsuki i, de pas, descobrir el misteri darrere l’assassinat del seu pare.\nEn aquest cas, no és un llibre del que estem parlant. Un dels integrants de la tertúlia és un apassionat de la cultura japonesa, i, per tant, de les sèries d’animació i els còmics japonesos (Anime i Manga). Va decidir comentar aquest Manga per aportar un aire diferent a la tertúlia i, de pas, compartir una de les seves més grans aficions.\nTambé volem fer un petit homenatge a David Bowie, meravellós i llegendari Cantant que va morir el passat Diumenge 10 de Gener, deixant-nos un gran buit al cor. Perquè sempre ens han de deixar els més Grans?\nTeruliana en Els Nostres Autors Prefer…


Nueve reinas - Joan Camp\nDivendres vaig veure la pel.lícula argentina 'Nueve reinas' (no crec que sigui prudent traduir el títol al català). És un film que ja havia vist fa uns anys, tot i que aquesta segona vegada, la vaig disfrutar una mica més, ja que recordava una mica per sobre l'argument. En el fons, és una versió ultra-perfeccionada del famòs 'timo de la estampilla' molt ben portada a la pantalla, que em recorda una mica a la genial 'El golpe' (que tampoc traduirem).\nEl cas és que tot plegat em va fer pensar una estona (tampoc massa, no ens enganyem) sobre tot aquest assumpte del Fórum Filatélico, on milers de petits inversions han estat timats, precisament amb segells, o suposats segells.\nSembla mentida que a aquestes alçades, encara no sabem que allò dels 'duros a quatre pessetes' no ha funcionat mai. Ni tan sols Santiago Rusiñol va ser capaç de vendre'n cap. A veure si aprenem que 'els de baix', els diners ens els hem de guanyar treballant... encara!


Vegi els models d'Ulleres Persol\nPersol “Per il sole”. Així va batejar Giuseppe Ratti en 1938 la seva marca d’ulleres. Eren dissenys “hi-tech” de l’època creats especialment per a aviadors i llegendaris pilots de carreres que necessitaven comoditat, protecció i visió òptima.\nAl llarg dels anys Persol a continuat la línia de la innovació per aconseguir les extraordinàries característiques que distingeixen els seus productes: disseny de línies pures, lents de vidre mineral (orgull de Persol), el sistema patentat “Meflecto”, estudiat per crear varetes flexibles i garantir la màxima comoditat, i la seva inconfusible fletxa platejada (un element funcional i, al mateix temps, detall decoratiu)\nDes de la seva creació, nombrosos personatges famosos han triat Persol per la seva qualitat i pel seu estil inconfusible, convertint-se en promotors espontanis de la marca: esportistes de primera, figures destacades del món dels negocis i, sobretot, celebritats indiscutibles del cinema, un sector en el qual Persol està especialment privilegiat.\nConegui en KROMA ÒPTICS nostra col·lecció d’ulleres Persol. La marca icònica per als amants d’ho autentico, per “connaiseurs” a la recerca del refinat “stilo made in Italy”.


Carme Malaret: de juny 2021\nEncetem juliol amb una nova proposta: 125 dies d'Imma Alonso. Un projecte de 125 dibuixos, de format únic que sorgeix de la necessitat de mantenir vincle i comunicació amb el seu alumnat de l'escola TRAÇ.\nAmb aquesta Mostra, que s'inaugura el dijous 1 de juliol a les 19,30 h tindrem l'oportunitat d’aprofundir en el món creatiu d'Alonso i podrem comentar amb ella que la motivat a mostrar aquest treball.\nPer veure imatges https://photos.app.goo.gl/ekjKoesJX5FFVeEA8\nLa riquesa dels marges\nEl dissabte 12 de juny es va inaugurar a Can Mario de Palafrugell l'exposició formada per 40 peces que van resultar finalistes en el premi d'escultura de la Fundació Vila Casas.\n40 obres seleccionades d'un total de 401 peces presentades a concurs.\nL'obra Anotacions al marge de Carme Malaret es una de les que es troben en aquesta selecció.\nAnotacions al marge és una instal.lació formada per 340 peces de fang blanc i porcelana de paper cuïts a temperatures diverses.\nLa degradació de blancs i les deformacions que provoca posar els fangs a temperatura límit contribueixen a intensificar la riquesa volumètrica.\nÉs una obra d'execucció lenta que es va començar a principis del 2020 i es va acabar al 2021.\nAnotacions al marge posa el focus en la varietat de formes que modelen el paisatge urbà des dels nostres terrats i teulades. Volums al marge de l’habitat però imprescindibles.\nFent una analogia, l’obra explora aquests espais de frontera on la diversitat i la diferència fructifiquen. Territoris que permeten fer anotacions més enllà de la narrativa afavorida pel monopoli de la monocultura.\nL'exposició es podrà veure fins el 4 de juliol al museu d'escultura contemporànes de Palafrugell\nETIQUETES A PROP, ANIVERSARI, CARME MALARET\nUna joia amb format quadern


Fundació Ernest Lluch - Actualitat - La Fundació Ernest Lluch i l'Ivie analitzen els problemes d'una societat que acumula desigualtats en un món global\nLa Fundació Ernest Lluch i l'Ivie han iniciat avui, a València, el Cicle 5 Diàlegs sobre Desigualtats i Democràcia, una activitat que es perllongarà fins el proper 22 de novembre i que busca posar sobre la taula algun dels problemes derivats de l'augment de la desigualtat en la societat actual. Deu experts de reconeguda trajectòria conversaran sobre desigualtat de gènere, desigualtat de la societat digital, reptes del mercat de treball o els dubtes sorgits sobre el projecte europeu comú.\nAmb aquest cicle, les dues entitats uneixen esforços per analitzar les relacions entre democràcia i desigualtat en un context econòmic cada vegada més globalitzat però incapaç d'aconseguir el progrés comú. Els 5 diàlegs previstos tindran lloc a la Fundació Universitat-Empresa, a València, i estan oberts a totes aquelles persones interessades a compartir una reflexió en profunditat sobre les relacions entre desigualtat i democràcia.\nEl primer dels diàlegs programats es va celebrar ahir, dimarts 25 de setembre a les set de la tarda , amb un auditori ple de gom a gom per a escoltar les acreditades veus d'Antón Costas, catedràtic de Política Econòmica de la Universitat de Barcelona i president de la Fundació Cercle d'Economia; i José Fernández Albertos, investigador de l'Institut de Polítiques i Béns Públics del CSIC. Els dos han conversat sobre la creixent desigualtat social i l'empobriment de la població i han posat en qüestió, no només els conceptes de classe mitjana i ascensor social, sinó el propi paper de l'Estat en matèria redistributiva i dels partits polítics per fer-la efectiva.\nEl públic assistent ha pogut participar activament en el debat plantejant les seves pròpies preguntes que s'han llegit a la sala i a les que els ponents han donat resposta. Pots accedir al vídeo d'aquest primer diàleg seguint els següents enllaços: Web IVIE / Videoteca IVIE / Youtube IVIE\nDesprés d'aquest primer diàleg, el cicle proposa quatre jornades en què es plantejaran els següents temes


Duran i Lleida debuta alimentant coloms en un parc de la zona alta - benegre.cat\nBy Àlex Solà | 18 de gener de 2016\nJa té temps lliure. El carismàtic i històric líder d’Unió, Duran i Lleida, ha encetat avui una nova etapa vital allunyat de la primera plana política. Segons diversos testimonis, el democristià ha passat el matí passejant per un parc de la zona alta de Barcelona tot alimentant coloms amb molles de pa i provant quin dels molts bancs buits s’adapta millor a les seves necessitats actuals.\n“No és una decisió fàcil, podria escollir un banc a l’ombra, però alhora és temptador passar els dilluns al sol en aquell altre banc d’allà”, hauria reconegut Duran, afirmant que el pa amb el que alimenta els coloms està comprat al Turris “perquè la buidor no està renyida amb la classe”.\nTot plegat arriba després que Duran i Lleida hagi anunciat la seva retirada, exposant que “tot hauria anat millor si Pujol m’hagués escollit a mí en comptes d’en Mas”. L’afirmació, que ha omplert totes les portades, ha rebut la resposta de la nòvia de joventut de Duran i Lleida, que també afirma que “tot li hauria anat millor si m’hagués escollit a mí en comptes de l’habitació del Palace de Madrid”.\nPrecisament, el cèntric hotel madrileny ha acomiadat aquest cap de setmana a Duran i Lleida amb un macro-espectacle del Crique du Soleil i una festa cubana “amb música i el que no és música”, a més de nans maquillats de fantasia que servien caviar i xampany. Fonts de l’Hotel reconeixen que “el buit de Duran serà difícil d’omplir”, si bé han anunciat que ja hi ha un candidat que en les properes setmanes podria reemplaçar-lo: “De moment, ja ocupa el seu mateix escó al Congrés dels Diputats”.\nTorna a acabar-se un dia de vacances sense que hagis fet res de profit\nSe t’acaben les idees per fer veure que t’ho estàs passant bé a través de les xarxes socials\n11 d'agost de 2016 Magí Fortuny i Poch


Martinez al esdeveniment del 25è aniversari de Mediapro\nJosé Luis Martínez al 25è aniversari de Mediapro: «Amb, per i per als seus empleats»\nJosé Luis Martínez al 25è aniversari de Mediapro: “Amb, per i per als seus empleats”\nImmens esdeveniment de magnituds logístiques d’alt nivell i elevada complexitat tècnica i operativa, és el que va ser aquest acte commemoratiu en què es va celebrar – els dies 14, 15 i 16 de juny de 2019 – l’aniversari “de plata” de l’empresa privada Mediaproducción, S.L.U.\n9.000 persones entre empleats i familiars, de diverses ciutats espanyoles, en un esdeveniment de tres dies i amb celebracions simultànies en altres ciutats del planeta. Un esdeveniment corporatiu que va fer partícips a tots els seus empleats com a eina de motivació agraint la seva tasca, fomentant la relació entre ells i elevant el seu nivell de satisfacció i de pertinença, on, a més, es va convidar als seus familiars perquè poguessin compartir aquesta sensació i emoció, interioritzant així el moment i fent-lo romandre en el record.\nPer l’impacte, la rellevància i la noticiabilitat del conjunt, es va convertir, a més, en un esdeveniment amb caràcter promocional i un alt contingut “marketinià” en buscar enfortir la imatge d’empresa a escala externa. Així doncs, es van buscar estratègicament les reaccions d’empowerment i engagement i, per les dimensions, la repercussió mediàtica va estar gairebé servida en safata.\nOrganitzativament l’esdeveniment tenia un plantejament inicial bàsic, però complex a la vegada: com i on celebrar l’aniversari, amb tan elevada quantitat de convidats, tots ells repartits per tota la geografia nacional. Una vegada aconseguida aquesta fita, arribaven de noves: on concentrar-los, què fer amb ells i quines activitats oferir.\nPreguntes complexes que queden respostes esmentant un únic lloc, PortAventura World, una pseudociutat autosuficient en tots els sentits: allotjament, hostaleria, activitats i espectacles per a tots els gustos i edats; i en la qual es va disposar d’un dels pàrquings així com els sis hotels del recinte. Com va comentar Laura Valdeolivas, directora de PortAventura Business & Events., «Mediapro no va contractar simplement un espai on organitzar el seu esdeveniment, sinó que va buscar un partner que l’ajudés a gestionar i organitzar una part important d’aquest», cosa que va fer que s’obtingués un suport operatiu i logístic impressionant en poder comptar amb l’experiència, els mitjans i els recursos del parc.\nAl mateix esdeveniment es va sumar el viatge a despeses pagades per a tots els convidats, utilitzant l’estratègia dels viatges d’incentiu. Això va comportar un colossal esforç organitzatiu i logístic per a poder coordinar el trasllat per terra i aire dels 9.000 convidats, pel que es va disposar una app que proporcionava informació actualitzada i d’interès. Per desgràcia no la van utilitzar el 100% dels assistents, sent necessària l’habilitació d’una línia telefònica d’atenció directa, el que ens fa comprovar que no tothom està digitalitzat i que queda molt camí per recórrer.\nJa en el recinte, l’escenografia i la decoració van ser senzilles i poc invasives, solament destacable l’únic espai neutral de tot PortAventura World: l’aparcament on es va construir l’hospitality, l’estructura coberta i l’escenari. Un espai que va permetre crear un micromón personalitzat i corporativament ambientat, que a més va ser el punt d’entrada i el de concentració de l’acte principal, la festa la nit del dissabte.\nEl fet que fos poc invasiva provocà que fora d’aquest hospitality es perdés completament la visió de marca, evidenciant llavors dos mons completament independents: l’esmentat hospitality i el mateix parc d’atraccions. I és just en aquest aspecte on hagués estat un gran punt fort poder potenciar la presència de la imatge de marca. El parc d’atraccions és un generador d’il·lusió, alegria, diversió, adrenalina, descans, satisfacció i sentiments que Mediapro podria haver aprofitat per a fer-los seus i fusionar-los amb el seu sentiment de marca. Hauria estat realment impactant veure el Dragon Khan vinilat amb la gràfica de l’empresa. Però el fet que no fora d’ús exclusiu era comprensiblement limitador, i en aquest punt la solució va ser força adequada: es van lliurar samarretes, gorres i bosses personalitzades, així com ulleres de sol per als més petits, convertint als convidats en portadors de la marca allà on anaven.\nEn l’escenari – molt estàndard i amb tot el que era imprescindible però sense més innovacions que les dues pantalles laterals verticals que servien de reforç puntual visual per a la principal – es va gaudir d’un viatge pels 25 anys d’història, es van realitzar reconeixements als guanyadors de la Media Cup de futbol sala i de pàdel, i es van viure connexions via satèl•lit amb les diferents ciutats del món on Mediapro té presència i que, amb Espanya, també estaven de celebració, redefinint llavors l’esdeveniment com un acte internacional.\nL’arquitectura basada en línies rectes, formes rectangulars i colors foscos es va orientar a concentrar l’atenció en les pantalles i en allò que passava a l’escenari. Fins i tot destacant les grans dimensions i la gegant estructura coberta construïda per a l’ocasió, es va trobar a faltar una mica més d’espectacularitat en l’escenografia i la decoració. Menció ràpida a la tècnica i els mitjans audiovisuals que, com era d’esperar, estaven a l’altura d’una empresa especialitzada en aquest sector; però també podria haver-se aportat, de nou, una mica més d’espectacularitat i reforç tecnològic. Críticament parlant el conjunt quedava una mica bàsic i simplista, malgrat que era un bon moment per mostrar el poder tecnològic i audiovisual de Mediapro.\nCom a presentadors es va comptar amb la presència de l’Òscar Dalmau, l’Òscar Andreu i l’Anna Simón, bona elecció, ja que van aportar el toc humorístic i dinàmic, així com un caràcter rellevant i espectacular en ser cares tan conegudes del panorama televisiu, aspecte molt interrelacionat amb el negoci de l’empresa.\nEl bloc final, centre de tota la celebració, es va concentrar en la nit del dissabte amb un espectacle musical que va incloure diferents estils com música electrònica, una orquestra simfònica amb més de 60 músics, un DJ i el concert del grup Maestro, tot ornamentat amb espectacles pirotècnics, de llums i projeccions.\nCom a conclusió, destacar que va ser una espectacular celebració lúdica allunyada de responsabilitats professionals, encara que no per a tots, sent necessari per tant reconèixer i destacar la gran feina en la gestió i control de l’esdeveniment i altres recursos dedicats al bon funcionament de l’acte, on van estar oferint el millor d’ells perquè fos, i així va ser, un veritable èxit.


DIGUES QUE SÓC AGOSARAT - EBOOK - BiblioEteca\nDIGUES QUE SÓC AGOSARAT - EBOOK\nLa vida, a vegades, pot canviar d'un dia per l'altre. El protagonista d'aquesta història, però, només necessita cinc minuts: el temps just d'encastar el seu cotxe a dins mateix de la casa que en Salvador Dalí, el pintor, té a Portlligat. La història pot semblar surrealista, i, de fet, ho és; però, molt més surrealistes encara, seran els personatges que anirà coneixent en aquesta casa: al Capità Pixel, a en Nicolau, a la Baronessa de Romanones..., i a molts d'altres que, de mica en mica, es convertiran en les titelles de la cort d'imbècils més selecte i escollida que en Dalí hagi tingut mai. Basada en l'autoironia, aquesta obra pretén ensenyar com es pot arribar a ser un perfecte imbècil en aquesta vida; i, el nostre protagonista, n'acabarà essent un d'ells: una titella més a les mans d'en Dalí; un mestre a l'hora de moure els fils que belluguen a la perfecció els sentiments i els actes quotidians de cadascun dels seus “amics”. Per sort, coneixerà a en Carlos -a la Violetera-, un colombià que li fa de musa a en Dalí; i també coneixerà a la Cristina: una aprenenta de pintora, i un amor difícil. De tots tres, però, en sortirà un triangle imperfecte i ple de desamor quan les gelosies d'en Dalí arribin a l'extrem de la demència més ridícula.\nActualment resideix a Mataró i es dedica a treballar en la seva obra literària (té contes publicats als Estats Units, Israel, Itàlia i Argentina). Als 13 anys va estudiar.


Ensenyar per aprovar? – A prop de l'Onyar\nEnsenyar per aprovar?\nFrancesc Brunés 30 Març 2012 30 Març 2012 Sense catalogar\nHo enteneu? Veieu perquè serveix això? Com podríem resoldre aquest cas? És lògic que sigui així? Mirades perdudes … silenci i … finalment, una pregunta: profe, així hem de fer servir aquesta fórmula?\nSovint en la meva tasca docent em qüestiono sobre la necessitat d’ensenyar per tal de facilitar l’aprenentatge de l’alumnat. Però es clar, això topa sovint amb l’objectiu que persegueixen els estudiants que és el d’aprovar. No podria ser d’altra manera. Tota la societat està basada en els resultats. Mirem un concurs per la televisió i, tant se val si el concursant ho sap o no, el que és important és que ho encerti. Anem a veure una obra de teatre i no apreciem les hores d’assaig i esforç, sinó el resultat, ens agrada o no. Anem a comprar roba i no valorem la qualitat del teixit, sinó el resultat, és maco o no; la marca, la coneixem o no. Sentim un discurs d’un dirigent polític per exemple i rarament ens aturem a valorar la coherència del seu contingut, el què diu, em perjudica o em beneficia. Les agències de publicitat, difícilment han de defensar davant del client la correcció tècnica dels mitjans aplicats, només compta si ha donat bon resultat o no. I així, anar fent…\nLlavors em trobo davant del dubte de si haig de ser un fabricant d’aprovats o un transmissor del coneixement. Aquesta qüestió personal em porta a considerar l’ensenyament una espècie d’engany als estudiants i a la societat, si tots plegats ens conformem amb un grapat de bones notes. Com a pare no sóc aliè a aquest engany, lògicament tracto de viure ocupat i a vegades fins i tot preocupat per l’aprenentatge dels meus fills, però l’ànim s’asserena més o menys quan arriba el butlletí de notes. Per cert, avui estem a final de trimestre, com han anat les notes …? Bé, deixem-ho.\nPer tirar endavant tot això que diem i repetim que ens ve a sobre, no són suficients els aprovats, no n’hi ha prou amb bones notes, es necessita una gran dosi de coneixement, de creativitat, de capacitat de resolució de problemes complexos, de capacitat d’interactuar en xarxa, de crear relacions interdependents, d’aplicar gavadals de “saviesa” per fer front a reptes desconeguts. Les empreses, les organitzacions (també les sindicals, polítiques, …) no necessiten títols, sinó coneixement. Considero que als nostres joves, a la generació que ha de gestionar tot aquest desgavell, és imprescindible posar-los-hi a la motxilla pesades càrregues d’aquesta “saviesa” que potser és una combinació de diversos ingredients: coneixements, iniciativa, imaginació, il·lusió, ètica, coherència, valentia, generositat, …\nCertament que hi ha estadis del sistema educatiu que penso que estan pensats més per assegurar allò que oficialment se n’hi diu “un rendiment acadèmic”, que per transmetre de veritat coneixement. No es tracta d’allò de “l’escola contra el món”, però sí de l’escola amb el món. I aquest món no necessita només resultats, cada cop n’estic més convençut. Sobretot els professionals docents tenim la pilota al nostre teulat. Sobretot nosaltres hem de gestionar també aquesta situació amb grans dosis de “saviesa”. Els temps no hi ajuden, certament, però només tenim dues opcions: tractar d’amagar-nos sota la closca com les tortugues i esperar a veure si ens salvem de la crema, o busquem en la intel·ligència col·lectiva, aquella “saviesa” que ens cal.\nQue aquesta setmana santa sigui un espai de reflexió i descans per a tots. Jo tractaré d’estar en “off” uns dies.\nAnterior Tot està per fer\nSegüent Posar límits


El gran somni de Ferran Latorre | Fosbury\nFosbury » Alpinisme » El gran somni de Ferran Latorre El programa Sense Ficció estrena un documental sobre la passió de l'alpinista català\nEl dimarts 24 de novembre s’estrena a TV3 un documental sobre Ferran Latorre.\nL’any 2017 l’alpinisme català va viure una successió de fites memorables. El mes de maig Ferran Latorre va convertir-se en el primer esportista del nostre país en completar els 14 cims de més de vuit mil metres del planeta. La fita va arribar just abans que Kilian Jornet fes dues ascensions quasi consecutives al cim més alt del món i poques setmanes abans que Òscar Cadiach també culminés amb èxit la gran fita dels 14 vuit mils sense oxigen artificial. Gestes brutals, una darrere l’altra, que probablement ens van fer perdre el nord dels assoliments obtinguts i de la dedicació que hi havia al darrere d’aquests èxits. El que teníem clar llavors és que per a Latorre i Cadiach es tancava un cercle i un repte vital iniciat molts anys abans.\nAquest dimarts l’ascensió a l’Everest de 2017 serà un dels moments culminants del documental “Ferran Latorre. Més enllà dels 8.000” que s’estrena al programa Sense Ficció. Produït per Mediapro i amb guió i direcció de Manuel Huerga (Salvador, Nit i Dia) i Juanma Arizmendi, la pel·lícula va molt més enllà de l’Everest i ressegueix bona part del que el mateix Latorre qualifica com a “projecte de vida”.\nCal destacar d’entrada que és una producció exquisita que compta amb unes imatges brutals a l’Himàlaia enregistrades pel protagonista del documental, qui durant molts anys va exercir de càmera al mític programa “Al filo de lo imposible”. Una doble tasca d’alpinista i càmera que Huerga posa en valor: “Com a cineasta em fascina, és un esforç extra. Ara és la base del documental“. Però el film no és un simple recopilatori d’imatges que captiven per la bellesa natural i per la dificultat evident del repte esportiu. Hi ha un fil narratiu bestial que neix des de l’adolescència de Latorre que pivota sobre la figura de l’austríac Peter Habeler i que conclou al Pirineu català i es prioritza la història humana per davant del repte esportiu, amb salts amunt i avall en el temps en funció del que requereix la història en cada moment.\nLatorre parla de “quedar-me en pau” en un vincle íntim amb l’Everest que neix de somiar alt des de petit i que difícilment som capaços de comprendre en tota la seva magnitud i s’obre davant la càmera traslladant felicitat i emocions indescriptibles, però també frustracions, dubtes, pors i una solidaritat que no cal ser narrada per entendre que forma part de la seva manera d’entendre l’alpinisme i el companyerisme. Si l’obsessió de Latorre per l’Everest és potentíssima, també ho és el diàleg entre la vida i la mort que és present constantment durant el documental, que serveix d’homenatge a un bon grapat d’alpinistes amb molta sensibilitat. El barceloní ho explica amb cruesa: “Reconec que sóc un supervivent. La gent menysté aquest esport i el seu risc. Quan tens un company que mor al teu costat has de ser humil. Si no, ets un cretí“.\nEl documental “Ferran Latorre. Més enllà dels 8.000” regala moments de gran intensitat a l’Himàlaia\nLa passió per la muntanya\nVan passar 18 anys entre el primer vuit mil de Ferran Latorre a l’Annapurna i el cim tan anhelat a l’Everest, i aquesta persecució dels 14 vuit mils és l’altre gran fil conductor del documental, una idea de Latorre materialitzada tres anys i mig després de tancar l’etapa esportiva: “Necessitava deixar un testimoni gràfic, volia explicar la meva història. És un documental del meu idil·li amb la muntanya“. L’alpinista català apunta a una raó de fons molt poderosa:\n“Amb el documental pretenc explicar per què faig muntanya. Va més del per què que no pas del què. L’impuls humà és la passió innocent d’un nen que vol ser alpinista, i és això el que sempre ha sigut el far de la meva vida. El meu amor per la natura i per plantejar-me reptes, coses extremes, el fet de posar-se a prova. He sigut una persona perseverant perquè he viscut moltes derrotes. He necessitat 34 expedicions per fer els 14 vuit mils i aquest documental em reconcilia amb mi mateix perquè hi reconec llums i ombres. També és una mostra d’agraïment i homenatge a molta gent que ha fet possible aquest repte vital”.\nEl fil narratiu del documental brilla a través d’aquest objecte\nValent i innovador\nAraceli Segarra, companya d’aventures de Ferran Latorre i primera dona alpinista del nostre país en posar els peus a l’Everest, assegura que “el Ferran va ser un avançat a la seva època. Intentava innovar, anar lleuger, ser independent. No va acabar d’encaixar. Les obertures de vies molt difícils als Alps, els seus projectes d’alpinisme pur.. ara hauria tingut més oportunitats i seria més reconegut. Va ser i és un mirall per a molta gent, i això és una responsabilitat molt gran. Té valors, té principis, no busca l’ego. El documental ajuda a desmitificar els alpinistes, que no som herois, i ens apropa a la gent que ens titlla de bojos“. Sebastián Álvaro, qui va ser director del programa “Al filo de lo imposible”, rebla el clau: “La valentia defineix la vida del Ferran. La gran virtut de conquerir les nostres pors“.\nEl documental s’estrena aquest dimarts 24 de novembre al programa Sense Ficció. Ferran Latorre ho celebra amb alegria: “Em fa molta il·lusió que s’estreni a TV3, la televisió del meu país“.\nAlpinismeAraceli SegarraCinemaDocumentalsFerran LatorreHimàlaia\nEl documental "VOLTA", produït per commemorar les 100 edicions de la Volta Ciclista a Catalunya,…


El vial de la zona escolar de Sant Francesc donarà solució al problema de tràfic rodat i habilitarà 120 aparcaments\nDimecres, 15 de Febrer de 2012 14:11\nLes obres de construcció de la circumval·lació de la zona escolar de Sant Francesc s’han presentat avui en roda de premsa de la mà del president del Consell de Formentera, Jaume Ferrer, el conseller d’Infraestructures, Agricultura, Ramaderia, Pesca i Caça, Santi Juan i el coordinador d’Infraestructures, Francesc Ribas.\nEs tracta d’una infraestructura molt esperada per la ciutadania de Formentera, especialment pel col·lectiu escolar, que donarà solució al problema de tràfic rodat a la zona escolar i comptarà amb voreres des de les escoles fins a Sant Francesc, a més de comptar amb 120 nous aparcaments. D’altra banda, facilitarà l’accés al nou poliesportiu i a l’escola infantil Sa Miranda i completarà així la dotació de serveis urbanístics soterrats, amb un nou transformador elèctric i l’ampliació de les xarxes d’abastament d’aigua potable, clavegueram, baixa tensió i telefonia.\nLes obres es varen iniciar a primers d’any i es preveu la seua finalització el proper mes de maig. Aquesta actuació és possible gràcies al conveni de carreteres signat entre el Ministeri de Foment i el Consell Insular de Formentera per al finançament de les inversions i actuacions a desenvolupar a l’illa al llarg de les anualitats pressupostàries de 2009 a 2015, que suposa una inversió per a Formentera de 13,4 milions.\nEl Consell Insular de Formentera continua en la línia de millorar els nuclis urbans amb la creació de noves infraestructures com és el cas de la circumval·lació des Pujols i del vial de la zona escolar de Sant Francesc. Totes aquestes actuacions tenen com a objectiu alliberar els nuclis urbans de la pressió del trànsit rodat i propiciar uns vials més segurs i un entorn més viu socialment. Aquestes actuacions són una de les prioritats de la màxima institució de l’illa, que treballa per solucionar deficiències històriques en infraestructures i equipaments als nuclis urbans.\nPressupost: 1.439.453.07 €\nTermini execució: maig 2012