Locazione turistica San Vio Venècia Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Locazione turistica San Vio\nSituat a l'encantadora àrea de Dorsoduro, Casa San Vio gaudeix d'una posició excepcional a la la cultura, l'oci nocturn, els paisatges de Venècia. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Casa San Vio és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, reproductor de DVD/CD, renta vaixelles, plat de dutxa per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Casa San Vio la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Venècia.\nCal que informeu el Locazione Turistica San Vio de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Interhome t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. En arribar, cal abonar un dipòsit de 300 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.


RESTAURAR JOCS - Briconsola\nAgafant com a base un mític cartutx de Super Nintendo, us presentem els passos a seguir en el manteniment de qualsevol joc en aquest format.\nEl primer punt a tenir clar és que haurem d’anar amb compte a l’hora d’adquirir un joc en mal estat, sobretot si el volem per col·leccionar; però per altra banda també és veritat que si no està impol·lut, podem aconseguir una joia per un preu més que raonable.\nLa part més sagrada d’un cartutx és la seva etiqueta: si està rascada o amb algun desperfecte sempre lluirà malament (a no ser que la reeditem o n’agafem una reproducció, perdent part del valor original), però per la resta, tot es pot restaurar amb una mica de traça.\nEls punts bàsics d’un cartutx són tres: l’etiqueta, les carcasses i la placa electrònica.\nCom veureu a continuació, el joc que hem fet servir aquí estava bastant malament però, per sort, la seva etiqueta estava sencera.\n1- El primer que farem serà obrir el cartutx i treure’n la placa electrònica.\nNOTA: si no disposeu de l’eina especial per obrir el cartutx (el Gamebit, en aquest cas), podeu fer servir el nostre mètode multicartutx.\nAmb la placa electrònica a les nostres mans, tres són les coses que haurem de fer: netejar-lo de pols, repassar el connector del joc i revisar-ne la soldadura, si cal.\n-Per treure’n la pols podem passar-hi un pinzell sec i aire a pressió.\n-Per netejar el connector de joc, podem fer servir una llima d’ungles, una llima fina o la goma d’esborrar per la part de bolígraf, i després un bastonet de cotó amb alcohol (isopropílic, a poder ser). Es tracta de deixar el connector ben net i brillant.\n-Respecte a la soldadura, la veritat és que en la majoria dels casos no fa falta. És un tema més de precaució que de necessitat, però ja que hi som, si veiéssim un punt esquerdat o de mal veure, podem aprofitar per reparar-lo.\nAcabat el procés de la placa electrònica, podem aplicar-hi una mica d’esprai neteja circuits o similar, i dedicar-nos a les carcasses.\n2- Neteja de carcasses.\nEl primer que hem de fer per netejar les carcasses és fregar-les amb un drap suau i aigua tèbia. Amb això traurem tant les restes de pols com les substàncies enganxoses menors.\nLògicament, l’aigua i el paper no són bons amics, pel que no us passeu amb l’etiqueta; podeu passar-hi el drap humit, però no n’apliqueu aigua abundant.\nAixí mateix, després del drap humit, podem passar-hi una mica d’alcohol, mitjançant un altre drap, per netejar les cavitats o ranures de la carcassa. També podem passar-li a l’etiqueta, PERÒ SENSE FREGAR AMB FORÇA: només farem servir l’alcohol sobre l’etiqueta per treure’n la brutícia exterior, i sempre que estigui plastificada, ja que si n’abuseu, es correran els colors (com el rímel, ja ens entenem).\nEn acabar el procés, podem passar-hi una mica de PRONTO o producte abrillantador no abrasiu.\nNOTA: per treure les parts grogues dels plàstics (bàsicament en jocs de Super Nintendo) podeu seguir el tutorial d’aquest mateix apartat.\nCANVIAR LA PILA DE LA MEMÒRIA INTERNA\nEls cartutxos de videojocs als quals podem desar partides porten una pila de liti per aquesta funció.\nA continuació us detallem, amb un cartutx de Super Nintendo com a exemple, de quina manera fer aquest canvi. S’ha de dir que amb tots els jocs, siguin de la plataforma que siguin, es procedeix de manera similar, pel que aquest tutorial és vàlid per a qualsevol joc.\nAbans de res, comentar que com hem dit fa un moment les piles que porten aquests cartutxos són de liti (3 Volts) i, en alguns casos, recarregables. A l’hora de comprar-ne una de nova, l’heu de demanar d’idèntica referència i amb «potetes», per anar soldada a la placa.\nComençarem desmuntant el cartutx:\nEl segon pas serà localitzar visualment la pila i llurs punts de soldadura. Abans de desmuntar res, hem de tenir clar quin terminal és positiu i quin el negatiu.\nAixò ho sabrem observant bé la pila o amb l’ajuda d’un tèster.\nNOTA: en manipular piles de liti mai hem d’ajuntar els pols, i molt menys girar la polaritat al cartutx.\nQuan tinguem localitzats els punts de soldadura i en coneguem bé la seva polaritat, ja podrem dessoldar la pila vella i soldar-ne la nova.\nPer canviar la pila sense perdre les partides desades, és a dir, abans que s’esgoti completament, us proposo un mètode senzill i eficaç.\nNecessitarem una pila de 3V amb uns fils soldats al positiu i al negatiu (també ens pot servir un transformador regulable a 3VDC). Aleshores, abans de dessoldar la pila vella, soldarem aquests fils, respectant-ne la polaritat, al costat dels punts de soldadura de la pila original.\nSi fa falta podem treure una mica la pista per soldar-los millor. Amb això li estem posant dues piles de 3V en paral·lel, i així ens assegurem que en treure la original el cartutx encara estigui alimentat a 3 Volts.\nUn cop realitzat el canvi de pila, tornarem a dessoldar el pont i, d’aquesta manera, no haurà quedat mai sense corrent i les partides no s’hauran esborrat.\nJo us aconsello que aquells jocs als quals teniu una estima especial els canvieu la pila cada cinc anys aproximadament.\nRESTAURACIÓ DE JOCS DE NEO GEO\nHi ha molt de mite a l’entorn dels cartutxos de NEO GEO i el seu tractament.\nÉs evident que són cartutxos molt cars i, en conseqüència, el factor por juga un gran paper. Però no obstant això, no deixen de ser cartutxos de jocs amb les seves plaques electròniques a dins, pel que, directament, podem procedir com en qualsevol altre cartutx.\nEl més complicat en un cartutx d’AES és obrir-lo, pel que aquí és on hem d’extremar la precaució i llegir-nos això.\nUn cop oberts procedirem com amb qualsevol altre cartutx:\n1- Neteja de pols i brutícia.\n2- Deixar el connector del cartutx net i brillant, amb un pinzell sec.\n3- Revisar les soldadures, si s’escau.\n4- Neteja final mitjançant aire a pressió.\n5- Netejar les carcasses amb un drap humit i, una vegada eixut, passar-hi abrillantador (PRONTO).\nRES d’alcohol amb les etiquetes! Espatllar una etiqueta de NEO GEO està considerat un delicte!\nNETEJAR UN CARTUTX AES EN TRES PASSES\nPassa 1 – Llimar, amb compte, el port del cartutx fins que quedi net i brillant.\nEns servirem d’una llima d’ungles i procedirem amb molt de compte de no ratllar el plàstic.\nPassa 2 – Passar-hi una mica d’alcohol per teure’n les impureses.\nPassa 3 – Assegurar la neteja amb aire a pressió.\nJOCS NEO GEO MVS\nEls cartutxos de MVS, en no ser tan «mimats» com els d’AES, acostumen a arribar-nos en pitjors condicions i, per tant, és més que recomanable donar-los una bona neteja en el mateix moment de rebre’ls.\nÒbviament, aquells que ens arribin impol·luts, amb una mínima neteja del port ja passarem.\nSeguidament, a base de fotografies, us adjuntem el procés de neteja de plaques electròniques i carcasses:\nEn cas que l’etiqueta estigui molt feta pols, podeu optar per diverses opcions:\n1- Optar pel disseny de PrNeo80:\n2- Optar pel de Heckler:\nFORMAT Cd I DVD\nAmb l’arribada del format digital, des de les generacions de 16 i 32 bits (CD) fins a l’actualitat, existeix un gran i molest problema per als col·leccionistes de videojocs, i és que són suports fràgils que a la mínima tendeixen a ratllar-se... adéu a la robustesa del cartutx!\nEls CDs i DVDs, per explicar-ho de manera ràpida i simple, estan formats per tres capes de plàstic: la superior (on hi ha l’etiqueta), la intermitja (les dades en sí) i la inferior (una capa de protecció).\nAmb els DVDs de doble capa la cosa es complica una mica més, ja que hi ha dos nivells de dades gravades, i amb els de doble capa i doble cara ja ni us explico. Però el que ens interessa a nosaltres és que la majoria de ratllades dèbils afecten a la capa inferior, és a dir, la de protecció.\nAra bé, quan una ratllada és molt profunda i afecta la capa intermitja, ja podem donar el joc per perdut, doncs no hi ha una solució física possible.\nL’única solució, sempre que la nostra consola accepti backups, és intentar fer una còpia de seguretat amb l’ordinador, configurant el programa de gravació de tal manera que ignori els errors de lectura. D’aquesta manera, si la ratllada està en alguna part no vital del joc, encara ens en sortirem.\nLa capa superior del disc (la de l’etiqueta) és molt important per a la lectura de dades; si aquesta capa està ratllada o una part d’ella s’ha desprès, la lectura serà inestable o directament impossible.\nSi aquesta ratllada no és profunda i per tant no arriba a les dades, podem solucionar el problema pintant la part danyada amb retolador permanent o negre, o cobrint-la amb algun material opac.\nCompte en posar-hi adhesius, ja que es podrien despendre i bloquejar els lectors.\nSi la ratlla es troba a la capa inferior del disc, la de protecció, podem intentar polir-la per tornar-la a deixar uniforme.\nExisteixen màquines de polir, però o són molt cares o no ens ajudaran gaire.\nLa forma més senzilla de polir un disc és fer-ho manualment, amb la pasta de poliment per les ratllades dels cotxes.\nAquesta pasta conté partícules sòlides molt petites que permeten polir ratllades en el vernís de la pintura sense afectar la mateixa.\nAra bé, també us he de dir que aquest mètode aplicat a CDs i DVDs només soluciona ratllades petites, no obstant això, per intentar-ho no perdem res.\n1- Netejarem la capa a polir amb un drap suau, o paper i aigua. Un cop net de ditades i brutícia, l’eixuguem.\n2- Apliquem la pasta de polir i freguem a consciència, sempre de manera circular, el que es coneix popularment com a mètode «Karate Kid». Si fa falta repetim l’operació.\n3- Per acabar, tornarem a netejar el disc amb aigua i l’eixugarem.


Jordi Ballart » Terrassa aposta per la innovació social\nAquest dijous vaig participar a la Jornada sobre Innovació Social organitzada per la Fundació Mina al Teatre Principal. En aquesta edició, la jornada tenia com a tema central l’ocupació juvenil. Us transcric a continuació la meva intervenció (uns 20 minuts, aproximadament) sota el títol “Terrassa aposta per la innovació social”…\nPermeteu-me que comenci la meva intervenció amb aquesta afirmació una mica provocativa, sobretot si la diu l’alcalde de Terrassa en una jornada sobre “innovació social per a l’ocupació juvenil”.\nL’atur juvenil no és, repeteixo, no és el principal problema d’atur a la nostra societat i tampoc a Terrassa.\nLes xifres, les estadístiques, avalen aquesta afirmació. A Terrassa tenim més de 21.000 persones en atur. Persones amb noms i cognoms, perquè no són només una dada, sinó persones reals amb problemes molt reals i difícils de solucionar.\nÉs una xifra que lentament, però constantment, tendeix a reduir-se des de fa gairebé un any i mig. El 48%, és a dir, gairebé la meitat d’aquest greu problema social són homes i dones majors de 45 anys. Els joves representen un 7% del total. Tot i que segons alguns experts, el percentatge real podria ser una mica més alt.\nSi prenem com a referència aquests percentatges, el principal problema laboral i social, en termes quantitatius, el principal drama humà que hem d’afrontar és el dels homes i dones majors de 45 anys en atur.\nSense oblidar que, després de 7 anys seguits de crisi laboral, caldrien 8 o 10 anys de creixement de l’ocupació, al mateix ritme actual, per recuperar tot el que hem perdut en aquest període i tornar com a mínim als nivells d’atur anteriors a la crisi.\nSituar-nos en un 12-15% d’atur a quatre o cinc anys vista hauria de ser l’objectiu central de tota la societat terrassenca, catalana i espanyola, començant per les institucions, que hem de ser més valentes i ens hem de fixar objectius ambiciosos de reducció d’atur, per difícil i arriscat que sigui.\nAixò és així, però, només si ens quedem en el terreny dels números, de les xifres.\nPerò hi ha coses que no es poden mesurar amb números ni amb percentatges.\nI des d’aquest punt de vista, retiro l’afirmació que feia al començament i afirmo que el principal repte que tenim és el futur dels joves. No només l’atur juvenil, no només les perspectives d’ocupació juvenil. El futur dels joves, de les actuals i futures generacions de joves.\nÉs un repte que incideix sobre el futur de totes les persones, el de tota la ciutat, el de tot el país.\nEl nostre principal repte és el futur, mentre resistim els problemes presents i preservem la cohesió social i tot allò que hem pogut salvar en aquesta llarga i duríssima crisi de 7 anys.\nUna de les respostes que podem donar a aquest repte, un dels camins que podem seguir és el que ens obre la innovació social.\nD’aquí el títol de la meva intervenció en aquesta Jornada: “Terrassa aposta per la innovació social”.\nDit d’una altra manera: estic convençut que Terrassa ha d’apostar per la innovació social com una de les estratègies centrals per construir un futur millor, per refundar una economia al servei de les persones i d’un progrés social i econòmic intel•ligent.\nSegur que compartim això totes i tots els que ens trobem avui aquí. I sé que hi ha força més gent, a la ciutat, que d’una o altra manera s’està movent i tira endavant projectes que estan a l’òrbita de la innovació social o de l’economia del bé comú, que no és el mateix però té molts punts de contacte.\nHo estem començant a fer en alguns àmbits, encara tímidament i amb resultats modestos. Podem fer moltes més coses, sens dubte, i després posaré sobre la taula algunes idees.\nPerò hem de ser més. Hem de treure la innovació social del lloc marginal o experimental que ara ocupa en l’opinió pública, en la ment de la majoria de persones que formen la nostra societat. Em refereixo als polítics, als empresaris i empresàries, a les persones que són líders d’opinió en els diferents sectors, al món del comerç, de l’educació, de la universitat…\nHem de portar i integrar plenament la innovació social al terreny central del món de l’economia, dels negocis, dels projectes i objectius de futur de tota la societat.\nI el mateix en el cas de Terrassa, que té moltes possibilitats per situar-se com una ciutat líder en innovació social al nostre país, si fem les coses bé i si tenim prou forces com per construir la massa crítica que sempre és necessària per impulsar canvis importants a una societat.\nTerrassa, té una llarga tradició en innovació a través de tres segles, el XIX, el XX i el que portem de segle XXI.\nAl segle XIX la necessitat d’aigua i de carbó per a la indústria es va resoldre de forma innovadora. El mateix es pot dir de la capacitat de provar noves tecnologies, com la màquina de vapor, les filadores angleses o el teler Jacquard: són exemples que mostren aquest esperit innovador de la indústria terrassenca.\nEn el segle XX aquest tipus d’innovació va continuar i va materialitzar-se en noves formes d’organització de la indústria (les societats anònimes) o en un format d’indústria extensa que permetia absorbir les alternances entre les èpoques de creixement i de crisi, que eren pròpies de la indústria tèxtil, amb la complementarietat entre les grans empreses i els petits tallers coneguts com a “drapaires”.\nEn el segle XXI, les innovacions seran tecnològiques i d’organització com en el passat, sens dubte, però també seran socials. És a dir, aquest esperit innovador de llarga trajectòria ara cal saber aplicar-lo a qüestions socials de d’emprenedors socials i tradicionals. Estem en una nova fase de la història econòmica i en aquesta fase la innovació social jugarà un paper central per a l’equilibri que les nostres societats exigeixen.\nAixí doncs, igual que vam ser una de les capitals de la revolució industrial, una de les capitals del tèxtil, podem ser una de les capitals de la innovació social, creant riquesa i feina de noves maneres.\nPer tant, un primer apunt que vull subratllar com a condició fonamental perquè assolim l’èxit: hem de ser més, hem de fer créixer aquest estret camí de la innovació social i convertir-lo en una autopista.\nLa innovació social ara és un “tam tam” i l’hem de transformar en un “tsunami”. Un tsunami positiu, dels bons, una onada d’energia positiva i de canvi.\nDit això, tornem als joves, que són el centre d’aquesta Jornada.\nUna societat que ofereix als fills i filles un futur pitjor que el dels seus pares i mares no va bé.\nNo s’hi valen ni la resignació, ni la indiferència ni l’egoïsme.\nCrec que en un llenguatge diguem que més empresarial, hauríem de parlar d’”interès intel•ligent”.\nEl progrés econòmic es basa en l’interès de les persones, un motor, un impuls molt humà, que no és ni bo ni dolent en si mateix. Depèn de cap a on l’orientem i de quins límits raonables hi posem col•lectivament.\nPer tant, des d’aquest “interès intel•ligent”, fins i tot capitalista, per què no, ens interessa que els joves tinguin futur perquè totes i tots tindrem un present i un futur millors.\nI perquè així és com aprofitarem intel•ligentment la formació, la capacitat, l’energia, l’entusiasme, la creativitat dels joves.\nAixò és “capitalisme intel•ligent” i no cap utopia benintencionada. Evidentment, és tot el contrari del capitalisme abusiu, insensat, egoïsta i extractiu que se’ns vol imposar com a únic model possible. Per entendre’ns, li hem posat un nom, “neoliberalisme”, però no estem davant d’una qüestió ideològica ni tècnica. La qüestió és, realment, com es reparteixen el poder i la riquesa a la nostra societat i de com una minoria ho està monopolitzant ràpidament, interessadament, en detriment del bé comú.\nD’aquesta reflexió inicial se’n deriven alguns principis. Sempre insisteixo molt en els principis, en els valors, perquè d’aquí en surten les coses que volem fer i les que no volem fer mai.\nPrimer principi: hem de posar els joves al centre de les diferents estratègies de progrés econòmic i social. A Terrassa, per suposat, però també a Catalunya i al conjunt d’Espanya. I posar-los al centre no només de paraula, sinó amb fets: ells i elles poden ser la locomotora que necessitem per fer el canvi econòmic i social que necessitem. Ells i elles poden ser els autèntics protagonistes de la innovació social, si creem les condicions perquè això passi.\nSegon principi: hem de fomentar una cultura del treball i del mèrit, de la feina ben feta, de l’esforç i també del sacrifici. Una cultura que premii la bona formació, les bones idees, la bona feina, el talent Una cultura “meritocràtica”, del mèrit de cadascú. Competitiva, clar que sí, però sobre bases noves: cal premiar els millors, els millors de veritat, en tots els àmbits, partint d’una base fonamental: la igualtat d’oportunitats en el punt de partida.\nAquests dos principis no són només abstraccions teòriques o bones intencions. Hem de convertir-los en línies d’actuació molt concretes, tenint-los sempre molt presents per saber cap a on volem anar, a on volem arribar.\nI això em porta a fer el que he vingut a fer avui aquí, a concretar, encara que sempre és arriscat. És el que es demana d’un polític, i crec que encara més d’un alcalde: concretar i fer.\nPosaré sobre la taula algunes idees que ens poden ajudar a concretar (i després, si volen, a intercanviar punts de vista). Me les plantejo com a idees inspiradores, motivadores, que ens poden obrir camí.\nPrimera idea. L’Ajuntament pot ajudar molt a fer néixer i créixer la innovació social a la nostra ciutat. També pot ser, per desgràcia, un obstacle, aquesta és la veritat i aquest és el perill que hem desactivar. Massa vegades les administracions en aquest país són un obstacle, i això no ens ho podem permetre.\nPer tant, en l’agenda econòmica i social de l’Ajuntament, que ha de ser la seva prioritat en els propers anys, s’ha d’integrar la innovació social en un espai central, clarament estratègic. No com una línia més ni com una pinzellada secundària, sinó com un eix fonamental.\nEn aquest sentit, recordo, i és veritat, que els ajuntaments tenim molt poques competències en matèria de política econòmica. Però això és així només en termes de política econòmica “clàssica”. Sobre aquests nous horitzons que estem intentant obrir, tenim totes les competències que vulguem i molt poques limitacions. No hi ha cap altre límit més enllà de nosaltres mateixos. És a dir, per fomentar activament la innovació social tenim via lliure. I ho hem d’aprofitar a fons.\nL’Ajuntament pot ser un instrument molt útil i eficaç al servei de l’estratègia de futur que estem plantejant. I és i ha de ser obligació dels polítics, i de l’alcalde el primer, organitzar l’Ajuntament perquè pugui fer aquest paper de lideratge i impuls, el de crear un marc perquè la innovació social esdevingui un sector central del conjunt de l’economia terrassenca.\nSegona idea. La innovació social ha de sortir de la societat. L’Ajuntament (que som tots i totes, col•lectivament) és un actor important, però només és un dels molts agents que han de participar. Hi ha moments en els quals ha de fer un cert pas enrere, en positiu, evidentment.\nPenso, per exemple, en el procés participatiu Àgora Terrassa, on hem experimentat i après un model no intervencionista i no partidista, un model molt obert i transversal, molt lliure i molt informal.\nAquest és el model que necessitem per crear una Xarxa d’Innovació Social a Terrassa. Hem de crear una xarxa. I no penso en cap mena d’estructura “farragosa” o complicada, sinó en una xarxa molt viva, dinàmica i eficaç, per compartir experiències. Una xarxa per anar per feina i no per fer grans plans estratègics ni documents teòrics. Una xarxa en la qual els joves han de tenir un protagonisme central. Ha de ser sobretot una xarxa jove, de persones joves o de persones més grans però joves d’idees i d’esperit.\nTercera idea. Hem de saber què estem fent, quins resultats donen les actuacions, els projectes, les iniciatives que vagin sorgint. És a dir, saber en cada moment el pes específic que tenim. Per a això, necessitem un potent suport estadístic. Tenim un instrument, a la ciutat, que ens pot ser molt útil, l’Observatori Econòmic i Social de Terrassa, que destaca per la qualitat i rigor dels seus estudis i informes, de les dades que recull i treballa perquè ens serveixin d’indicador del present i d’orientació per al futur.\nEl sector de la innovació social no pot ser un petit nínxol d’activitat més o menys exòtic, sinó que ha d’estar molt més present, de forma clarament visible, en aquest sistema estadístic i d’interpretació a escala terrassenca. Hi hem de posar números, xifres, percentatges, i agrupar-ho sota un sol epígraf. Al costat de qualsevol altra activitat o realitat econòmica o social. Crec que és molt important que visualitzem amb més força tot el sistema d’innovació social terrassenc.\nQuarta idea. El crèdit, el finançament, és un repte molt important i complicat d’afrontar. Això és vàlid per a tothom, però encara implica una dificultat major per als joves que tenen projectes, que volen emprendre i es troben al davant un mur impossible de saltar.\nHem de crear, d’inventar, noves formes de finançament. O utilitzar creativament les ja existents. A vegades he insistit sobre la creació d’alguna eina similar a les antigues caixes d’estalvis, a l’esperit autèntic de les caixes d’estalvis. És a dir, arrelades al territori, centrades en la micro-economia, en la petita i mitjana empresa, en els emprenedors. No sé si ho aconseguirem, però necessitaríem crear algun instrument similar, com un “fons d’inversió social”, o aprofitar instruments ja existents, crear aliances i posar-los al servei de la ciutat i només de la ciutat.\nNo crec que el paper de l’Ajuntament, en aquest sentit, hagi de ser el de donar subvencions a projectes econòmics en el camp de la innovació social. Sí que ha de fer, i molt, són polítiques d’impuls, amb un especial accent en els joves: penso en bonificacions fiscals, per exemple. Ara per ara, ja apliquem bonificacions per import de gairebé 18 milions d’euros entre 2011 i 2015 per causes socials o de medi ambient, però hauríem de buscar marge per fer el mateix amb la innovació social i especialment amb la que estigui vinculada als joves.\nTambé hauríem de pensar com podem participar, des de l’Ajuntament, en operacions de micro-mecenatge, de “crowdfunding”. Per què no fer-ho? Per què no crear un fons per participar, temporalment i amb quantitats reduïdes, en tants projectes d’innovació social com sigui possible?\nI també en aquest camp, el del finançament, per què no pensem a trobar fórmules d’aval per a projectes? Penso per exemple en una mena de “Fons Municipal de Garantia”, que, ben estudiat i plantejat i tenint en compte les limitacions dels ajuntaments, podria ser útil per avalar projectes, i torno a insistir que amb un especial accent en els joves. Crec que per aquest camí podríem ajudar a tirar endavant molts projectes, sense comprometre en absolut la difícil però real solidesa de les finances municipals.\nCinquena idea. Necessitem espais, espais físics, per a projectes d’innovació social. Potser no per a tots, però sí en molts casos. A Terrassa hi ha espai, i no parlo ara del sòl industrial, on tenim enfocats diversos projectes de futur que garanteixen una resposta òptima a les necessitats de cada moment, com és el cas del Parc Científic i Tecnològic Orbital 40.\nParlo d’una altra mena d’espais, de dimensions petites o mitjanes, de molt diverses tipologies i característiques, que poden anar des d’un local comercial a una petita nau o taller o a un despatx.\nA Terrassa hi ha molts espais d’aquests, espais buits, que queden fora de l’abast de molta gent i especialment dels joves.\nHem de convèncer els propietaris d’aquests espais buits de què el seu “interès intel•ligent” es pot trobar en participar intel•ligentment en projectes d’innovació social, actuant no com a simples “llogadors que cobren unes mensualitats als llogaters”, sinó com a “socis”, com a “aliats” dels projectes. Hem de crear fórmules per ajudar a les dues parts: a qui té un espai buit i a qui necessita espai per al seu projecte. I en el cas dels joves, encara ho hem de fer amb més intensitat, perquè el seu accés a un lloguer és molt complicat.\nEl propi Ajuntament, lògicament, hauria de donar exemple, i per tant ser el primer que posi locals o espais municipals a disposició de projectes d’innovació social, reservant específicament una part per a joves.\nAquestes cinc grans idees que acabo de plantejar són les principals línies d’actuació que crec jo que permeten començar a concretar els 2 principis que apuntava al principi, i enfocar-nos molt directament a la innovació social i a fomentar l’ocupació juvenil.\nHe intentat concretar, tot i que sempre és arriscat, perquè tinc molt clar que si fem les mateixes coses que fèiem fins ara, no aconseguirem mai resultats diferents. Per tant, cal arriscar amb valentia i prudència, però arriscar. I això vol dir no tenir por a equivocar-nos, sinó buscar nous camins, noves maneres de fer les coses.\nEl primer que hem de fer, doncs, és posar el focus sobre la innovació social al conjunt de la societat terrassenca, i especialment entre la seva part més activa i dinàmica i sobretot entre els joves. Hem de posar aquesta estratègia a un lloc molt destacat de l’agenda de futur de la nostra ciutat.\nEn segon lloc, els principis.\nPrimer, posar els joves al centre de l’estratègia econòmica i social de la nostra ciutat, i això vol dir obrir-los camí i treure els taps que ara mateix els bloquegen.\nSegon, construir una nova cultura del treball i del mèrit, de l’esforç, de la feina ben feta, de la preparació, de l’emprenedoria, del talent.\nI en tercer lloc, algunes idees concretes que ens permetin crear oportunitats poderoses d’ocupació per als joves.\nPrimera: l’Ajuntament s’ha d’enfocar a liderar i impulsar la innovació social com una part essencial de l’estratègia econòmica de futur.\nSegona: crear una Xarxa d’Innovació Social a Terrassa, molt dinàmica i molt viva, i molt jove, ja sigui d’edat o d’esperit.\nTercera: fer molt més visible el sector de la innovació social dintre del sistema d’estadístiques econòmiques de la ciutat.\nQuarta: buscar noves solucions per al repte del finançament: un fons social d’inversió, bonificacions fiscals, micro-mecenatge, avals i garanties… I amb la participació activa de l’Ajuntament, que garantiria que una part important d’aquestes actuacions financeres s’orientin als joves.\nCinquena i última: mobilitzar els espais buits que hi ha a la nostra ciutat i oferir-los a projectes d’innovació social, també amb una part important reservada als joves.\nSón cinc línies de treball molt concretes però prou obertes com perquè puguin funcionar com a punt de partida per a un debat o diàleg. Són idees que apunto pensant en fer-les realitat en el futur, no només des de l’Ajuntament, sinó des de tots els agents que formen part ja de l’incipient sistema o xarxa de la innovació social a Terrassa.\nDintre d’aquest sistema em refereixo, per exemple, a la gent que participa en projectes d’ajuda a l’emprenedoria social, els usos del temps, els horts urbans, els espais d’innovació que tenim al Quadrant, o a iniciatives com Teixidors, Alternativa-3, el restaurant La Trobada, a diverses experiències de consum col•laboratiu i de cooperatives, entitats de finances ètiques i també a tantes i tantes empreses o projectes que van incorporant-se a aquest nou enfoc que aporta la innovació social com a eina per afrontar els reptes socials, econòmics, medioambientals i culturals que tenim plantejats.\nSom els que som, perquè estem començant, perquè aquest és un camp molt jove encara, però podem ser molts i moltes més, especialment si impliquem els joves.\nEls joves són part del problema, com apuntava al principi, però sobretot penso que són part de la solució. I per tant són la millor garantia per mirar endavant i enfocar el futur de Terrassa amb optimisme, amb realisme i també amb esperança.


Sala de premsa d'Onada Edicions: Arriben dues noves Contalles d'Alba\nLes Contalles d'Alba ja compten des d'avui mateix amb dues noves aventures. Amb "L'Alba aprén" i "L'Alba somia", aquesta xiqueta creada per Katy Pallàs i Mara Cebrián es consolida dins de l'oferta del llibre infantil en valencià.\nL'Alba és una nena normal, que hi viu feliç amb les seues dues mares, el seu germà, els seus avis i els amics. Una temàtica monoparental oberta a tots els públics, atès que serveixen per a que els més menuts i menudes coneguen els diferents tipus de família que es dóna en la nostra societat.\nSón Contalles adients per a la xicalla d'al voltant dels cinc anys, amb uns textos senzills i en rima i unes simpàtiques il·lustracions. El format dels llibrets, amb tapes toves, està pensat per a que els xiquets i xiquetes puguen emprar-los ells mateixos.\nEn "L'Alba aprén", la protagonista i la seua família ens ensenyen els primers nombres d'una forma ben entenidora i divertida. Mentre, en "L'Alba somia", la xiqueta viu un estrany somni que la duu a l'Àfrica, que resulta ser premonitori d'una bona sorpresa que l'espera al despertar-se.


Torra, de nou a la banqueta - Notícies Política - Notícies Política - e-notícies\nPolítica · 16 de Juliol de 2020. 12:58h.\nTorra, de nou a la banqueta\nDeclararà el 29 de juliol per les pancartes de Palau\nEl president Quim Torra declararà el 29 de juliol al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya per la segona causa per les pancartes al Palau de la Generalitat, les penjades a favor dels presos i exiliats durant el període electoral de les generals del novembre passat.\nLa data l'ha triada el jutge instructor en veure que des de l'oficina del president de la Generalitat -tot i l'oferiment de la justícia- no es proposava data per a la citació. La plataforma Impulso Ciudadano, que va portar les pancartes a la justícia, podrà ser acusació popular.\nEls fets es remunten al mes de març, abans de les eleccions generals del 28 d'abril, quan Ciutadans va denunciar a la Junta Electoral la presència al balcó del Palau de la Generalitat de la pancarta amb el lema "Llibertat presos polítics i exiliats" amb un llaç groc, penjada des de la presa de possessió del govern Torra, el juny del 2018.\nLa JEC va donar un termini de 48 hores a Torra per retirar la pancarta, però el president de la Generalitat va presentar una al·legació i va anunciar que no la retiraria.\nDesprés d'un segon requeriment de la Junta Electoral i que el síndic de greuges recomanés retirar els llaços grocs durant el període electoral, Torra va canviar la pancarta del llaç groc per una d'igual amb un llaç blanc amb una franja vermella, un canvi que La Moncloa va considerar "una presa de pèl".


Núria, la jove agredida pel seu amic de 13 anys a O Carballiño | La Noticia Digital\nLa jove ha sortit de l'UCI i està fora de perill, però tindrà seqüeles de per vida a causa de les lesions\nper Jordi Cumplido 21/10/2021 16:19h\nLa vida de Núria va canviar per sempre el 10 de setembre de 2021, quan el seu amic de 13 anys va voler matar-la. No ho va aconseguir, i des de llavors l'adolescent d'O Carballiño, a Galícia, lluita per la vida en un hospital d'Orense. La seva evolució ha estat positiva, perquè la noia està fora de perill i recuperant-se.\nNúria estava sedada i en vigilància intensiva, i la seva situació era crítica. La nit de dimarts va sortir de reanimació després d'un mes i mig ingressada, i la seva germana, que l'ha visitat, assegura que «ens entén i ens recorda». Si més no, la família és realista, i assumeix que «mai tornarà a ser la mateixa en cap aspecte».\n«Jo sempre li parlava movent-me al seu voltant, perquè em deien que fins i tot estant en coma ens escoltava», relatava la germana. Tant és així que, un dia, «va moure una cama, fent un tremolor estrany, li vaig dir que tornés a fer-ho si volia que jo canviés de costat i va moure una altra vegada la cama. Li vaig agafar la mà i em va començar a pressionar amb el polze».\n«He matat a la meva amiga»\nLa família de Núria afronta ara una nova etapa, la recuperació, després de 40 dies tement per la seva vida. La història del seu calvari va començar el 10 de setembre a les vuit del vespre, amb una trucada d'un adolescent al 112 de Galícia. Amb paraules textuals, el jove va assegurava que «he matat la meva amiga».\nSegons abans, l'agressor, de només 13 anys, havia colpejat el cap de la seva amiga de 14 amb una barra de ferro. Després, la va llançar des del segon pis de l'edifici. Ell, després, es va intentar autolesionar, cosa que li va deixar una ferida d'arma blanca encara superficial.\nCarrer d'O Carballiño on van succeïr els fets | Cedida\nL'adolescent volia saber què se sentia en matar\nNúria va ser traslladada al Complex Hospitalari d'Orense en estat crític. Mentre ella es debatia entre la vida i la mort, l'agressor era avaluat per un psiquiatre forense, a qui va revelar que «volia saber el que se sentia en matar una persona».\nL'agressor és un jove superdotat que no mantenia cap relació sentimental amb la víctima més enllà de l'amistat. Actualment, està ingressat al centre de menors de Montealegre. El cas va provocar una gran commoció a la localitat d'O Carballiño, on les amigues de Núria i els seus veïns es van bolcar amb ella.\nL'atac amb una palanca pota de cabra i la caiguda des d'un segon pis van deixar a la noia a la vora de la mort, però la reanimació i les cures intensives l'han mantingut en la vida. La seva germana confirma que «segueix molt feble físicament, però fora de perill».\nNúria encara no coordina del tot bé els moviments, no pot parlar i l'abast de les seqüeles que patirà encara s'ha de confirmar. Segueix lluitant, tal com confirma la família, que és a prop seu. Es comuniquen amb preguntes senzilles, de manera bàsica, però ella els entén i els recorda.\nEl cas remou consciències\nNúria està sentint el suport dels seus cercles pròxims i els seus veïns, que des que van ocórrer els fets no han deixat de mobilitzar-se. El proper 30 d'octubre tindrà lloc una nova manifestació per demanar un canvi legal que permeti castigar amb més duresa els menors de 14 anys que cometen delictes greus.\nNúria i la seva família han rebut una onada de solidaritat | La Noticia Digital\nL'agressió d'aquesta jove ha tornat a obrir el debat sobre la impunitat dels menors que cometen delictes greus. Els organitzadors de la manifestació muntaran taules per seguir recollint signatures per canviar la llei. En aquest sentit, la família ha impulsat una recollida de suports que ja suma més de 10.600 signatures.\nTotes les proves de l'intent d'homicidi que han estat recollides demostren que el menor va actuar amb premeditació i acarnissament, però aquest fet és, a efectes legals, inimputable. La família se sent desesperada i impotent, i tem que es repeteixin els fets amb altres persones, per la qual cosa reclama un canvi de la Llei del Menor.\nÚltima hora Última hora Successos Última hora Homicidi Última hora Galícia


Annie Bats: «Reduir les traduccions a problemes filològics em sembla molt estret» - Actualitat - Institut Ramon Llull – Llengua i cultura catalanes\nAnnie Bats: «Reduir les traduccions a problemes filològics em sembla molt estret»\nL'escriptora i periodista Anna Ballbona entrevista la traductora francesa Annie Bats, guardonada amb el Premi Ramon Llull de traducció literària 2019 per la versió al francès de l'obra 'Llefre de tu', de Biel Mesquida.\nLa traductora francesa Annie Bats viu des dels anys vuitanta a Barcelona. Va venir per perfeccionar la llengua catalana i s’hi va quedar, captivada per la ciutat. D’un temps cap aquí, per motius familiars, viu a cavall entre Catalunya i França. El confinament provocat per la crisi sanitària de la Covid'19 l’ha agafat justament en un poblet a la frontera entre el Llemosí i el Perigord. La idea de les fites de terme, una vegada més: sempre l’ha atret saltar-se-les. “Aquests dies visc com un exili a casa meva, però amb tot el que passa a Catalunya m’hi sento molt implicada”, comenta en la conversa que mantenim per Skype. El mes de desembre passat va rebre el Premi Ramon Llull de traducció literària, convocat per la Fundació Ramon Llull i dotat amb 4.000 euros, pel seu trasllat al francès de Llefre de tu (Ogre de toi), de Biel Mesquida (Club Editor, 2012).\nCom arriba a Llefre de tu i com afronta la seva traducció?\nAquest llibre, de fet, és un encàrrec de la Maria Bohigas i també d’en Biel, que el conec de fa molts anys, així que d’entrada és una complicitat a tres bandes. En Biel tenia molta il·lusió que aquest llibre es traduís al francès, perquè per ell era el més francès dels seus llibres. I pensava que realment era el seu destí, de ser traduït a França. Vaig fer unes pàgines de mostra per buscar editors fins que en Biel en va trobar un, Yvon Lambert, que era un galerista i que bàsicament edita art. Li va interessar molt el projecte i llavors vaig fer tota la traducció, sempre en contacte amb en Biel [el volum es va publicar l’any passat, amb prefaci de Mathias Énard i coberta de Miquel Barceló]. És un encàrrec, si vols, però és un encàrrec natural, per l’amistat que tinc amb en Biel, pel tipus de text que és, que m’interessava.\nA l’hora de fer la traducció explica que va «escurar» el Diccionari Alcover-Moll i que va ser cabdal el contacte amb l’autor.\nL’Alcover-Moll va ser una eina absolutament indispensable. Ja sabem que en Biel utilitza tota la parla mallorquina però s’ha de dir que aquesta dificultat és només una petita part. L’altra part és tot un treball de lectura, que no es redueix al lèxic. I en aquest treball em va ajudar en Biel, em va contestar preguntes, vam tenir converses, em va aclarir fragments difícils. Una feina que és de luxe per un traductor, poder treballar amb aquesta complicitat amb l’autor. És una dinàmica de lectura molt diferent. Aquest és un text que ha tingut lectures crítiques però no deixa de ser un text nou. A vegades m’he trobat amb textos més clàssics dels quals hi havia estudis que era imprescindible consultar, però aquest és, d’alguna manera, un text verge.\nUn cop arremangada per fer avançar la traducció, quines van ser les dificultats concretes?\nLa dificultat específica és la que conté qualsevol tipus de text poètic. Al llibre d’en Biel hi ha poemes, hi ha prosa... I la mateixa prosa és rítmica. En Biel utilitza moltes paronomàsies, jocs de paraules, neologismes, etcètera, i tot això ho volia respectar. A més, aquest llibre fa molta referència a la literatura francesa. Conté fragments en francès marcats en cursiva i en la traducció s’esborra aquesta estranyesa, aquesta hibridació. A més, dins el text també hi ha citacions d’autors francesos disseminades, amagades sota el català, i cal identificar-les. Per tant, també hi havia un treball molt atent a aquest background, que és com una mena d’arqueologia de les referències franceses que hi ha en el text. El text d’arribada, en francès, no pot ser equivalent al català, perquè justament en el text en català hi ha inscrita aquesta relació amb el francès. Ara és una altra relació. Un afrancesament total... De tota manera, és un text que juga molt amb totes les hibridacions. En Biel fa una mena d’entrellaçament de citacions, no només franceses, i de llenguatges diferents, el científic, el de l’art...\nQuè diria que és el més sorprenent d’aquest llibre?\nJo no parlaria de sorpresa, és més inspirador que sorprenent... Jo crec que és aquesta mena de pas constant d’un registre a un altre, del líric al sarcàstic, d’un vocabulari a un altre, del poema a la prosa, encara que tota prosa aquí és poètica. I també la figura d’Aràlia, la gran absent que és la que «fa escriguera», o la figura del «Recordador», que és el que recorda, és clar, la gran absent i, alhora, és el que preserva i activa la memòria de la literatura i dels llenguatges.\nLa coneixença amb en Biel Mesquida d’on ve?\nJo vaig llegir en Biel abans de conèixe’l, quan estudiava català. Vaig estudiar català quan cursava estudis de Lettres Modernes a la universitat. Havia de triar una llengua viva i vaig agafar el català, després d’un viatge a Barcelona, quan vaig descobrir que es podia estudiar. Va ser una mica un atzar.\nPerò per què li va cridar l’atenció?\nJo tinc una educació jacobinista però, en canvi, això es compensava amb el fet de tenir arrels bretones, basques i occitanes a la meva família. I un punt important és la lectura dels trobadors, que són els creadors d’algunes de les grans poesies occidentals. Van inventar, van trobar en la «llengua vulgar»... I la seva llengua s’ha mig perdut. Justament, quan vaig arribar a Catalunya hi vaig sentir una llengua viva que hi era propera. Quan vaig començar a estudiar català de seguida vaig viatjar sovint a Barcelona i em comprava llibres, clàssics i no. I en un determinat moment vaig pensar que faria la tesina sobre la traducció dels sonets de Foix de Sol i de dol. I els vaig traduir tots, per mi, això no ha sortit enlloc. La tesina no la vaig acabar perquè no m’importava gaire la cosa acadèmica. Això eren els anys 80.\nAnnie Bats i Biel Mesquida al Palau Baró de Quadras, 2019\nI com acabarà fent relació amb el Biel Mesquida?\nA través de l’Arnau Pons, que me’l presenta. Cap a l’any 95. Vam compartir la passió comuna per la llengua, per la poesia... El primer que n’havia llegit va ser L’adolescent de sal, quan estava aprenent el català. I és la primera cosa que li vaig dir.\nQuè més li va fer de porta d’entrada a la literatura catalana?\nTambé el gust per les llengües estrangeres. Sempre m’han atret les llengües, tota la parla humana, el cant. Escoltar cançons en totes les llengües és una cosa que he fet sempre. Jo vaig néixer al Marroc, de pares francesos, i després els meus pares van tornar a França. Quan jo tenia quatre anys vam arribar a París, al barri de Belleville. Era un barri d’artesans i també amb moltes onades d’immigració successives. Armenis, jueus russos, jueus polonesos, republicans espanyols... Era un barri popular. Diuen que hi van aixecar l’última barricada de la Commune de 1871. La meva infantesa és sentir noms forasters, sentir llengües diferents, parlar amb gent que tenia històries molt diverses. Sempre m’he sentit vivint entre fronteres, passant fronteres. Cada casa tenia històries del món. Històries d’exilis forçats, aquells. La història d’Europa i també la de la França colonialista. I suposo que vaig anar a parar al català per enamorament de Barcelona, de sentir aquesta llengua propera a l’occità en una ciutat tan bonica. Quan hi vaig arribar encara era també popular. Això ha canviat molt. Però crec que m’hi va dur aquest lligam entre les veus del món i aquest record de la llengua dels trobadors. La Rosa de foc i la flor inversa.\nHa traduït del català al francès sobretot poesia, oi?\nSí, molta poesia. Maria-Mercè Marçal, Arnau Pons, Víctor Sunyol, Víctor Obiols, Segimon Serrallonga... N’hi ha més. També he traduït al català. Amb en Ramon Lladó vam traduir Perec, Queneau i Roussel. La lectura compartida m’agrada, amb algú que tens a prop o amb els estudiosos, que també és una forma de relació. Per exemple, per traduir La vida, manual d’ús de Georges Perec, amb en Ramon Lladó vam tenir la sort que hi ha molts estudis. I això ens va ajudar i ens va permetre entrar més en l’estructura del text, que és molt complexa. El vaivé d’una llengua a l’altra em permet entendre millor el procés d’escriptura.\nA l’hora de fer una traducció d’un text com s’hi enfronta, quins passos mira de fer sempre? Com entén la idea de la traducció?\nHi ha l’aspecte de la lectura meticulosa, arran de text, i de conjunt. Entendre l’obra que estàs traduint i també tota la seva arquitectura i totes les peces que la formen. És un treball de comprensió dels seus mecanismes singulars, de la seva rítmica... La traducció de la poesia de vegades es planteja de manera molt limitada. Per exemple, la traducció de Shakespeare al català: hi ha gent que es baralla per la norma mètrica i tot s’acaba aquí. A vegades m’estranyen aquestes reduccions. Hi ha qüestions desenfocades. Reduir les traduccions a problemes filològics em sembla molt estret. És una qüestió de poètica.\nEl fet de triar aquests autors per traduir i la predilecció per la poesia parla de la seva mirada cap a literatura i del seu propi univers...\nÉs quan la possibilitat de la traducció es planteja de manera més clara. Jo penso que tot és traduïble, tot i que això després ho podríem matisar. Entenc la traducció com una reescriptura. Perquè hi hagi reescriptura, el text que tradueixes ha de ser un text que sigui creatiu. La literatura no és comunicació, és creació. Com deia Deleuze, és resistència. Textos que resisteixen en tots els sentits, com a afirmació artística, i també que resisteixen a una lectura fàcil.\nVeient els escriptors i textos que ha traduït, suposo que aquest acarar-se a la resistència també forma part del repte mateix de la traducció, és com escalar una muntanya que...\nÉs com escalar una muntanya que... valgui la pena. És una feina per tu però també és una reflexió sobre la circulació dels textos, dels llibres.\nTambé ha participat en nombrosos recitals...\nM’agrada l’oralitat, la veu. Hi ha gent que pensa que la poesia només ha de ser llegida impresa i no llegida en veu alta. Jo crec que hi ha una tradició poètica que permet i que vol la recitació, la veu. En Biel és una persona que té una lectura oral magnífica. El timbre, la dicció, la melodia... És algú que llegeix molt bé i que canta molt bé, especialment el repertori francès.\nQuè li interessa del panorama poètic català?\nNo hi tinc una mirada general, sobre això. Sí que puc dir que la poesia catalana és molt activa, resisteix. Jo he anat molt a l’Horiginal per sentir els poetes, gent prou potent, però no podria fer un panorama. Ara, és una tradició cultural on la tradició oral és molt viva. Mira, en aquest moment, tinc ganes de traduir la Blanca Llum Vidal.\nCoberta de la traducció al francès de 'Llefre de tu' ('Ogre de toi'), amb il·lustració de Miquel Barceló.\n«Sempre m’he sentit vivint entre fronteres, passant fronteres»\n«La literatura no és comunicació, és creació»


La Comissió de Seguiment de la Xarxa Argentina (RACE) es reuneix a Rosario | català\nEl 16 d'abril es reuneix la Comissió de Seguiment de la RACE amb l'objectiu de preparar el IV Congrés de Ciutats Educadores d'Argentina que es realitzarà a Godoy Cruz, Mendoza, el 30 i 31 de maig, amb el lema 'Ciutats i Comunitats Sostenibles'.\nRepresentants de Godoy Cruz (ciutat coordinadora de la Xarxa), Río Cuarto (ciutat sub-coordinadora), San Justo i Rosario (membres de la Comissió de Seguiment) assisteixen a la reunió.\nA la trobada es tracten diversos temes sobre el IV Congrés de la xarxa, com la convocatòria de ciutats membre i no membre, el programa, la selecció d’experiències, experts i ponents, així com altres qüestions logístiques, pressupostàries i organitzatives.\nEl programa del Congrés inclou la presentació d’experiències de ciutats de la xarxa (en base als eixos: Ciutats Sostenibles, Comunitats Sostenibles i Educació, Media Ambient i Tecnologia), presentacions de projectes d’altres ciutats membre de l’AICE, una taula d’alcaldes i l’Assemblea General de la RACE (on es procedirà a l’elecció de la nova ciutat coordinadora de la xarxa per al període 2019-2021).\nLa Comissió de Seguiment també acorda la dinàmica de treball per a l’elaboració conjunta del Pla d’Acció 2019-2021.


Només periodistes valentes? - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nAhir vaig anar a escoltar en directe el periodista líder d’opinió entre els hispans dels USA. Jorge Ramos va tornar a la facultat on fa més de 30 anys es va graduar, a la Universidad Iberoamericana de la Ciudad de México. És menut i sembla fràgil, però amb allò que la tele engreixa 7 quilos té una força i un atractiu innegables. Presentava el recull d’entrevistes Sin miedo, lecciones de rebeldes y poderosos davant més de 500 alumnes que, sobretot, pertanyien a aquesta categoria o com els va anomenar ell amb el vocable de tant èxit a Mèxic, els Mirreyes. No tothom es pot pagar la jesuítica Ibero.\nRamos és clar i contundent. Està dintre dels 100 personatges més influents del món, segons les inacabables llistes made in USA del Time, però no es comporta amb la supèrbia i fatxenderia d’un líder mexicà. Fa 30 anys que condueix l’informatiu d’Univisión, i, sorprenentment pels estudiants que l’escoltaven, pot anar al supermercat sense necessitat de guarures. Petita diferència entre exercir en un estat de dret, amb totes les seves mancances, i un per fer.\nVa intentar convèncer a l’auditori que cal la rebel·lió per exigir comptes al poder. Que la funció social del periodisme és qüestionar al poder, que les preguntes s’han d’emprar com a armes de guerra per aconseguir la informació que es busca. Va criticar la proximitat de molts periodistes amb els poderosos, fet molt estès a Mèxic. I en la línia nord-americana d’enllistar el que és fonamental, ho va fer amb els sis temes on creu que el periodista ha de prendre una posició: el racisme, la discriminació, la corrupció, els Drets Humans, les dictadures i les mentides públiques.\nVa emocionar-me quan va dedicar la xerrada a la seva mare, present a la sala. Va dir que era una rebel: un dia s’havia negat a fer la xocolata amb escuma com volia el seu pare i va anar a la Universitat al mateix temps que el seu fill. Quin goig compartir aules o passadissos amb qui no va poder accedir-hi quan li tocava, només pel fet de ser dona.\nTambé va ser conseqüent en recordar els periodistes que moren a Mèxic per fer la seva feina, sobretot als Estats o “província” i les dones que hi són capdavanteres en aquesta tasca: Carmen Arístegui, Lydia Cacho, Guadalupe Loaeza o Anabel Hernández. Jo hi afegiria la Lucía Lagunes, ànima de l’agència de notícies amb perspectiva de gènere CIMAC (Comunicación e Información de la Mujer, Asociación Civil) aquests dies al Simposi que es fa a Barcelona, o la Marcela Turati, dedicada en cos i ànima als Periodistes de a pie i als milers d’herois que estan resistint a la violència i que s’organitzen per canviar el país. Tal com va reclamar Jorge Ramos: cal una primavera mexicana.\nAlemanya també debat sobre els límits de la llibertat d’expressió arran d’un poema satíric amb Erdogan emès per televisió


📚 Quiosc a Terrassa | ATENEA Terrassa\nQUIOSC A TERRASSA\nLa premsa diària i les revistes setmanals t’estan esperant puntualment al nostre Quiosc a Terrassa\nEl Quiosc de la Llibreria Atenea és dels més antics de Terrassa, amb el pas del temps s’ha anat adaptant als canvis que s’han produit en el sector. El quiosc és un espai on hi conviuen diferents tipus d’articles, Hi ha diaris locals, nacionals i algún estranger com el Finantial Times ,els caps de semana hi ha promocions que donen els diaris que són molt variades, desde paelles, llibres, mocadors fins a tapers per guardar coses. Per nadal ja és un clàssic el CD de la Marató de TV3 que està molt sol·licitat.\nEn quan a les revistes hi ha de moltes temàtiques diferents, les d’història com la Sapiens, les de ciencia com la Muy interesante en diferents versions, les de viatges com el National Geographic, de cotxes i motociclisme l’oferta és molt amplia, al igual que les de Salut i esport que ara están en auge, com per ex. La de Saber vivir, Integral, Men’s health…. De cuina hi ha molta oferta, una de les més conegudes és “ cuines “, algunes surten mensualment i d’altres trimestralment. Les de la prensa rosa hi ténen un espai fixe i surten semanalment. També hi ha moltes revistes de moda, que regalen de tot, surten mensualment i la gent les compra sobretot per l’obsequi que acostumen a ser productes de cosmética de marques conegudes, bolsos, necessers etc…També hi ha una secció de revistes per cosir,com la “Burda” o “Patrones”, especials d’Alta costura com la que edita la revista Hola. Les revistes d’informàtica i cinema també ténen el seu espai. Una secció molt important en el quiosc és la de passatemps: Sopes de llietres, crucigrames, sudokus etc… i algunes de tot com el Quiz també es venen força.\nPels més petits hi ha un munt de revistes d’entreteniment, algunes de les més solicitades són Pokemon, Playmobil, Peppa Pig, Princesas, Lego, Clan. D’altres més de divulgació com Cucafera, Petit sapiens,…\nEls col·leccionables com Pokemon, Adrenalin, i els diferents personatges que están de moda en el moment sempre són demandats.\nActualment es venen molt els sobres sorpresa amb ninotets i petites joguines. Els més venuts són Superzings, Playmobil, cotxets petits etc, etc, etc.\nDe dilluns a divendres: de 7:30 a 15:00 i de 16:30 a 20:30\nDissabtes: de 8:00 a 14:00 i de 16:30 a 20:30\nDiumenges i festius: de 8:00 a 14:00


Cerca totes les ofertes d'hotels a Dawdon Entrada:\nAdolphus Guest House...Habitacions per nit per només Més zones a Durham\nMés de 1.175.000 propietats en tot el móns - cada dia n'afegim més Amb la confiança de més de 31.000.000 clients satisfets Garantia de preus més baixos 12 milions i més resenyes de clients d'Agoda Amb disponibilitat a més de 58.000 ciutats en tot el món Llocs històrics de Dawdon Centres i àrees comercials\nEssent una localització molt desitjada, Dawdon és el lloc on anar quan es va a Durham. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Una destinació d'innegable popularitat , Dawdon ofereix una escapada memorable amb els seus famosos llocs i bon menjar. Gaudeixi de les millors ofertes d'Agoda.com quan decideixi estar a Durham. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Per trobar les millors ofertes d'hotels a Dawdon, simplement entri les seves dates de viatge a la pestanya de recerca.\nHotels destacats a Dawdon, Durham\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Seaham, no busqui més enllà de Adolphus Guest...\nHotels a Dawdon: Adolphus Guest House\nLlocs d'interès a Dawdon: Chill&grill