Josep Maria Folch: 'No sempre guanyen els millors' | Diari de Tarragona\nJosep Maria Folch: 'No sempre guanyen els millors'\nEntrevista al propietari de l'equip Yamaha Folch Team, guanyador de les 24 hores de Montmeló\n16 de Julio de 2015 - 07:49 hs\nJosep Maria Folch, amb el trofeu de guanyador de les 24 Hores que va conquerir diumenge. Foto: Alba Mariné\n- Esperava aquests resultats tan bons a Montmeló?\n- En un principi no entrava en els nostres plans guanyar, perquè és una moto amb model nou i normalment és molt difícil encertar-la a la primera. A més, no és el mateix una moto de superstock a una endurance, l’endurance has de canviar-ho tot, rodes, controls de tracció, dipòsits de gasolina... és una moto que s’ha de fer artesanal.\n- Quins canvis ha suposat aquesta elecció de moto?\n- Com que és un model nou aquí a Espanya i a part d’Europa no hi havia ningú que fes peces i he hagut de reinventar-ho tot, he hagut de fer més de 1.000 km per tot Europa per buscar les peces. A França, al contrari que a Espanya, hi ha molta gent artesana qui si li demanes una o dues peces te les fan. Això és una despesa fins a cert punt, perquè resulta que aquí a Espanya per una peça em cobraven més del doble del que em costava a França.\n- Els problemes tècnics d’Honda i la retirada de Suzuki van ser claus per a la victòria?\n- La retirada de Suzuki no va influir perquè nosaltres ja els havíem atrapat i passat. En el cas d’Honda, tenen un problema amb el consum de la gasolina, ja els hi va passar a Le Mans. Quan l’Honda es va parar estàvem a 30 segons, no estàvem a una eternitat. L’Honda és molt millor que nosaltres, som un equip amateur, va ser un David contra Goliat. Havien de guanyar ells perquè eren els millor, però no sempre guanyen els millors, vam fer una carrera impecable. El segon equip, amateur completament, va saber jugar la carta de la regularitat i per això van aconseguir la tercera plaça.\n- Ja té nou títols de resistència a Montmeló. Pensa en el desè?\n- A partir de l’agost començaré la guerra pel 2016. M’encanten els reptes. Començarem la moto des de zero i la farem ben feta, amb temps, no com aquest any que hem tingut un mes i mig per preparar-la, a corre-cuita. Una moto de resistència s’ha de fer amb temps, vam fer el que vam poder per aquesta cursa. Preparar-la amb temps és una manera de fer ben fetes les curses de resistència.\n- A què es deu que només participin a Montmeló i no en altres competicions?\n- Vam estar fa cinc anys al campionat del món, vam ser tercers en un mundial en mig de les motos oficials. Que no hi tornem és degut a la falta de patrocini, sense diners no ho podem fer. La meva il·lusió enguany era fer la cursa de 24 Hores de Resistència 2015 al Paul Ricard (França). És un circuit mític per a mi, una pista emblemàtica i abans de plegar em faria il·lusió fer aquesta cursa. Altres circuits com Le Mans ja l’he fet bastantes vegades i és un circuit molt dur.\n- Què el va frenar per no anar al Mundial del 2000?\n- Em feia molt respecte i tenia por, no era problema de diners. Em pensava que érem molt dolents i finalment em vaig quedar a casa. Si hagués començat a fer el mundial el 2000, i no vull pecar de ‘xulo’, podríem haver guanyat algun mundial perquè sempre hem tingut gent molt vàlida per aquestes coses.\n- Però sí que va competir al Mundial del 2008?\n- Va ser brutal. Gent de poble, de Reus i vam quedar tercers a tot un Mundial. La gent no ens ha de menysprear. Al segon any ja tots ens tenien molt de respecte.\n«El encarcelamiento de los Jordis nos ha cohesionado»\nJosep Elias i Juncosa, un tarraconense universal\nAlumnes de l’Institut Jaume Huguet de Valls competeixen a la Robòtica del Catskills


Un subproducte pop: de desembre 2009\nParaules d'Opòton el vell, d'Avel·lí Artís-Gener\nProdigi de llengua. Fabulació exquisida. Perversió de la història interessantíssima. Novel·la divertida. Protagonista entranyable...\nNo acabaria de fer frase com les de més amunt. Avel·lí Artís-Gener, el popular Tísner, va fer una obra molt important per a la literatura catalana que no s'ha valorat prou. Cal llegir Paraules d'Opòton el Vell per distreure's i riure, per entretenir-se amb una novel·leta d'aventures amb una llengua ufanosa, generosa de mots i expressions, per pensar amb un rerefons carregat d'ideologia i per establir paral·lelismes amb el món de debò, amb el de cada dia, que prou vegades no acaba de ser satisfactori. A l'hora de l'humor i del joc de paraules Tísner és l'amo, i més quan cal riure's d'un mateix, quan cal riure per no plorar.\nParaules d'Opòton el Vell fa temps que és a la MOLC.\nPublicat per Ferdinand G el 31.12.09 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Avel·lí Artís-Gener, literatura en català, novel·la\nLos viajes del buen doctor Can, de Liu E\nLa novel·la xinesa va assolir —i, en certa manera, acomplir— una fita història amb la concessió del Nobel a Gao Xingjian. Un escriptor europeu, un francès nascut a la Xina, un occidental que ens relata la història de caminar per la realitat de la seva terra d’origen. Una mica de tot això ho podem trobar en Liu E, tant si parlem dels viatges del bon doctor com de les influències estrangeres que hi ha en la seva obra. Aquesta mena de Zola sinòfon —o, potser amb més raó, li escau la comparació amb Narcís Oller, el geni vertebrador de la novel·la catalana moderna—, treu a escena amb la mateixa facilitat la descripció detallada i emotiva d’una peça musical com la disputa filosòfica que retorna el confucianisme al lloc de la societat que li pertoca.\nLos viajes del buen doctor Can és un llibre escrit els primers anys del segle XX, quan l’olla a pressió de la Xina bullia amb força i els canvis es podien captar a l’aire. És un llibre on constantment hi trobem referències a la tradició i a la saviesa ancestral, i especialment als textos literaris que conformen el corpus clàssic de la literatura xinesa. El bon doctor llegeix, comenta i parla sobre un gran nombre d’obres, de les quals és destacable el fet que no n’hi hagi cap que sigui una novel·la. Poesia, assaig, història, filosofia, manuals tècnics: tot això és al cànon xinès. I la novel·la xinesa? Liu E l’estava creant en aquest precís instant, amb Los viajes del buen doctor Can.\nEl bon doctor Can, medicastre de cossos i ànimes sofrents, atreu els poderosos amb el seu discurs assenyat i raonat. És, a més, un home apassionat que bull d’odi i de ràbia davant de la iniquitat i la ineficàcia de l’administració de l’imperi. Li escauria el paper de guru espiritual si no fos que defuig tots els honors i només accepta, molt de tant en tant, una gratificació que no va més enllà d’un àpat i d’una estona de grata companyia. El periple del personatge s’estén, des de les primeres pàgines, ben bé a dos nivells: un retrat costumista de la Xina del tombant de segle i una crítica ben dosificada dels usos i abusos que hi eren comuns.\nVegeu la pàgina del llibre al web de Càtedra: Los viajes del buen doctor Can (traducció de Gabriel García-Noblejas).\nPublicat per Ferdinand G el 26.12.09 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: literatura en xinès, Liu E, novel·la\nBalzac és un dels clàssics més clàssics de tota la literatura. Llegir-lo és passar-ho bé, perquè narra el que vol tal com ho vol fer. Escriure sembla fàcil, si el llegeixes. A Eugénie Grandet hi ha tota la grandesa d'un personatge petit que lluita i que sobreviu, i un final que ens hauria de fer plorar si tinguéssim un cor noble i no estiguéssim acostumats al melodrames de cada dia.\nÉs admirable que Balzac tingués ganes d'escriure un seguit d'obres que retratessin les misèries humanes. Si a més hi afegim que va ser justament mentre escrivia aquesta obra que va tenir la idea de fer la Comédie humaine, encara tenim més ganes de continuar explorant l'obra del mestre.\nPublicat per Ferdinand G el 21.12.09 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Honoré de Balzac, literatura en francès, novel·la\nMefisto, de Klaus Mann\nDurant anys va ser una novel·la prohibida, i no pas perquè narra les vicissituds d'un actor per a triomfar socialment en la societat de l'Alemanya nazi, sinó perquè Klaus Mann va traçar el retrat del seu personatge sobre un actor real que va fer un recorregut semblant. Anys després de la publicació, el fill de l'actor que inspira la història va aconseguir que un jutge evités la difusió de l'obra. Afortunadament, al cap d'un temps Mefisto va poder tornar a veure la llum, amb la qual cosa podem tenir a les mans una obra interessant, de bon llegir, que ens ensenya la cara oculta del poder i de l'ambició, i que és un retrat d'un temps i d'un país.\nUn actor que fa el paper de diable pot acabar convertint-se en el diable mateix?\nA Edicions 62, en traducció de Feliu Formosa: Mefisto.\nPublicat per Ferdinand G el 15.12.09 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Klaus Mann, literatura en alemany, novel·la\nViatges i flors, de Mercè Rodoreda\nMercè Rodoreda, amant de les flors. En aquest recull de viatges a terres ignotes i estranyes i de descripcions de flors imaginades es veu de seguida que la Rodoreda estimava les plantes i les coneixia. Al darrera de cada descripció d'una flor de vegades hi trobem amor, pena, crueltat, tristesa, humor... Cada detall compta, cada espina té la seva raó i cada adjectiu, cada color, té el seu lloc. Una delícia que es pot prendre, si cal, a petites dosis.\nA l'editorial LaButxaca: Viatges i flors.\nPublicat per Ferdinand G el 11.12.09 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: literatura en català, Mercè Rodoreda, relats i contes\nEspera la primavera, Bandini, de John Fante\nDescobrir Fante va ser una sort, perquè Fante parla de com de difícil és la vida, de penes i treballs, i de resultats que no arriben i de penes que no es poden evitar.\nEn Bandini és un pobre home, desafortunat, amb un família carregosa i pocs diners. Quan la desgràcia apareix no ve mai sola: dolor, plors, enganys, patiment... I si hi ha tantes sensacions negatives en aquesta novel·la, com és que quan llegeixo Fante no em trobo un melodrama? Deu ser llegeixo un autor fi, molt fi, empeltat de la millor tradició narrativa nord-americana.\nEspera la primavera, Bandini, és de l'any 1938. Per ser la primera obra de l'autor, Déu n'hi do. Sort que, també, és la primera part d'un cicle de llibres amb el mateix protagonista.\nEl podeu trobar a Anagrama, amb traducció d'Antonio-Prometeo Moya.\nPublicat per Ferdinand G el 5.12.09 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: John Fante, literatura en anglès, novel·la


Color i paisatge urbà a Granollers\nEl govern portarà la normativa del paisatge urbà, que regula l'ús del color, en un ple proper.\nL’Ajuntament ha pintat aquestes darreres setmanes les peces de ferro de l’escultura central de la plaça Barangé. Griselda Escrigas\nEl govern de Granollers preveu portar al ple d'aquest mes de setembre l'aprovació de la nova normativa del paisatge urbà de la ciutat, que, entre altres aspectes, fixarà els colors que s'hauran de fer servir preferentment a les façanes, sobretot del centre històric i la zona del primer eixample.\nLa normativa, però, no només regula qüestions relacionades amb el color. També entra en aspectes com la publicitat exterior o les característiques que hauran de tenir les pèrgoles que s'instal·lin a la via pública.\nLa carta de colors establirà una paleta de colors de referència per als paviments però també per a altres elements complementaris de les façanes com els paraments, la fusteria o la serralleria centrats, principalment, en les tonalitats pastel. Els propietaris podran apostar per aquells colors que prefereixin. La llista parteix dels principals colors utilitzats a la ciutat i "dins de la gamma també hi ha tons contundents", assegura el regidor d'Urbanisme, Jordi Terrades. A més, tampoc es tanca cap porta i assegura que, en cas de rebre una proposta d'actuació amb un color que no quedi recollit a la carta, aquest se sotmetrà a la comissió de patrimoni, que és la que acabarà decidint sempre "amb diàleg amb el proposant".\nLes actuacions que s'han fet darrerament al centre de la ciutat ja han seguit els criteris del document pendent d'aprovar. Per exemple, en el color de la remodelada façana de l'edifici que fa cantonada entre la plaça Porxada i el carrer Santa Esperança (ha fet servir un to verdós). També a la remodelació de l'edifici de l'aparcament Sant Carles, al carrer Jaume, on s'utilitzen elements de color gris i salmó, o en una casa particular aixecada al carrer Barcelona amb la façana de color granatós.\nImagina't un Granollers amb més Color, que fa uns quatre anys que reflexiona sobre l'urbanisme a la ciutat a partir d'un article de Vicenç Viaplana sobre la reforma d'Anselm Clavé que va publicar EL 9 NOU el febrer de 2010, considera que caldria "una carta de colors més extensa", diu Gemma Corbera, impulsora d'aquest grup on també s'hi han implicat activament el mateix Viaplana, el fotògraf Xavi Mañosa i Emili Sànchez i que difon les seves reflexions i accions a través d'un grup a Facebook que porta el mateix nom. Corbera entén que "l'urbanisme de Granollers podria reivindicar més en l'aspecte creatiu". Això no passa només pel color. També, per exemple, pels elements del mobiliari urbà que s'instal·len. Per ella, quan es fa una obra caldria incorporar peces innovadores i diferenciadores "que donin personalitat a la ciutat". "A cada decisió que es pren a cada acte que es fa caldria introduir-hi elements reivindicatius", afegeix. Imagina't un Granollers amb més Color també ha debatut altres temes com l'ús de la bicicleta o la contaminació.


Magnífica acollida a l'estrena del documental "Metamorphosis" - COMPACTO\nby compacto on juny 20, 2016\nDesprés dels efusius aplaudiments dels assistents al final de la projecció, es va celebrar un col·loqui en què va participar Laia Forné, protagonista del film; Manuel Pérez, director de la pel·lícula; i Aritz Cirbián, un dels productors del documental. Durant la xerrada, tot van ser elogis cap a la pel·lícula per part del públic. A més a més, Manuel Pérez va explicar que “aquesta aventura va començar amb la presentació de signatures que va desenbocar en la creació de Barcelona en Comú”. “Vam gravar més de 180 hores i per triar el material ens vam centrar en l’aspecte humà de la Laia”. Per la seva part, Forné va afirmar que va acceptar protagonitzar el documental “perquè coneixia el compromís professional del Manuel Pérez”. Finalment, Aritz Cirbián va explicar que s’està distribuint el documental per tota Espanya “gràcies a l’ajuda de la gent”. De fet, aquest dijous a les 20 hores “Metamorphosis” es projectarà als cinemes Cinesur Málaga Nostrum de Màlaga. El 7 de juliol també es celebraran passis al Cinesur Nervión Plaza de Sevilla i al Cinesur Bahía de Cádiz, tots dos a les 20 hores.


RodaMots - a poc d’espai\na poc d’espai loc adv\ndimarts, 25 de juny del 2019 / 4502\nAl cap de poc temps, seguidament, un poc després.\nEn Josep va arribar el primer, i a poc d’espai va arribar el seu cosí; es duien pocs minuts de diferència.\nEls representants dels partits polítics obrien la manifestació, i a poc d’espai seguia una multitud en silenci.\nTambé: a poc espai\nDel llatí spatium, ‘camp per a córrer’, per via semiculta. Més mots de la mateixa família són espaiós, espaiar i espacial.\nA la tarda, les primeres víctimes es van fer públiques: un partit de rugbi a cinc a l’estadi olímpic va acabar amb set ferits, després que seguidors de tots dos equips s’enfrontessin a les graderies. A poc d’espai, altre cop el vespre, l’angoixa, la nit. L’esquema es va repetir, dia rere dia, durant setmanes, amb petites variants que introduïen nous dubtes, suposades proves, noves incerteses.\nQuim Monzó, «Durant la guerra», dins Guadalajara (Barcelona: Quaderns Crema, 1996), pàg. 186\nTota aquesta espiral de violència s’esdevenia mesos després d’haver-se modificat el sistema de penes. Al maig de 1832, havia arribat a la governació el decret d’abolició del suplici de la forca. El rei manava que, d’ara endavant, la pena de mort es duguera a cap per mitjà del garrot. Les reformes sorgien a poc d’espai dels ajusticiaments a València del sagratí Josep Pasqual Cuesta (penjat al setembre de 1831) i del guarer Vicent Torrens Oliver, el Cabut (enforcat al febrer de 1832).\nManel Arcos, La senda dels lladres. Bandolerisme als voltants de la serra de Mostalla (1806-1839) (Publicacions de la Universitat de València, 2009), pàg. 143\nExpressions amb ‘poc’\nUn llibre de RodaMots per als qui no poden rebre els missatges: falten només quatre dies perquè acabi el Verkami!\n2 comentaris a “a poc d’espai”\nMaria Bruguera — Palafrugell dimarts, 25 de juny del 2019 a les 15:05\nA Palafrugell tenim una dita molt curiosa que fa referència a una casa del carrer de la Font de la mateixa vila, tot jugant amb la coincidència fonètica de l’adverbi “pocs” i el cognom “Poch”, i diu així: A can Poch de la Font, com més en neixen més pocs són.\nC.Rocher — La Safor dimarts, 25 de juny del 2019 a les 20:06\nConec la mateixa dita amb el cognom Poquet.\nentre poc i massade poc


Xenios Kotronas Kotronas Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nGytheio, Kotronas, Kotronas, Grècia, 23066 - Veure al mapa\nMés informació sobre Xenios Kotronas\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Xenios Kotronas és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Kotronas. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Xenios Kotronas, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, s'admeten animals de companyia per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara balcó/terrassa, estris de cuina, aire condicionat, assecador de cabell, calefacció per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen pesca, jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Xenios Kotronas és una elecció inteligents per a viatgers a Kotronas, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


Alguns centres posen ara la màxima atenció en les famílies i les sortides dels residents a l'exterior - Regió7\nAlguns centres posen ara la màxima atenció en les famílies i les sortides dels residents a l'exterior\nA mesura que avança la desescalada i que els residents poden anar sortint, també preocupa el que pot passar a fora. «Ara el que ens fa més por és el contacte amb les famílies», explica la directora de la residència de Sallent, Maria Rosa Igual. Els residents «ja demanen poder sortir i anar a casa», i diu que en això també s'han d'extremar les precaucions, tenint en compte que «som els direccions dels centres qui hem de valorar qui pot sortir i si s'actuarà amb responsabilitat, i aquesta decisió és molt difícil de prendre». Per això en aquest centre «preveurem una desescalada progressiva», que en alguns casos pot significar anar més a poc a poc del que es podria. No hi ha hagut cap mort per covid, «però hem de ser prudents perquè les conseqüències d'haver de tornar enrere les pagaríem», apunta Igual. Això vol dir que aquesta setmana s'ampliarà d'un a tres el nombre de familiars per a cada resident en les visites, però de moment encara no es deixarà que els residents puguin sortir a l'exterior. I quan es pugui, seran sortides programades, amb tècnics de la mateixa residència, i en petits grups.\nJessi Ragués, de la residència de Santpedor, defensa «el dret dels usuaris a veure's amb els familiars, però sempre amb prudència i extremant les mesures de precaució», sobretot ara que es permeten sortides per anar a dinar amb la família a casa. En aquest cas, diu que el centre es prepara al màxim, i «com que som un lloc gran, ho tindrem bé per fer una sectorització preventiva», agrupant en un menjador els que surten perquè no es barregin amb els que no ho fan, explica.\nEn el cas de la residència Sant Víctor d'Artés, Josep Maria Macià explica que, des del brot de coronavirus a l'Escorxador d'Avinyó, el centre va aturar les visites «per tal d'evitar un possible contagi entre els residents». Macià preveu que d'aquí a dues setmanes els usuaris puguin tornar a reprendre el contacte amb les seves famílies. El director del centre explica que prefereix pecar de previsor que de relaxar-se i abaixar la guàrdia. Des de l'inici del confinament, a mitjan març, aquesta residència d'Artés no ha registrat ni un sol positiu. Una situació que Macià atribueix a la fortuna i, sobretot, a l'extrema anticipació a l'hora d'aplicar les mesures per evitar el risc de contagi. El 6 de març el centre ja comunicava a les famílies que es procedia al confinament de la residència per tal de protegir els usuaris.


Oficialment tenim el gran plaer de poder-vos comunicar que per la temporada 2021-22, el nostre equip absolut A serà equip de Liga EBA per primer cop a la seva història. Una temporada completament atípica, que no va poder arrencar fins el mes de març, és la que finalment ha estat en la que el tan ansiat objectiu s'ha aconseguit. Una primera fase, on l'equip va acabar primer classificat del Grup 5 de Copa Catalunya, va deixar clar que tot i que el propòssit no era fàcil, hi havia series opcions.\nEl primer pas cap a l'ascens es va aconseguir al nostre pavelló quan ja en la fase final, es va poder guanyar al CB Tarragona Catering Costa Daurada en partit únic que donava la classificació per a la Final Four. En ella, disputada a Navàs a principis de juny, el nostre equip va perdre el primer partit contra els locals però va guanyar a l'endemà CB Ripollet per 71 a 65. La tercera plaça era així una realitat però només el primer tenia assegurat l'ascens. Finalment, ahir dilluns, la Federació Espanyola de Bàsquet va anunciar el llistat de clubs que han aconseguit l'ascens un cop fets els ajustos a totes les categories.\nMoltíssimes felicitats a tots els jugadors que ho han fet possible, staff tècnic, famílies i afició que van sumar forces per aconseguir aquesta fita. El Temple U.E.Horta A jugarà a la Conferència C. Teniu tota la informació en aquest link:\nUna gran temporada de bàsquet ens espera i tant de bo, l'ocasió de veure bàsquet d'enorme nivell al nostre pavelló, sigui tota una inspiració i complement formatiu per a tots els jugadors i jugadores de la nostra secció.


de César De Pablos\t el 13 oct. 2020\nLa pilot de ral·li, Margot Llobera, ha estat seleccionada per la Creu Roja Andorrana per lluir l’emblema de l’organització com a ambaixadora de bona voluntat. Durant la mesura de confinament general, decretada en el marc de la pandèmia, Llobera va servir com a voluntària de l’ONG, una feina que li va permetre conèixer una altra cara d’Andorra.\nAvui, al migdia, la Creu Roja Andorrana i la pilot Margot Llobera han signat un conveni que formalitza la relació entre ambdues parts, amb la qual l’esportista serà, a partir d’ara, ambaixadora de bona voluntat de l’ONG andorrana.\nLlobera, durant la pandèmia, ja havia estat part del cos de voluntaris de la Creu Roja Andorrana, i va donar suport a l’equip de repartidors de menjar a persones pertanyents a grups de risc o amb problemes de la mobilitat. Aquesta experiència, segons ha explicat la pilot, ha canviat la seva perspectiva. “He conegut una altra Andorra, una Andorra de gent pobra, de gent sola. Per això, el que vull fer com a ambaixadora és transmetre, tant a dins com a fora del país, les accions que fa la Creu Roja Andorrana, i arribar a les noves generacions, que són les que es convertiran en nous socis i nous voluntaris de l’organització”, ha explicat durant la roda de premsa de presentació.\nPer a Jordi Fernández, director de la Creu Roja Andorrana, Margot Llobera és una persona que reflecteix els valors de la institució, per la qual cosa no ha estat una decisió difícil poder incorporar la pilot com a ambaixadora de bona voluntat de l’organització. “No teníem pressa, havíem de trobar la persona adequada”, ha precisat Fernández, qui va revelar que l’acord entre Llobera i l’ONG tindrà vigència fins a l’octubre de 2021.\nPel que fa a la seva participació en el pròxim Ral·li Dakar, Llobera ha explicat que, de moment, continua esperant la confirmació de diferents patrocinadors per poder tancar el pressupost necessari per competir en aquesta trobada de màxima exigència, on lluiria el logo de la Creu Roja Andorrana.\nambaixadoraCreu RojaCreu Roja AndorranaMargot Lloberapilot de ral·liRal·li


Badasankha Hotels - PREUS AMB ELS DESCOMPTES MÉS GRANS a tots els hotels a Badasankha\nexperiència [Badasankha, Puri]\nDissenyat tant per oci com per negoci, Toshali Sands Ethnic Village Resort està situat idealment a B\nDissenyat tant per oci com per negoci, Toshali Sands Ethnic Village Resort està situat idealment a Badasankha; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Tota l'emoció del centre de la ciutat és només a 07.00Km. També són a fàcil accés Sree Chaitanya Gaudiya Math, Alarnatha Temple, Sri Sri Sonar Gouranga Mandir. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Puri. Seguretat 24 hores, servei de neteja diari, màquina de fax, fotocopiadora, lloguer de wi-fi portàtil són només algunes de les comoditats que fan que Toshali Sands Ethnic Village Resort sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara tovalloles, televisió de pantalla plana, sofà, mirall, beguda de benvinguda gratuïta per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com habitació per a ioga, bany, platja privada, centre esportiu, sauna. Toshali Sands Ethnic Village Resort és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Puri.\nLlocs històrics de Badasankha\nBadasankha és la mescla perfecta de tranquilitat i oci a l'emocionant ciutat de Puri. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Badasankha té molt a oferir: llocs famosos, bons restaurants i una gama d'entreteniment emocionant. Quan és hora de reservar l'hotel adequat a Badasankha o a qualsevol lloc a Puri, Agoda.com ofereix els millors preus. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Vegi les ofertes d'hotels més ben qualificades a Badasankha insertant les seves dates de viatge a la pestanya de recerca.\nDescobreixi els barris de Badasankha\nHotels Badasankha populars


Enric I. Canela » Blog Archive » I per a què servirà?\nI per a què servirà?\nUns cinquanta estudiants s’han tancat aquesta nit a la Facultat de Geografia i Història de la Universitat de Barcelona, al barri del Raval de Barcelona on pensen portar a terme una vaga fins divendres. Els estudiants intenten paralitzar les classes i no descarten tancar l’accés al recinte. L’ocupació ha estat decidida per una assemblea feta en la mateixa facultat, a la qual han assistit uns dos-cents estudiants. Què bé, volen impedir que els que volen estudiar ho facin. Coses de la democràcia.\nEls anti-Bolonya desafien amb una altra manifestació sense esperar la versió de Saura. L’anunci dels estudiants s’entén com el plantejament d’un pols als Mossos d’Esquadra, ja que pretenen baixar per la Rambla peti qui peti, bo i sabent que és una opció prohibida per la policia.\nI tot això per a alguna cosa concreta?\n9 respostes a “I per a què servirà?”\na 25 març 2009 a les 1:05 Elies\nPer a res!\nLa cosa aquesta d’aquests quatre xalats és més de psiquiatria que d’universitats o d’estudiants.\nAvui mateix he tingut dades del saló de l’ensenyament (ara té un altre nom, em sembla). Els responsables de les diferents universitats estaven absolutament sorpresos de l’enorme acollida que els nous plans han tingut entre els futurs estudiants. A algunes universitats fins i tot se’ls hi han acabat els fulletons informatius.\nEl responsable de l’estand d’una universitat em comentava que mentre hi havia quatre d’aquests neardentals universitaris encadenats protestant pel que en diuen “pla bolonya”, tenien l’estand a rebentar de gentar, com mai.\nAquests neardentals universitaris poden fer el que vulguin, les barbaritats que vulguin, contra l’evolució de la història. Però la història, l’evolució, la millora, el futur, els hi passarà per sobre de manera implacable.\nTot el que han protagonitzat aquests xalats serà algun dia estudiat com el moviment més retrògrat i conservador, immobilista, que hi ha hagut mai a les nostres universitats. Aquesta és la seva única transcendència, ser objecte d’estudi com a fòssils immobilistes i conservadors. Molt antisistema, això sí.\na 25 març 2009 a les 7:55 enriccanela\nA mi em venen a veure estudiants joves, bastant il·lusionats amb els nous plans. És l’única realitat que tinc.\na 25 març 2009 a les 8:30 Júlia Rosell\nCrec que estaria bé que d’UNA VEGADA se separesin les coses:\nProblemes de finançament i beques -> dir-ho clar i manifestar-se davant el palau de la Generalitat i la conselleria pertinent\nNO A BOLONYA-> Anar a Madrid davant el ministeri\nNo al sistema de govern de les universitats-> Manifestar-se a les universitats\nPerò sietplau, siguem conseqüents, separem les coses que tot això comença a cansar ja.\nAra a la Uab, dijous vaga, es parla de fer una altra vaga la setmana que vé, que passa? Cada setmana vaga ara? Clar, si fós indefinida, s’hauria de fer referèndum, doncs ara cada setmana un, dos o tres dies.\nSi almenys els piquets FOSSIN merament informatius i gens coactius o agressius, potser la gent s’ho repensaria, o tindria més respecte per els que lluiten, però no, visca la visió única i lateral.\nJo, personalment, me’n començo a cansar, la setmana passada es van fer tres dies de vaga, va servir de “rentat de cara” per l’Assemblea? NO, i és mol trist, podrien haver-se guanyat més la gent.\nNo puc més amb el tema quasi, això estressa massa.\na 25 març 2009 a les 9:02 enriccanela\nNo servirà per a res. Només farà que els estudiants tinguin més problemes durant el curs.\nAquest problema de Bolonya és sectorial. Hi ha un general, les beques, però la resta depèn de cada pla d’estudis i centre en concret. Un en el debat ho va dir. Els plans d’estudi els fan els professors, ningú més (tret d’alguna participació esporàdica dels estudiants allà on volen participar).\nLa resta, rucades.\na 25 març 2009 a les 12:55 alumne\na 25 març 2009 a les 5:21 enriccanela\nJo no em puc afegir al grup perque en tinc massa grups i l’eina no em deixa si no em conviden explícitament, coses del sistema, però evientment, d’acord. Baixar per Les Rambles simplement és una provocació organitzada, model Kale Borroka.\na 25 març 2009 a les 11:51 una estudiant\npenso com la Júlia,\nestic cansada i l’altra vegada ja hi havia piquets,si passaves et miraven en una cara… i clar, passaves dient que anaves a pràctiques..\naquí cada persona hauria de poder fer el que la seva consciència li dictés… potser ells no volen fer classe, però potser jo si…\nperò clar… aquí la llibertat no és per tothom… i despres es queixen…\nno crec que demà vagi a classe… perdre 2 hores de viatge per no poder entrar o per entrar i que facin passaclasses o perqué vagin 4 i la classe es torni a repetir divendres…\nQuan diuen: han seguit la vaga un 80%… `haurien de dir quants d’aquells han anat a la manifestació, quants s’han quedat dormint tot el dia i, finalment, quants no hi han anat per no perdre el temps…\nL’altra hi vaig anar, vaig perdre el dia, ara tinc més feina,\ni molta mala llet.\na 26 març 2009 a les 4:48 enriccanela\nLa llibertat d’aquesta gent és que ells facin el que vulguin i imposin les seves normes. Sempre ha estat així. Són els que s’emparen en la democràcia per imposar el seu ordre.\na 27 març 2009 a les 3:23 Júlia Rosell\nJo segueixo dient que es poden tocar molts assumptes, però el seguiment hauria de ser PERSONAL.\nAra es vol fer un “event social” a l’entrada de la facultat a la part de fora, jo hi participaré sempre i quan no molesti a la resta dels companys.


Monogràfics del Taller de pintura creativa . ABSTRACCIÓ II\nDissabte 12-4-2014. (DS-62)\n4. ABSTRACCIÓ A PARTIR DE L’ESTRUCTURA DE LA NATURA II, agafant com a model fotos de lìquens.\nEcercici 6: Aquest exercici parteix de l’obra del Grup Portolà 10 (Brigitte Deluis, Àlex Palau i Marga Mascaró) titulada “Laboratori de líquens”, realitzada al III Encontre d’Art i Natura (CACIS).\nEs tracta d’experimentar amb la pintura fresca per pressió entre dues superfícies (decalcomania, tècnica surrealista inventada per Max Ernst). S’obtenen 2 imatges reflexes abstractes i orgàniques, amb colorits i barreges sorprenents. Treballem amb guaix i acetat.\nEcercici 7: Observant amb lupa els resultats dels nostres acetats, trobem un món increïble de textures i colors. En paper, pintem un paisatge abstracte inspirant-nos en aquests mons. Pintem a l’aiguada i també bufant la pintura per crear noves abstraccions orgàniques.\nconsultar: micromons (DS/37)\n5. ABSTRACCIÓ A PARTIR DE L’ESTRUCTURA DE LA NATURA III, agafant com a model les estructures de la natura: branques, arrels, fulles, rius, neurones, etc….\nEcercici8: Partim dels dibuixos de neurones de Santiago Ramón y Cajal per treballar l’estructura d’elements de la natura com si fossin mapes abstractes. Treballem amb base de guaix i amb tinta i pinzell.\nConsultar: confluències i divisions (DS/45)\n6. ABSTRACCIÓ A PARTIR DEL PAISATGE: representar el paisatge con una série de franges horitzontals i verticals, que van canviant de color, i definint diferents espais abstractes.\nExercici 9: ens inspirem en La pintura tàntrica de Sohan Qadri: La seva simplicitat en la representació del paisatge, assoleix un alt nivell d’abstracció. Mitjançant la minuciositat de les línies, la repetició subtil i els colors vibrants, s’aconsegueix un espai de contemplació interior.\nConsultar: art i espiritualitat (26tpc)


Carrer de Vic Oristà\nSí, IPA. 23189\nRef. cad.: 023A09001\nCal Ferrer Boig\nEl carrer de Vic està situat al nucli urbà d'Oristà, creuant-lo des del centre, a la plaça Major a tocar de l'Ajuntament, fins a l'extrem nord-est, als peus de Sant Sebastià.\nEs tracta d'un carrer llarg i estret i ascendent, recte en la primer part fins que gira a mà dreta a la part superior. Les cases estan distribuïdes a banda i banda exceptuant l'últim tram, on el carrer agafa una direcció oest-est i les cases estan situades només a la banda sud. La majoria de cases estan formades per planta baixa, primer pis i golfes, amb murs de càrrega de maçoneria de pedra i amb teulada de doble vessant amb aigües al carrer.\nSituant-nos a l'extrem sud del carrer es troba, en el nº 1, una casa que originalment eren dos habitatges independents. El que té façana a la plaça Major, cal Berengueras, conserva un portal motllurat amb la inscripció "1730 BONAVENTURA BARANGUERAS PARAIRE" a la planta baixa, al primer pis dues finestres emmarcades amb pedra bisellada, la de la dreta de les quals amb la inscripció incompleta "JOSEPH IHS IMA / ANI 1701" , i a les golfes una finestra emmarcada amb pedra bisellada i una altra emmarcada amb pedra motllurada. La part que dóna al carrer de Vic conserva sis obertures emmarcades amb pedra bisellada, dos portals a la planta baixa, uns dels quals amb la inscripció "RAFAEL SOLÀ AVE MARIA SIN PECADO CONCEBIDA 1695", tres finestres al primer pis, una de les quals tapiada, i una finestra a les golfes.\nAl seu davant, al costat est del carrer es troba en el nº 2 cal Pere, una casa que conserva un portal d'arc de mig punt adovellat i una finestra emmarcada amb pedra bisellada i la data de 1779 inscrita a la llinda a la planta baixa, i tres finestres al primer pis, una emmarcada amb pedra bisellada i dues amb pedra motllurada, una de les quals també amb decoració d'arc conopial a la llinda.\nTornant al costat oest del carrer es troba en el nº 3 cal Venturet, on es conserven dos portal i una porta emmarcats amb pedra bisellada, i una finestra emmarcada amb pedra treballada a la planta baixa. Al primer pis hi ha tres finestres emmarcades amb pedra bisellada i a les golfes dues finestres emmarcades amb monòlits de pedra bisellada i una eixida moderna.\nAl seu costat en el nº 5 hi ha ca la Madrona, una casa força reformada que conserva tres finestres emmarcades amb pedra bisellada al primer pis.\nTornant altra vegada al costat est es troba en el nº 6 cal Prat, una casa que únicament conserva un balcó emmarcat amb pedra bisellada.\nAl seu costat en el nº 8 hi ha ca la Bet, on es conserven dues finestres emmarcades amb pedra bisellada, a nivell de golfes.\nUna mica més enllà, en el nº 12, hi ha una casa que conserva sis finestres emmarcades amb pedra bisellada, una a la planta baixa, tres al primer pis, una de les quals reconvertida en balcó i una a les golfes, a més de dues finestres emmarcades amb pedra treballada, també a les golfes.\nAl seu davant hi ha cal Ferrer Boig, descrita en una fitxa individual, al costat de la qual creua el carrer del Pas Nou, formant una petita placeta a mig carrer de Vic.\nUn cop deixat enrere el carrer del Pas Nou es troba a mà esquerra cal Pastisser, descrita en una fitxa individual i a mà dreta, en el nº 16, ca la Quintana, casa on es conserva un portal emmarcat amb pedra bisellada.\nAl seu costat hi ha en el nº 16 cal Pere Bernat, on hi ha una porta i un portal emmarcats amb pedra bisellada, el portal amb la inscripció "RIERA" a la llinda, a la planta baixa, tres finestres emmarcades amb pedra bisellada al primer pis, i dues finestres emmarcades també amb pedra bisellada a les golfes.\nA la seva esquerra hi ha cal Julià en el nº 20, on es conserva una porta emmarcada amb pedra bisellada i dues finestres emmarcades amb pedra bisellada, una de les quals amb la data de 1665 i una creu inscrits a la llinda.\nTornant al costat oest es troba en el nº 15 una casa que conserva tres obertures emmarcades amb pedra bisellada: un balcó, una finestra i un portal que conté la inscripció "VALENTI BOXADERAS 1759" junt amb una creu a la llinda.\nA la seva dreta, en el nº 17 hi ha una casa amb cinc obertures emmarcades amb pedra bisellada, un portal a la planta baixa, un balcó i una finestra al primer pis i dues finestres emmarcades amb monòlits a les golfes.\nAl seu costat, en el nº 19, trobem una casa que conserva una finestra emmarcada amb pedra motllurada convertida en balcó i una finestra emmarcada amb monòlits de pedra bisellada a les golfes.\nPassant altre vegada al costat est es troba en el nº 22, una casa que conserva una porta emmarcada amb pedra bisellada i una inscripció molt esborrada a la llinda, i dos balcons emmarcats amb pedra bisellada al primer pis.\nA la seva esquerra, en el nº 24 hi ha cal Catri, casa que conserva una finestra i dos balcons emmarcats amb pedra bisellada.\nUna mica més enllà, en el nº 28, trobem una casa que conserva un portal emmarcat amb pedra bisellada a la planta baixa, dues finestres emmarcades amb pedra bisellada al primer pis i dues finestres emmarcades amb pedra treballada a les golfes.\nUns metres més amunt hi ha cal Rossell, descrita en una fitxa individual, i a partir d'aquest punt el carrer gira a mà dreta quedant totes les cases al costat sud i el costat nord ocupat pel pendent de la costa del Castell.\nSeguint el carrer, un cop havent girat a mà dreta, es troba en el nº 36, una casa que conserva una finestra emmarcada amb pedra bisellada i una altra amb pedra treballada al primer pis, i dues finestres emmarcades amb monòlits de pedra treballada a les golfes.\nMés enllà, en el nº 44 hi ha cal Curet Vell, on es conserva un portal emmarcat amb pedra bisellada.\nUns metres més a l'esquerra es troba en el nº 54, una casa que conserva tres obertures emmarcades amb pedra bisellada, un portal i dues finestres, una de les quals emmarcada amb monòlits.\nAl seu costat, en el nº 56, hi ha una casa que conserva un portal emmarcat amb pedra bisellada a la planta baixa, i una finestra emmarcada amb monòlits de pedra treballada al primer pis.\nJa al final del carrer es troba en el nº 64 cal Cisteller, on hi ha un portal emmarcat amb pedra treballada, una finestra emmarcada amb monòlits de pedra treballada i dues finestres emmarcades amb pedra bisellada.\nLa part superior del carrer, avui integrada com a carrer de Vic, era coneguda antigament com "el cap del carrer".\nEl carrer de Vic va formar-se al llarg dels segles XVII i XVIII als peus del camí ral que conduïa d'Oristà a Vic. Precisament és el camí ral el que dóna nom al carrer, ja que era una via de comerç important per al nucli d'Oristà.


Irvin D. Yalom | El blog d'Edicions de 1984\nArxiu d'etiquetes: Irvin D. Yalom\n«De la psicoteràpia existencial a la literatura didàctica». Adrià Mancebo sobre «Criatures d’un dia», de Yalom [El Temps\nPublicat el 2 Juny 2015 per edicions1984\nNovetat editorial: «Criatures d’un dia», d’Irvin D. Yalom\nPublicat el 4 Març 2015 per edicions1984\nPublicat dins de Novetats editorials\t| Etiquetat com a Irvin D. Yalom\t| Deixa un comentari\n«El problema de Spinoza», d’Irvin D Yalom, segons Glòria Farrés [El Punt Avui]\nPublicat el 5 Novembre 2013 per edicions1984\nEl divendres 25 d’octubre va sortir publicat a El Punt Avui un especial sobre les darreres novetats sobre la figura de Spinoza, signat per la Glòria Farrés. Un dels llibres que menciona és El problema de Spinoza, d’Irvin D. Yalom.\n‘El problema de Spinoza’, de Yalom\nA més de la traducció de l’Ètica de Spinoza, trobem actualment a les llibreries una altra obra, aquesta de caràcter literari i divulgatiu, que ens parla del filòsof jueu. Edicions de 1984 ha publicat la novel·la d’Irvin D. Yalom El problema de Spinoza, traduïda per Carles Miró. Aquesta obra, estructurada en dos temps, un que narra la vida de Spinoza i l’altre la vida de Rosenberg, un nazi jutjat i condemnat a mort a Nuremberg, ens permet una aproximació al filòsof des de la ficció. Yalom, psiquiatre i catedràtic de la Universitat de Stanford, ja havia novel·lat la vida de Niezsche i la de Schopenhauer. La novel·la se centra en el fort cop emocional que devia ser l’excomunió per a Spinoza. A partir de la psicologia moderna mira de reconstruir el món interior del filòsof. L’autor reconeix al pròleg la dificultat d’aquesta empresa. Potser amb la intenció de veure millor, a contrallum, ben delineades, les qualitats filosòfiques i personals de Spinoza, Yalom el contraposa a un jove antisemita: Alfred Rosenberg.\nAlfred Rosenberg era el cap de l’ERR, l’equip que s’encarregava de saquejar a favor del Tercer Reich els béns dels jueus. En l’informe que va fer després d’apoderar-se de la biblioteca de Spinoza fa constar: “Conté valuoses primeres obres de gran importància per a l’exploració del problema de Spinoza.” Aquest problema consistia a entendre com l’obra d’un jueu podia haver inspirat autors aris com Goethe, Hegel o Nietzsche. Aprofitant aquest misteri, la novel·la confronta el filòsof de la tolerància i la racionalitat al teòric del nazisme i ideòleg de l’Holocaust. La narració va desgranant les dues vides i contraposa dues actituds vitals antagòniques. La trama aconsegueix un cert suspens, una bona ambientació històrica, interessants explicacions sobre els estudis talmúdics i cabalístics que va rebre Baruch Spinoza, i reflexions sobre la psiquiatria i la psicoanàlisi. De tot això, en surt una novel·la d’idees que atrapa.\nAl 2011, John Berger imaginava a El quadern de Bento el contingut d’un quadern d’apunts perdut de Spinoza. Yalom també fantasieja, per bé que hi ha més pretensió històrica. Bona part del que fa dir a Spinoza o a Rosenberg ho extreu de l’obra i la correspondència de Spinoza i de les memòries de Rosenberg, que les va escriure mentre era a la presó durant els judicis de Nuremberg. Cal dir, però, que en algun cas les converses imaginades tenen un caràcter tan deliberadament d’anàlisi psicològica, que no deixen gaire espai al misteri que havia d’envoltar l’esperit de Spinoza. Tot és entenedor, massa clar, tot s’esdevé en un sol pla, sense la fondària que caldria esperar.\nEl deure de ser feliç\nEl millor de la novel·la de Yalom probablement és que mostra un Spinoza que entaula una lluita conscient contra les seves passions. De fet, potser una de les coses més valuoses de la filosofia de Spinoza és que ens convida a controlar les passions i a fer l’esforç d’estar alegres. Ens ensenya a valorar el conatus, les ganes de viure, que comporten els afectes actius, positius, ens fa celebrar el valor de l’alegria i el poder de la raó. Jorge Luis Borges, que estimava l’obra de Baruch Spinoza, diu: “Ese pobre hombre, quizá desdichado pero que no quería ser desdichado, que tenía el culto de la felicidad, que creía que debemos ser felices.”\nPublicat dins de Uncategorized\t| Etiquetat com a Irvin D. Yalom\t| Deixa un comentari\n«Les febrades de Baruch Spinoza». Xavier Ayén entrevista Irvin D. Yalom i escriu aquest article sobre «El problema de Spinoza» [La Vanguardia]\nFont: La Vanguardia / Xavier Ayén\nQuan, voraces, les tropes de Hitler van entrar als Països Baixos, es van dedicar a l’espoli de béns culturals, com és costum en els invasors. I van confiscar, entre altres coses, la biblioteca del filòsof Baruch Spinoza (1632-1677). Què hi devien fer? Potser els nazis van donar una ullada als escrits del pensador jueu racionalista que es va anticipar a la secularització i a l’Estat democràtic liberal? Els inquietava el llegat de l’home que va preparar el camí per a la Il•lustració?\nEntorn d’aquesta pregunta vertebra Irvin D. Yalom (Washington, 1931) la seva novel•la El problema de Spinoza, que ens arriba en versió catalana de Carles Miró (Edicions del 1984) i castellana de José Manuel Àlvarez-Flórez (Destino). Yalom fa, a la ficció, que el jerarca nazi Alfred Rosenberg s’obsessioni pel tema i corri cap a Amsterdam per estudiar in situ els papers del pensador. Visitant el Museu Spinoza de Rijnsburg, l’autor es va assabentar que “existeix un document nazi, escrit de pròpia mà per l’oficial que va confiscar la biblioteca, que assenyala que tot aquest material podrà ajudar els nazis a investigar ‘el problema de Spinoza’, sense més dades. Quin seria aquest problema? Vaig sortir d’aquell museu convençut que ja sabia com escriure la novel•la, centrada en l’enigma que conté aquesta pregunta i en la vida interior del filòsof’. Vida interior? Com sabem quina vida interior va tenir aquest pensador esquerp? “No en tenim cap dada -admet Yalom-. Però sí coneixements caracteriològics que ens aporta la psicologia moderna. Segurament va tenir una forta reacció emotiva en ser excomunicat: un edicte obligava a tot jueu a apartar-se d’ell per sempre, no podien parlar-li, tenir-hi relacions, llegir els seus escrits o acostar-se a menys de quatre metres i mig”. Però la vida interior són més coses: “Cert, fantasies, somnis, passions i anhel d’amor. Una quarta part de la seva obra més important, l’Ètica, es dedica a com superar la servitud de les passions. Això no va poder escriure-ho sense haver entaulat una lluita conscient contra les seves”.\nD’alguna manera, Yalom -psiquiatre i catedràtic a la Universitat de Stanford- ha connectat dos gèneres: el best seller d’intriga, amb els seus ressorts de suspens i colorista ambientació històrica, amb la novel•la d’idees, que introdueix elements propis de l’assaig divulgatiu. Després d’haver novel•lat les peripècies d’altres dos filòsofs (El dia que Nietzsche lloró, del 1992, i Un año con Schopenhauer, del 2005), ara li ha arribat el torn a Baruch Spinoza, un pensador que “sempre em va intrigar -explica, per correu electrònic des de Califòrnia- perquè, malgrat ser un home solitari, sense família ni comunitat, consagrat a l’escriptura de llibres, va aconseguir canviar el món a través de les seves obres”. L’atreia, a més, el fet que “va ser excomunicat pels jueus i censurat pels cristians”.\nA més, els personatges de dues de les seves novel•les anteriors, Nietsche i Shopenhauer, “van estar molt impressionats i influïts per les obres de Spinoza. li mostraré una carta escrita per Nietzsche sobre el seu descobriment de Spinoza. Diu així: ‘Estic totalment al·lucinat, totalment encantat. Tinc un precursor, i quin precursor! El que m’ha conduït inexorablement a ell ha estat inspirat per l’instint. No es tracta només de la seva tendència a incloure-ho tot, com faig jo, —fent del coneixement la força més poderosa— sinó que en cinc punts fonamentals de la seva doctrina em reconec a mi mateix (…): la seva negació de la llibertat de la voluntat, la teleologia, l’ordre moral mundial, l’altruisme i el mal. En suma: la meva solitud (Einsamkeit), que, com succeeix en ascendir muntanyes molt altes, sovint em dificulta respirar i fa que la circulació de la meva sang s’acceleri, es converteix almenys en una solitud dual (Zweisam-keit)”‘. En canvi, la fascinació del nazi Rosenberg cap a Spinoza és ficcional, tot i que, per a Yalom, “podria haver passat, ja que Rosenberg es creia filòsof. Preguntat per si sent que ha reinventat la novel•la filosòfica, replica: “El gènere que crec que he inventat seria més aviat la novel•la didàctica, aplicada a diversos temes. Per exemple, dono instruccions per a la formació dels joves psicoterapeutes a la novel•la Lying on the couch, (1996), no tot el que faig és de filòsofs”. Les idees de Spinoza sobre les contradiccions contingudes a la Bíblia són encara apreciades en l’actualitat, diu, “per molts acadèmics, que el veuen com un pioner que va actuar en la línia correcta”. Tanmateix, Yalom no creu que les seves idees sobre la conciliació de raó i fe tinguin una especial vigència avui, ja que, diu, “el món es torna cada vegada més secular, com ell volia, i, encara que jo personalment crec que podríem obtenir molta més saviesa de les tradicions religioses, en qualsevol lloc en què es produeix un acte de violència de masses trobem elements de fe i religió, només cal pensar en l’11-S o en l’Orient Mitjà”.»\nPublicat dins de Entrevistes, Ressenyes\t| Etiquetat com a Irvin D. Yalom\t| Deixa un comentari\nEp, #Faulkner! #llibresde84 twitter.com/DocumentaBCN/s… 11 minutes ago


Esports aquàtics Accessoris i recanvis preus a Xtremeinn, comprar, ofertes\n$ 50.02 $42.49\nJobe Chaser 4p Mainchamber\nJobe HD Sonar 4P Inner\nJobe Infinity Defender 2 m\nJobe Aero Center SUP Fin 9´´\nJobe Justice Strap\nJobe Chaser 3P Sidefloat INNER Left/Right\nJobe Bamboo/Titan Center Fin 10.6/11.6\nJobe HD Sonar 4P Cover\nJobe Single Lace Set Wkb Binding\nJobe Footman Loop Shock/Justice\nJobe Watersled Handle\nJobe Watersled Valve\nJobe Heavy Duty Combo Waterskis End Caps\nJobe Hydra 1p Inner 10´-18´\nJobe Aluminium Slalom Fin\nJobe Aero SUP 12.6 Center Fin 2016\n$ 162.76 $137.99\n$ 225.28 $190.99\n$ 135.63 $114.99\nJobe Multi Kit Towers 2.0\nJobe HD Shield 4P Inner\n$ 315.51 $267.49\nJobe HD Sonar 6P Backrest\n$ 180.46 $152.99\n$ 765.59 $648.99\nA xtremeinn, el nostre equip d’experts treballa perquè puguis fer la compra online de material de esports extrems amb totes les comoditats. Revisem el catàleg de Esports aquàtics a diari per oferir-te sempre els millors preus de Accessoris i recanvis; i assegurar-nos que tens al teu abast el catàleg més ampli de material de esports extrems sense moure’t de casa. A xtremeinn, la teva botiga online de esports extrems, sabem com d’important és per tu comprar el millor material. És per això que només et venem els millors productes de Accessoris i recanvis de les principals marques de esports extrems i al millor preu online. A més a més, et garantim la major seguretat al realitzar la compra online, i t’entreguem ràpidament els productes que més necessites sense que t’hagis de desplaçar. Fes la compra des de qualsevol dispositiu i t’ho portem directament a casa! Busques algun model en concret de Accessoris i recanvis d’alguna de les millors marques de esports extrems com per exemple Jobe, Dakine, Rip curl, Aztron, Unifiber, Quiksilver surfboards, Aqua marina, Crazyfly, Waveinn...? Com a distribuïdors oficials de cada una de les marques que tenim en catàleg, t’oferim una extensa gamma de Accessoris i recanvis i la total garantia legal del fabricant durant 2 anys. T’oferim una gran varietat de productes de esports extrems per tu i els teus amics a només uns quants clics de distància. A xtremeinn, la teva botiga de esports extrems online, tenim les últimes novetats de Accessoris i recanvis a nivell mundial. Si ets un amant de esports extrems a qui li agrada compartir l’esport amb amics o familiars o simplement disfrutar de la naturalesa, tenim milers de productes perquè puguis fer-ho ben equipat!


Esquerra Unida reclama a la Comissió Europea un informe per activar la clàusula de salvaguarda per als cítrics valencians – EUPV\nHome/Noticies/Esquerra Unida reclama a la Comissió Europea un informe per activar la clàusula de salvaguarda per als cítrics valencians\nEsquerra Unida reclama a la Comissió Europea un informe per activar la clàusula de salvaguarda per als cítrics valencians\nSira Rego: “Europa ha d’establir l’obligatorietat de realitzar estudis d’impacte abans de signar qualsevol tractat internacional”\nLa diputada d’Izquierda Unida a l’Europarlament, Sira Rego, ha reclamat a la Comissió Europea un informe sobre l’activació de la clàusula de salvaguarda per al sector cítric valencià, així com un estudi sobre l’impacte econòmic i la desprotecció dels agricultors valencians “que s’han vist obligats a fer front a una injusta situació de desigualtat de tracte degut a l’origen dels productes que arriben als nostres mercats gràcies als tractats internacionals que signen les autoritats europees”.\nRego va reclamar aquests informes durant el debat a la Comissió de Peticions de l’eurocambra d’una queixa presentada per un llaurador valencià a títol personal, que reclamava a la Comissió Europea una defensa més ferma dels productes locals. Davant la postura expressada al propi debat pel representant de la Comissió Europea, que atribuïa la crisi del sector citrícola a problemes d’organització sectorial i no a l’entrada de productes sudafricans, l’eurodiputada d’IU remarcava que “precisament aquesta petició és un exemple concret i real de com afecten els tractats internacionals de lliure comerç als petits i mitjans productors, a les persones”. Davant aquesta realitat, Sira Rego exigia accions concretes per a frenar els desavantatges a què fa front el sector: “Deu activar-se la clàusula de salvaguarda; s’ha d’actuar ja per posar fi a la desigualtat de tracte que pateixen els productors locals amb respecte als forans; s’ha d’establir l’obligatorietat de realitzar un estudi previ i un estudi d’impacte abans de signar qualsevol tractat internacional; i també s’ha de reforçar la comunicació en l’etiquetatge al voltant de l’origen dels productes i els tractaments fitosanitaris que reben”.\nLa Comissió va decidir mantindre oberta la petició per continuar estudiant possibles mesures: “A partir d’ara seguirem treballant el tema en la feina interna de la comissió, sense perdre de vista mai que tots els tractats de lliure comerç que signa la UE es basen en afavorir les grans multinacionals en detriment dels xicotets i mitjans productors. Ho estem patint al sector citrícola, però de ben segur ho comprovarem en altres àrees productives més prompte que tard. És necessari, com sempre hem insistit, lluitar tant als carrers com a les institucions per frenar aquesta política comercial que ens porta a la ruïna”.


els gustos reunits: PSUC\n....o Partit Socialista Unificat de Catalunya\nA servidora les polèmiques l'avorreixen molt, i si són públiques encara més, dit col·loquialment, passo. Però de tard en tard n'emergeix una que desperta el nostre interès, si més no, la nostra curiositat, no tant pel perfil ni el nom dels polemitzadors sinó per la vessant aclaridora que s'esdevé d'ambdues confrontacions.\nAquesta entrada que els porto avui és una mica llarga i fa referència a una entrevista que Vilaweb va fer a l'historiador Andreu Mayayo i la resposta de l'enginyer Ramon Gras, també publicada a Vilaweb, totes dues al voltant del PSUC. I les posem en columnes i en paral.lel per tal que ningú pensi que donem prioritats.\nLes fotografies són les publicades a Vilaweb.cat.\nAndreu Mayayo: ‘El PSUC és el millor partit de Catalunya, com a mínim del segle XX’\nAndreu Mayayo és catedràtic d’Història Contemporània a la Universitat de Barcelona i militant del PSUC des que, amb només 15 anys, va entrar a les Joventuts Comunistes de Catalunya\nAndreu Mayayo és catedràtic d’Història Contemporània a la Universitat de Barcelona i militant del PSUC des que, amb només 15 anys, va entrar a les Joventuts Comunistes de Catalunya. Durant els anys noranta va ser alcalde de Montblanc per Iniciativa per Catalunya. Ara, quan fa 80 anys que el petit Bar del Pi va veure néixer el PSUC només cinc dies després de l’aixecament franquista, ha coordinat el darrer número de la revista Nous Horitzons, que porta per títol ‘El PSUC: el millor partit de Catalunya’. Un títol que ell mateix reconeix ‘d’autoestima i provocador’.\n—Per què dieu que el PSUC és ‘el millor partit de Catalunya’?\n—És el millor partit de Catalunya, com a mínim del segle vint, per això hi ha tanta gent que no està en la pomada dels comuns ni de les confluències i que vindiquen el paper del PSUC. Perquè reconeixen el paper en la història de Catalunya. Fins i tot l’Oriol Junqueras. En Jordi Pujol no cal dir-ho, tota la vida se la va passar elogiant el PSUC. Per tant, no està pas malament que es vindiquin persones estretament lligades al PSUC i conegudes per altres facetes professionals o intel·lectuals com la Montserrat Roig, Ovidi Montllor, Miquel Martí Pol, Manolo Vázquez Montalbán, Jaume Perich… són el que són com a personatges, però eren militants del PSUC. La idea que ha estat una cosa positiva per la cultura política d’aquest país i per la cohesió social és l’herència del PSUC, l’empremta.\n—Quin és, per vós, l’ADN del PSUC?\n—És una organització política que neix de confluències. El PSUC és fill del frontpopulisme, de la polarització que hi ha en aquells moments entre feixisme i antifeixisme. Què tenia a veure el senyor Joan Comorera, que era conseller de la Generalitat de Catalunya, amb el senyor Pere Ardiaca, del Partit Comunista de Catalunya, un partit més aviat grupuscular, ortodox i dogmàtic. Com es podien entendre un sindicalista com Rafael Vidiella amb gent del Partit Català Proletari? D’altra banda, és un partit dels treballadors i, per tant, el conflicte social és fonamental en aquest partit. És un partit nacional i un partit que neix com a secció de la Internacional Comunista i per tant no tan sols de solidaritat sinó amb encarnació orgànica. Un partit que és el pal de paller de la lluita antifranquista i de la cultura unitària d’aquest país. I un partit que creu que el govern de les institucions és el que permet tenir els instruments de transformació social.\n—Com us definíeu en el camp nacional?\n—Des del seu naixement i en el seu ADN és un partit nacional català. No és nacionalista, ni en el seu ADN hi ha el que ara està de moda, que és l’independentisme. Tot i que hi ha hagut gent que ho eren i ho són, d’independentistes, o que en un referèndum on es pogués votar la possibilitat que Catalunya esdevingui un estat votarien a favor. Però, en tot cas, és un partit nacional català i això no és retòrica, sinó que és una cosa que impregna molt la gent que formava part del partit. Per exemple, Pere Calders, que serà militant del PSUC, explica com bona part del seu entorn i amics que eren gent profundament catalanista es van afiliar al PSUC perquè era la primera vegada que tenien una organització on se sentien còmodes, no tan sols perquè podien expressar-hi la seva plena catalanitat, sinó perquè no hi ha alliberament nacional sense alliberament social. I tota la resta, als seus ulls, eren una gent profundament conservadora. Nosaltres volem la revolució social i l’alliberament nacional i, per tant, el dret a l’autodeterminació.\n‘La idea que ha estat una cosa positiva per la cultura política d’aquest país i per la cohesió social és l’herència del PSUC’\n—Moltes vegades s’elogia el paper del PSUC com un actor que va ajudar a la integració durant anys en què va arribar molta immigració a Catalunya.\n—Ho reduïm tot a tema de llengua i el més important a vegades és adoptar el règim demogràfic del país on arribes. A mi la gent de Bonavista, als barris de Tarragona, m’explicaven: ‘La meva nena és catalana perquè té dos fills i ha dit que prou’. Aquell senyor que venia de Còrdova tenia molt clar, ell que tenia vuit germans, que la seva filla ja era catalana no perquè parlés en català ni mengés pa amb tomàquet, sinó perquè només havia decidit tenir dos fills.\n—Però també en la qüestió lingüística va ser important…\n—És veritat que aquí ens va ajudar molt el compromís polític de gent que venia de fora, que venia del PCE, que va militar al PSUC i que van esdevenir dirigents sindicals. I el prestigi aconseguit a les fàbriques i als barris obrers en la defensa no tan sols de les llibertats sindicals o dels drets socials i laborals, sinó també de les llibertats nacionals. Que això fos bandera de gent com en Cipriano García ajuda i molt! Molta gent que ve d’altres llocs comença a aprendre el català llegint Treball i són els primers a defensar les institucions catalanes. És important que en Cipriano García l’any 66, dos després de la constitució de CCOO, proposés canviar el nom i que a Catalunya el nom fos la Comissió Obrera Nacional de Catalunya. I que, com que era la CONC, en el següent 11 de setembre havien de participar-hi. És a partir de l’any 67 quan la Diada pren musculatura i hi ha detinguts. Ja no és una cosa, amb tots els respectes, de jocs florals, sinó que hi ha gent que se la juga en la vindicació també nacional de Catalunya. Per tant, no és un tema automàtic, és un tema complicat i de vegades no ens n’adonem de la importància que té que una gent que la seva llengua materna és el castellà hagin adoptat el català com a llengua materna i paterna pels seus fills.\n—Quan comença a militar, a dins, com s’explica el paper del partit durant la guerra?\n—Si el PSUC té alguna cosa, és que és el partit dels historiadors. La discussió del passat i l’autocrítica… semblem molt catòlics. A mi sempre em van explicar que el PSUC era un partit d’ordre i jo crec que és així. El desordre és el capitalisme. Aquesta cultura d’ordre fa que molta gent que ve de la tradició ‘psuquera’ s’allunyi d’emocions fortes i de flamarades. Això és el que a mi m’expliquen de la guerra i del posicionament davant d’una possibilitat de defensa de la república. A vegades les bones intencions el que provoquen són afebliments i divisions.\n‘El PSUC era un partit d’ordre. El desordre és el capitalisme’\n—Des del partit, com s’assumeix la participació del PSUC en la desaparició d’Andreu Nin?\n—Una cosa és entendre i l’altra és justificar. S’ha d’entendre la polarització entre feixisme i antifeixisme dels anys 30 i la lluita per l’hegemonia política de l’obrerisme marxista, en el qual la gent del POUM té unes posicions i la gent del PSUC unes altres. La presència soviètica a la guerra reforça els estalinistes del PSUC, això és evident, i contribueix dins del sectarisme a l’eliminació, fins i tot física de l’adversari acusat de traïdor. La repressió no ve només per part del PSUC, també d’Esquerra Republicana i d’unes institucions republicanes que està afeblint el POUM. Dit això, la historiografia està dient que la penetració de quintacolumnistes i d’agents italians a les files del POUM és certa.\n—Però us preguntava per Nin.\n—Això que t’he dit no justifica l’assassinat d’Andreu Nin, però que el POUM era una organització feble i amb penetracions contrarevolucionàries és cert. I que la gent del POUM durant la guerra freda són agents de la CIA també. Com que són adversaris dels estalinistes, els Estats Units financen dirigents del POUM en la lluita cultural de la Guerra Freda. És que sinó hi ha cert complex de culpabilitat. Hi ha una part de la burgesia catalana que és collonuda i que té certa admiració pel POUM purament i simplement perquè era l’adversari del PSUC. I aquesta admiració és la que fa que tinguem tants documentals i llibres que parlen del POUM com ‘la nostra esquerra’ davant dels estalinistes que vénen de fora. Vostè no se’n recorda del juliol del 36 quan aquests del POUM eren els que pujaven pel passeig de Gràcia i ho van arrasar tot?\n—En què consisteix l’estratègia de reconciliació nacional que adopten el PCE i el PSUC a finals del franquisme?\n—Quan l’any 56 s’aprova la política de reconciliació nacional parteix del fet que han passat 20 anys des de l’inici del conflicte, la situació internacional és adversa, no ens ajudarà ningú, i l’única manera d’acabar amb la dictadura és aconseguint amplis esforços de gent que cregui que la dictadura és un impediment, no només pels drets humans, sinó per l’economia del país. El denominador comú és la creença que la sortida de la dictadura passa per una amnistia per tothom, també pels col·laboradors de la dictadura. Si et poses a la pell de molts militants del PSUC que durant aquells 20 anys les han passades de tots colors, hi ha unes discussions brutals. Quan tu ets conscient que la sortida no es farà penjant pels collons els feixistes i no es farà amb la bandera tricolor per la qual tu i els teus ho heu donat tot…\n—M’imagino que no tothom ho entenia.\n—No, és clar. Hi havia un dogma de fe i el que fes el PCUS anava a missa. Quan els responsables van a les agrupacions a explicar els posicionaments del partit hi ha molta gent que pensa que estan bojos i surten escissions. De cop i volta el 77 apareix gent que havia hivernat i s’havien perdut aquesta part de la pel·lícula des del 56 i diuen que si no hi ha el restabliment de la República ni hi ha democràcia a Espanya.\n‘Hi ha una part de la burgesia catalana que és collonuda i que té certa admiració pel POUM purament i simplement perquè era l’adversari del PSUC’\n—Voleu dir que qui diu que la política de reconciliació va desmobilitzar l’Assemblea de Catalunya i va evitar una ruptura democràtica són els que havien estat hivernant?\n—Hi havia de tot. Podem ser crítics però crec que s’és molt injust amb la transició, perquè no s’entén que la transició és passar d’una dictadura a una democràcia. Si la Transició era la nacionalització del Banco Bilbao Vizcaya, doncs va ser una puta merda la Transició. Si la Transició era el socialisme, tu diràs! Com tota transició, té un preu.\n—Com es viuen al PSUC aquells anys 80 de crisi entre leninistes, eurocomunistes i prosoviètics? El naixement del Partit dels i les Comunistes de Catalunya és percebut com el principi de la fi?\n—La crisi del 1981 ve després d’un cicle que comença el 1977 en què el PSUC aconsegueix un consens electoral important, sobretot a les municipals del 79. A partir del 80 tothom es pensava que hi hauria un govern liderat per les esquerres i hi ha un escenari no previst d’un govern de CiU amb Jordi Pujol de president. És la primera sorpresa i jo crec que està en els orígens d’una confrontació en una organització política engreixada i preparada per governar. La manca de perspectiva d’un instrument de govern a curt termini és el que accelera una polarització importantíssima.\n—Tu on et situaves en aquells moments dins del partit?\n—Jo era del que se’n deia el corrent leninista. Però jo crec que aquestes discussions són excuses, el malestar de fons és el d’una organització que ha donat el bo i millor d’ella mateixa durant la Transició, que ha recollit un consens electoral importantíssim, però que l’escenari que s’obre no és l’esperat. A Espanya el PSOE ha aconseguit una cosa extraordinària: situar-se com el primer partit de l’esquerra espanyola sense col·laborar amb els comunistes més enllà del món municipal. Tot això que passa ara ve de lluny.\n—Fins al punt que el partit que tothom elogia en un moment determinat convé més congelar-lo.\n—Amb l’escissió la majoria marxa, aquest és el problema. Si es mira des del punt de vista electoral el 82 i el 84 queda reduït a una quarta part del que teníem. El PSUC com a vehicle de vinculació amb els ciutadans pràcticament el 86 desapareix. El 87 a les municipals la marca ja és Iniciativa i el 88 la coalició electoral també, amb la qual cosa el PSUC desapareix. O reneix amb Iniciativa.\n—Abans dèieu que semblàveu catòlics. Què van suposar persones com l’Alfons Comín i el seu ‘cristians al partit i comunistes a l’església’?\n—Jo crec que una de les evolucions dels anys 60 i 70 és l’assumpció de la laïcitat com un principi de tolerància. És en aquest context quan fenòmens com Cristians pel Socialisme s’uneixen i el PSUC guanya musculatura. Alfonso Comín serà el mascaró de proa d’un sector que ve d’aquest món. En el naixement de Comissions Obreres és més important la gent que ve d’organitzacions catòliques que no pas els mateixos dirigents comunistes. Però sense la Joventut Obera Cristiana o l’Acció Catòlica Obrera no s’entén CCOO. Serà un trencament brutal amb una cultura maniqueista del franquisme que no entenia que de catòlics ni podia haver de tot tipus i podien militar en qualsevol tipus de partit.\n—Un altre nom il·lustre: Josep Solé i Barberà. ‘La veu del PSUC’, dieu vós.\n—En Solé i Barberà explica molt bé l’ADN del PSUC. L’any 1931 forma part dels escamots de defensa del president Macià. I l’1 de maig els treballadors van a la plaça Sant Jaume a dir que la República està molt bé però que cal millorar les condicions socials. Allà es donen ordres als escamots de sortir a apallissar els treballadors. Aquell dia Josep Solé i Barberà va deixar els escamots. Una persona catalanista de pedra picada, formada al Bloc Obrer i Camperol, però que entenia que allò que determina la nostra actitud a la vida és el conflicte social. I, per tant, ell es va complicar la vida, i molt, a la clandestinitat.\n—Qui és Gregorio López Raimundo dins del PSUC?\n—És la icona de la lluita en la clandestinitat. Segurament és qui encarna millor la generació de les Joventuts Comunistes Unificades que després de la repressió fortíssima de postguerra va passar a organitzar el partit a l’interior i després a dirigir-lo i portar-lo fins a la legalització el 77. A Gregorio López Raimundo el marca la mort tràgica del seu germà Antonio, gran dirigent d’UGT i del PSOE a Catalunya, en un control a Binèfar just el dia que es va fundar el PSUC i quan ell ja era membre del Comitè Central de Milícies Antifeixistes. Cal recordar que un altre germà, Joaquín, va ser un dels supervivents de Mauthausen i el gran amic de Francesc Boix, el fotògraf de l’infern. És qui custodiarà totes les fotografies que van poder treure del camp i les va donar molts anys més tard a la Montserrat Roig perquè fes Els Catalans als camps nazis. En resum, Gregorio López Raimundo el que representa és el gran dirigent del PSUC en la clandestinitat.\n—I Antoni Gutiérrez Díaz?\n—‘El Guti’s el gran arquitecte de la política unitària de l’antifranquisme: crea l’Assemblea de Catalunya, que no és una cosa de partits i de notables, sinó que entén que hi ha d’haver societat civil. I que sense majories àmplies no avançarem ni socialment ni nacionalment. Per mi en això el Guti té més raó que un sant.\n—En canvi, Josep Termes deia que va deixar el PSUC quan ‘en un partit obrer portat per obrers i van entrar els nois de casa bona a manar’.\n—És difícil parlar dels morts i sobretot del teu mestre, historiogràficament parlant. Termes va ser militant del PSUC fins a la seva legalització el 77. El PSUC aleshores no era un partit ni de pijos ni dirigit per pijos. Termes podia deixar el PSUC per moltes raons, però dir que és perquè el dirigia gent de casa bona jo crec que és injust per part seva. En aquells moments Termes per molta gent era un punt de referència dins del PSUC encara que després, com en Sacristán, facin altres opcions. Quedem-nos amb què l’únic partit en què va militar Josep Termes va ser el Partit Socialista Unificat de Catalunya.\n—I un perfil contradictori que també va sortir del PSUC i va acabar ostentant càrrecs amb el PSC: Jordi Borja. Primer ideòleg del Model Barcelona amb Pasqual Maragall i després impulsor de Barcelona en Comú.\n—Si Solé i Barberà era el sentit de classe, Jordi Borja expressa el sentit de partit de govern. És una de les ments més brillants sobre el paper que ha de jugar el municipalisme en la transformació de la societat. I ho ha fet des del punt de vista teòric com a regidor de l’ajuntament de Barcelona. Contradiccions? Jo crec que hi ha més fils conductors que contradiccions en la seva posició. Hi ha elements de transformació en allò que se’n diu el Model Barcelona fins al punt que els que ara manen a l’ajuntament de Barcelona han canviat la seva vindicació d’aquest model.\n‘Termes podia deixar el PSUC per moltes raons, però dir que és perquè el dirigia gent de casa bona jo crec que és injust per part seva’\n—El discurs de Barcelona en Comú explica poc que té elements de continuïtat amb aquest Model Barcelona?\n—Barcelona en Comú també és una cosa molt plural i hi ha gent que ve de governar Barcelona des de l’any 79, els de la cultura PSUC i ICV, no tan sols com a càrrecs públics sinó com a tècnics municipals, que són tan importants o més en la política municipal.\n—Xavier Domènech sol traçar una línia des dels republicans federals del s.XIX, passant per la primera ERC i el PSUC i fins a En Comú Podem. Esteu d’acord que siguin els hereus naturals del que va representar el PSUC?\n—El que és important és que en cada moment la gent sigui capaç de crear organitzacions col·lectives democràtiques de transformació social. Coses útils. Les coses, com tot a la vida, poden ser útils durant un temps i si deixen de ser útils per les raons que sigui el que cal fer és canviar. Canviar no vol dir que no tinguis passat o tradició.\n'Quan Mayayo presenta el PSUC com “un partit que és el pal de paller de la lluita antifranquista i de la cultura unitària d’aquest país” obvia deliberadament que a partir del pacte germano-soviètic de 1939 entre Hitler i Stalin, tan el PCE com el PSUC van abandonar tota lluita contra el recentment victoriós règim totalitari de Franco'\nPer: Ramon Gras\nEl jove senador John F. Kennedy, representant l’estat de Massachusetts, va pronunciar un parlament al Senat dels Estats Units d’Amèrica del 2 de juliol de 1957. Kennedy va titular la seva intervenció L’Imperialisme, l’enemic de la llibertat, i va iniciar el seu discurs amb les següents paraules: “President, la força més poderosa en el món d’avui no és ni el comunisme ni el capitalisme, ni tampoc la bomba termonuclear ni els míssils teledirigits: la força més poderosa és l’etern desig de l’home d’ésser lliure i independent”. L’Evangeli de Joan, en el capítol 8, versicle 32 atribueix a Jesús les següents paraules: “la veritat us farà lliures”. La recerca honesta i constant de la veritat suposa un esforç humà i intel·lectual que cap persona amb alçada de mires no pot defugir.\nEl polític, filòsof i superb orador Ciceró estimava que “la veritat no es corromp tant amb la mentida com amb el silenci”. Vilaweb ha publicat el 22 de juliol de 2016 una entrevista a l’historiador Andreu Mayayo sota el discutible títol El PSUC és el millor partit de Catalunya, com a mínim del segle XX. Sorprèn l’entrevista per la quantitat de mentides, falsedats, inexactituts, arbitrarietats i fal·làcies de tota mena que l’entrevistat presenta amb un atreviment digne de millor causa. Sorprèn que tal nivell de fanatisme ideològic i de sectarisme no suposi un obstacle per a exercir de catedràtic d’història contemporània. Però en un règim de monarquia borbònica hereva de la dictadura franquista i fonamentada en mentides i fal·làcies de tota mena hom hi pot trobar tota mena de casos. A desgrat d’això, el sofert lector por trobar una pista decisiva que expliqui el nivell de mendacitat de les opinions de l’entrevistat en el tram final del text. Cap al final de l’entrevista el periodista pregunta “Tu on et situaves en aquells moments dins del partit?”, i Mayayo respon eloqüentment: “Jo era del que se’n deia el corrent leninista”.\nLa revolució democràtica a Rússia el febrer de 1917 agafà Lenin per sorpresa a Alemanya. Quan torna precipitadament a Rússia escriu de manera improvisada les famoses “Tesis d’Abril”, que els revolucionaris de totes les tendències (republicanes, liberals, llibertàries, socialistes revolucionàries, etc.) que lluitaven per a derrocar la tirania del tsarisme consideraren absurdes, allunyades de la realitat i que va dur a més d’un a plantejar-se fins i tot si Lenin s’havia tornat boig. Cal tenir present que Lenin fou un partidari de les teories de Marx, teories que pretenia dur a la pràctica imposant la “dictadura del proletariat” per part d’unes “minories audaces” que dirigissin el partit comunista amb mà de ferro i manipulessin la opinió pública mitjançant l’agit-prop. En una sort d’anti-eslògan, obertament contrari al lema de l’Evangeli de Joan, Lenin considerava que “la mentida és una arma revolucionària”. Lenin defensava que l’únic factor deteminant de la història eren les forces econòmiques, llur evolució duria ineluctablement al triomf de la dictadura marxista. Lenin era contrari a la llibertat humana, i quan Fernando de los Ríos durant la seva visita a Rússia el 1920 li va recriminar horroritzat pel règim de terror i repressió totalitària imposat pels marxistes quan hi hauria llibertat a la Rússia bolxevic, Lenin contestà “Llibertat? Llibertat per a què?”.\nMarx, al seu torn, fou un teòric que no va vacil·lar a l’hora de plagiar en la seva obra autors molt anteriors sense tenir el detall de citar-los, tal i com va denunciar l’intel·lectual llibertari Eusebi Carbó en el seu estudi publicat el 1941 titulat eloqüentment La bancarrota fraudulenta del marxismo: cap ni una de les set idees principals del marxisme és original, sinó que conceptes com el materialisme històric, la lluita de classes, la plusvàlia són mers plagis d’autors com Ricardo, Caen, Deville, Turgot, Mirabeau, Proudhon, Lamennais, Lassalle, Sismondi, Thomson, Smith, Babaef, Fourier i tants d’altres. D’altra banda, les teories de Marx es fonamenten en axiomes mai demostrats, com el materialisme històric, la negació de la llibertat humana, l’evolució ascendent de la humanitat, la teoria del valor, o la inexorable arribada del paradís a la terra per la via de la dictadura comunista. Val a dir, a més a més, que cap ni una de les profecies de Marx es va acomplir, començant per la que assegurava que el comunisme triomfaria en primer lloc en les economies més dinàmiques del moment, com l’anglesa i l’holandesa. El marxisme, al contrari, va fer fortuna en els països amb les economies més enrarerides i entre les poblacions menys cultes d’occident, com la Rússia dels tsars, mentres que a les societats més dinàmiques, pròsperes i desvetllades d’Europa les idees llibertàries van florir, com és el cas de París, de Catalunya i bona part de l’Espanya republicana, o de Baviera a Alemanya.\nMayayo fa un elogi entusiasta del PSUC, al qual considera “el millor partit de Catalunya”, presentant aquest partit com a “fill del frontpopulisme”. El que Mayayo omet és que el PSUC va néixer per iniciativa de la Komintern estalinista, seguint escrupulosament les directrius exposades per Stalin el 1935 al VII congrès de la Internacional Comunista dirigida per l’aparell buròcrata estalinista. El mateix any de la seva fundació, el PSUC es va adherir a la Komintern i els seus líders i militants van expressar durant dècades la seva adhesió a les tesis de l’estalinisme, i mostraren obediència absoluta a les consignes difoses pels col·laboradors del dictador georgià. Joan Comorera, líder del PSUC posteriorment traït i entregat a la policia franquista per Santiago Carrillo, declarava el 1936 que l’URSS era “ la pàtria proletària sàviament dirigida per Stalin, torxa altíssima i inexhaurible que il·lumina el camí de la pau, del pa i de la llibertat a tots els pobles i els homes oprimits del món!”. Comorera no vacil·lava a l’hora d’afirmar que “ara més que mai, visca Stalin! Visca la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques! Visca la Internacional Comunista!”.\nAquesta iniciativa soviètica coincidia en el temps amb els Processos de Moscou, també coneguts com la Gran Purga, l’atroç campanya de repressió estalinista executada al llarg i ample dels anys trenta que van suposar l’anihilament sistemàtic d’opositors del règim soviètic per la via del segrest, l’extorsió, la tortura, l’assassinat, l’emmetizinament, l’empresonament en gulags i camps de concentració, el treball esclau i fins i tot les experiències monstruoses de canibalisme forçós com el cas de la Tragèdia de Nazino. Casos que eren la conseqüència natural en un règim que havia induït milions d’ucraïnesos a morir de fam durant la Gran Fam de principis de la dècada del 30, un episodi de crim d’estat conegut com Holodomor. Aitals crims d’estat foren executats de manera implacable per Stalin i la seva cort de genocides adul·ladors, enstre els quals hi trobem personatges com Beria, Zinoviev, Yezhov, Martov, Yagoda, Uritski, i companyia.\nMayayo no només no esmenta que els dirigents i militants del POUM es van rebel·lar contra les atrocitats de l’estalinisme, que varen denunciar de manera clara i contundent en els seus òrgans de comunicació, com La Batalla, sinó que contribueix a difondre i propagar irresponsablement les consignes estalinistes presentades pels agents soviètics enviats a Espanya durant la guerra civil, i mantingudes durant la guerra freda. Mayayo no dubta a afirmar, sense aportar-ne cap prova solvent, que “la gent del POUM durant la guerra freda són agents de la CIA també. Com que són adversaris dels estalinistes, els Estats Units financen dirigents del POUM en la lluita cultural de la Guerra Freda. És que sinó hi ha cert complex de culpabilitat. Hi ha una part de la burgesia catalana que és collonuda i que té certa admiració pel POUM purament i simplement perquè era l’adversari del PSUC. I aquesta admiració és la que fa que tinguem tants documentals i llibres que parlen del POUM com ‘la nostra esquerra’ davant dels estalinistes que vénen de fora”.\nQuan Mayayo presenta el PSUC com “un partit que és el pal de paller de la lluita antifranquista i de la cultura unitària d’aquest país” obvia deliberadament que a partir del pacte germano-soviètic de 1939 entre Hitler i Stalin, tan el PCE com el PSUC van abandonar tota lluita contra el recentment victoriós règim totalitari de Franco. Mentres que nombrosos grups de supervivents republicans, llibertaris, socialistes i d’altres antifeixistes van continuar la lluita clandestina contra el règim totalitari del general Franco, els partits de la Komintern van optar, com el PCF a França, per defensar el pacte i acatar les consignes difoses pels agents d’Stalin. Mayayo no fa esment en cap cas dels nombrosos comitès cenetistes que foren detinguts, empresonats i represialiats entre 1939 i ben entrats els anys seixanta.Mayayo no esmenta en cap cas, tampoc, la influència nefasta d’agents com Ernö Gerö, fou posteriorment clau en la repressió de la revolta hongaresa de 1956, i instigador de les txeques de tortura i d’altres camps de concentració dirigits per estalinistes que operaven clandestinament a la rereguarda republicana. L’historiador Mayayo no recorda tampoc el cas de l’ambaixador Rosenberg, o del Cònsul Antonov-Ovsenko, ambdós vinculats al PCE i al PSUC i jutjats i anihilats per ordre d’Stalin tan aviat com van tornar a Rússia. Ni esmenta en cap moment les memòries de Jesús Hernández (“Yo fui ministro de Stalin”) o de Valentín González El Campesino (“Yo elegí la esclavitud”), ni les de Dolors Martí, militant del PSUC de Tarragona que reconeixia obertament i de manera coratjosa que els Fets de Maig es devien fonamentalment a les intrigues dels agents soviètics que dictaven les consignes oficials del PSUC, dels seus òrgans i periòdics, i dels seus dirigents.\nTots aquest oblits deliberats de l’historiador Mayayo tenen la seva lògica continuïtat en la resta de l’entrevista, en la qual se sorprèn de la coherència dels antifranquistes que s’oposaven a la monarquia hereva del franquisme per la de Ley Sucesión a la Jefatura del Estado impulsada pel propi Franco, i afirma que “de cop i volta el 77 apareix gent que havia hivernat i s’havien perdut aquesta part de la pel·lícula des del 56 i diuen que si no hi ha el restabliment de la República ni hi ha democràcia a Espanya”.\nJohn F. Kennedy considerava que “una nació es revela a sí mateixa no només pels homes que produeix, sinó també pels homes a qui honora, els homes a qui recorda”. Un règim fonamentat en la llibertat política col·lectiva i en les llibertats i deures individuals, un règim veritablement democràtic és un sistema en el qual els ciutadans són curosos a l’hora d’elegir als homes i dones que recorda i a qui ret homenatge, i on aquests cerquen d’aproximar-se a la veritat de manera honesta, rigorosa, oberta i generosa.


Un favorit al títol com el Kazan, la millor benvinguda a l’EuroCup - El Periòdic d'Andorra\nUn favorit al títol com el Kazan, la millor benvinguda a l’EuroCup\nEl MoraBanc rep l’equip de Quino Colom amb l’al·licient d’un possible duel de germans\nEls jugadors del MoraBanc, durant el partit a casa de la Lliga Endesa contra el Fuenlabrada. | Martín Imatge / BC Andorra\nAndorra tornarà a respirar aquesta nit l’aroma de la competició europea, 21 anys després de jugar la Copa Korac. Esperen emocions fortes a partir de les nou de la nit al Poliesportiu, entre d’altres coses perquè la benvinguda a l’EuroCup serà davant l’Unics Kazan de Quino Colom, ja consagrat com una estrella del Vell Continent. El duel de germans pot ser històric.\nGuille ni s’ho creu: «Estic preparat per si l’entrenador em fa sortir a la pista. Mai he jugat contra Quino en partit oficial. Hem parlat molt per whatsapp i a la pista serem rivals, però sempre fa il·lusió enfrontar-te al teu germà i més en una competició com l’Eurocup». El petit dels Colom, a més, no va desaprofitar la oportunitat de demanar l’ajut del jugador número sis: «Esperem que vingui molta afició per ajudar-nos.\nJoan Peñarroya també es va mostrar feliç «de viure competició europea de nou» tot i que també va apuntar que espera una temporada sense respir: «No hi ha temps per tenir sensacions perquè acabes un partit i ja has de preparar el següent».\nEl tècnic del MoraBanc poc va parlar de la ratxa que porta el seu equip i va preferir recordar que contra el Kazan serà un partit «important per al país» ja que es tracta d’un dels equips «cridats a ser favorit per guanyar aquesta competició». Poc s’ha de dir sobre el rival que tindran els tricolors davant, conegut a tota Europa i amb un potencial econòmic que el fan aspirar a tot aquesta temporada. Compta amb jugadors de primer nivell, atlètics, físics, grans i polivalents, un director de joc que coneixem molt bé aquí i que porta la batuta de l’equip... Però nosaltres tenim molta il·lusió per jugar un bon partit i aconseguir la victòria.


Informe de tast de cafè a Guatemala - Informes De Tast | Abril 2020\nLa trentena de cafès de Guatemala que vam seleccionar per a l'article total d'aquest mes van ser notablement veritables per formar aquest origen emmagatzemat i celebrat. En la seva majoria, van ser bellament estructurades i equilibrades, però sorprenent i original en detall. El més tradicionalment és la naturalesa tradicionalista de la producció de cafè de Guatemala, la barreja sovint imprevisible de varietats tradicionals d’Aràbica que conformen les plantacions de cafè guatemaltecs i la fidelitat dels productors als mètodes tradicionals d’eliminació de fruites localment, que van animar junts les subtils i atractives variacions del clàssic que hem trobat entre les mostres d’aquest mes entre copes mullades. És cert, els terrors de cafè de Guatemala són més variats que els de la majoria d’altres orígens de l’Amèrica Central, però amb les mostres d’aquest mes, l’impacte diferenciat (i sovint hipotètic) sobre la copa creada pel terroir semblava estar en gran mesura anul·lat per l’impacte més evident de la varietat botànica. i les variacions de processament.\nMalgrat la reconfortant tranquil·litat que la gran tassa processada en humit de Guatemala continua, ja que durant dècades, en la seva estructura suau i la seva subtil varietat aromàtica, hi va haver signes de canvi suggerits pels trenta-dos cafès que vam coure.\nrevisió de cafè jacobs\nExperiments amb varietat, però no amb processament\nUn clar signe del canvi va ser l’experimentació del productor amb varietat botànica. A més dels cafès produïts a partir de la barreja habitual (encara que variable) de varietats Bourbon, Typica i Caturra que tradicionalment constitueixen la producció de Guatemala, hem rebut diverses mostres consistents completament en cafè de varietats que fins fa poc no eren gens pròpies de la producció de Guatemala. mostres de la moda i espectacular varietat Gesha, per exemple, i mostres de l’híbrid Pacamara, de gran audàcia, sovint distintiu, una varietat més associada a El Salvador. També vam tenir una mostra produïda a partir d’un híbrid insòlit de Maragogipe i Caturra anomenat Maracaturra, i un esplèndid borbó groc hebrid.\nPerò, malgrat els signes dels esforços dels productors per diferenciar-se per varietat botànica, només vam rebre una mostra que representa un experiment amb un mètode alternatiu de processament. Es van provar només uns cafès naturals secs i sense cap mena de fruita seca, tant de tipus cada vegada més populars a Costa Rica com a Panamà, per exemple. Potser això és una indicació que els productors de Guatemala segueixen sent fidels a les seves tradicions locals en processament ortodox, tot i que alguns estan disposats a experimentar amb varietat botànica.\nL’amenaça del cafè de rovell i els cafès certificats\nPel que fa al canvi negatiu i més difícil, Guatemala, com tota Amèrica Central, pateix un devastador brot de rovell de fulles o roya, una malaltia fúngica que en el passat ha diezmat indústries senceres del cafè i per a les quals no hi ha cap simple. prevenció o reparació. El darrer esclat als països llatinoamericans pot ser una anomalia única o pot ser un símptoma permanent i depriment del canvi climàtic a causa de l'escalfament global. La informació que filtra fora de Guatemala suggereix que els productors que persegueixen l’agricultura ecològica han estat més afectats pel rovell que els agricultors que persegueixen l’agricultura convencional i els petits agricultors que no poden pagar el tractament químic dels seus arbres han estat encara més greus.\nEn cas afirmatiu, això pot explicar el nombre relativament baix de mostres orgàniques i de comerç just que hem rebut per a la copa d’aquest mes. Guatemala, com el sud de Mèxic, destaca per les seves nombroses cooperatives de petits agricultors explotadors, moltes de les quals especialitzades en cafès orgànics. Aquestes cooperatives sovint representen comunitats de pobles indígenes que mantenen la seva cultura i llengües locals. Per a mi, aquestes cooperatives, amb els seus cafès rarament pocs, però sovint atractius i distintius, són un dels tresors del món del cafè especialitzat. Espero que el nombre relativament baix de cafès orgànics d’aquest mes no es degui a contratemps causats pel brot de l’oxidació, tot i que em temo que ho sigui.\nUna explicació alternativa al nombre relativament reduït de cafès orgànics / de comerç just presentats aquest mes és que la certificació ecològica / de comerç just ja no és el diferenciador del mercat que abans era per a les petites empreses de torrefació. El comerç orgànic / just ha entrat en el principal flux de venda de cafè, mentre que el model de “comerç directe” d’associacions entre productors i torradors centrat en la producció de cafès molt distintius independentment de la certificació s’ha convertit en el nou diferenciador del mercat per als torradors d’elit menors.\nCafè rostit fosc brasiler\nEls tres cafès orgànics i de comerç just que vam realitzar a Guatemala van ser impressionants. Tots tenen una puntuació de 90. S’inclouen la torrefacta de grau mitjà de grau més alt Guatemala Rio Azul, el cafè d’acció de gràcies a Guatemala Guaya’b i, revisat aquí, la FTO del Café Virtuoso Guatemala.\nEl Top Ten i la tradició\nEls deu cafès restants que hem revisat tots han obtingut 91 o més versions, dirigits per l’increïble Revel Guatemala Acatenango Gesha al 95. Intentem no revisar dos cafès de la mateixa empresa de torrefació del mateix article, de manera que hem deixat fora dos altres cafès de més 91., el Klatch Guatemala Huehuetenango i la Z&Z Gesha La Hermosa Acatenango. Les dues empreses de torrats apareixen a les ressenyes amb cafès més qualificats o similars, el Klatch Guatemala Covadonga al 93 i el Z&Z “The Peach” Antigua al 91.\nCom he indicat anteriorment, tots els cafès que vam provar es van processar mitjançant variacions en el mètode mullat o rentat, en què la pell i la polpa de fruites s’eliminen de les llavors o mongetes abans que s’assequin. Tot i que és impossible determinar els matisos d’eliminació de fruites només per copa, la complexitat i la varietat dels perfils sensorials de la majoria de les mostres que vam provar suggereixen que l’eliminació de fruites es va realitzar pel mètode tradicional de fermentació i rentat, en què la polpa de fruita enganxosa es deixa anar. mitjançant fermentació natural abans de rentar-los en canals o fregar-los a màquina. L'etapa de fermentació, especialment la fermentació 'seca', ja que es practica sovint a Guatemala (no s'afegeix aigua addicional als dipòsits de fermentació), sembla que afegeix profunditat sensorial i complicació aromàtica a la tassa final.\nMés informació sobre els experiments sobre varietat\nLa varietat botànica va promoure una gran diversitat de copes en les mostres d’aquest mes. Tot i que quatre empreses de torrefació van enviar mostres de l’espectacular varietat Gesha i, tot i que les quatre són de la mateixa regió, només una, la de 95 qualificats Revel Coffee Acatenango Gesha, va enlairar-se realment amb el creixent caràcter floral, dolç de cítrics i cruixent cacao que associem. amb la varietat Gesha. Els perfils de rostit no van desenvolupar del tot el potencial aromàtic d'aquests altres tres Geshas, que es van classificar entre 90 i 91, o els diferents lots van ser lleugerament crucials.\nEls afectats de l'impacte de la varietat en el personatge de la copa també poden interessar-se a provar la Bird Rock Finca El Guatelon Pacamara (91), que mostra la profunditat salada i una dolça agredolça típica de molts Pacamares, o el bombó groc i aferrat i suau. Seattle Coffee Works (93).\nOrgànics de comerç just de Timor Oriental Maubesse


L’Ajuntament d’Almussafes concedeix les primeres tretze ajudes al lloguer de la convocatòria de 2020 | RiberaBaixa.info\nPer primera vegada, s’ha suprimit el requisit d’edat per a poder accedir a la convocatòria, que romandrà oberta fins al 15 de setembre\nEl Programa de Subvencions per al Lloguer de Vivendes impulsat per l’Ajuntament d’Almussafes per a l’exercici de 2020 ja ha aprovat, de manera provisional, les 13 primeres sol·licituds. La quantia total d’aquesta primera tanda ascendeix a 7.340 euros, que s’han distribuït en ajudes que oscil·len entre els 200 i els 600 euros.\nTan sols una de les 14 peticions registrades ha sigut rebutjada, sent la causa de la desestimació l’incompliment de la base huitena, que estableix com a requisit de sou per a les persones sol·licitants un màxim de 2,45 vegades el salari mínim interprofessional.\nEl pressupost total per a la present edició del programa ascendeix a 115.000 euros, una quantitat que s’ha incrementat des dels 60.000 euros inicialment previstos després de la corresponent modificació de crèdit.\n“Aquest important canvi ve motivat per l’eliminació del límit d’edat per a poder optar a les ajudes, una cosa que teníem ja en ment per a futures convocatòries i que amb la pandèmia hem volgut avançar. La crisi sanitària a la qual ens estem enfrontant ha provocat una crisi econòmica que des de l’executiu municipal ja estem combatent a través de la posada en marxa de nombroses iniciatives, entre les quals s’inclouen nous programes i el reforç d’uns altres ja existents, com és el cas de les ajudes al lloguer”, explica l’alcalde, Toni González, qui espera que enguany augmenten les sol·licituds “a causa de la reducció d’ingressos que ja estan patint moltes famílies”. “La nostra obligació és no deixar a ningú arrere, i totes les nostres accions van encaminades cap a eixe objectiu”, comenta.\nPoden optar a aquestes ajudes, destinades a col·laborar en l’accés a la vivenda habitual i permanent en règim de lloguer durant el període comprés entre l’1 d’octubre de 2019 i el 30 de setembre de 2020, totes les persones empadronades en la localitat almenys un any.\nLes sol·licituds poden presentar-se fins al pròxim 15 de setembre telemàticament o de manera presencial en el Registre General de l’Ajuntament i en les Oficines Municipals de la Casa Ayora. Les bases poden consultar-se en www.almussafes.net i per a la resolució dels dubtes cal contactar amb el Centre d’Informació Juvenil en el seu horari d’atenció, tant presencial com telefònicament.\nPublicació següentSueca posa en marxa el seu Pla d’Ocupació Estratègic 2020 amb una inversió inicial de més 200.000 euros\nPublicació anteriorJordi Mayor anuncia un pla per a rehabilitar el barri del Pou de Cullera