Vint-i-dos poemes by emboscall - Issuu\nSalvador Giralt VINT-I-DOS POEMES emboscall El taller de poesia, 116\nPrimera edició impresa: febrer de 2005 Dipòsit Legal: B-51695-2004 ISBN: 84-96443-10-8\nPrimera edició digital: febrer de 2014 Il·lustració de la coberta: Àngels Monedero © Salvador Giralt © D’aquesta edició: emboscall www.emboscall.com\nÍNDEX I II III IV V VI VII VIII IX X XI XII XIII XIV XV XVI XVII XVIII XIX XX XXI XXII\nCamí de Roma L’amor fa de comptable Com el dia i la nit Desig de tu Canvi de parella Cava Més negre que el negre Pastissets de mel Cançoneta de Nadal de L’home llop Por amiga Germà de mare Homenatge a Xesco Boix L’ofici que més m’agrada Indigestió Demà serà demà La lluna en un cove Excés d’amor\nSum vernis Antropos El penjat\nLiver flush Matí de dilluns\nI Whenever I find myself growing grim about the mouth; whenever it is a damp, drizzly November in my soul; whenever I find myself involuntarily pausing before coffin warehouses, and bringing up the rear of every funeral I meet; and especially whenever my hypos get such an upper hand of me, that it requires a strong moral principle to prevent me from deliberately stepping into the street, and methodically knocking people’s hats off-then, I account it high time to get to sea as soon as I can. This is my substitute for pistol and ball. With a philosophical flourish Cato throws himself upon his sword; I quietly take to the ship. HERMAN MELVILLE, Moby Dick\nCom més m’endinso en el camí que ve de Roma fins a mi, aquest dimoni de sender que serpenteja un coster molt enfadós i costerut, però que fa flors de gran virtut; i careneja món enllà, on l’airecel obre la mà,\ni després baixa cap al pla, allà on s’estova (com un pa als aiguamolls d’un bon sopar), i va seguint, i va seguint la mar de bé... fins que s’espatlla, i es fa virtual, es torna ratlla: és la quimera, l’ou com balla, un ram de flors i la mortalla! Com més m’endinso en el camí que ve de Roma fins a mi, tinc la impressió, per bé o per mal, que no m’acosto a cap hostal. No sé si vinc o si me’n vaig. Vaig fent camí, no sé on vaig. Sovint em sento trasbalsat: és l’Univers un gran forat, i entre despert i adormit, sec i calent, fred i humit, em faig amic de cada cosa: de la gran nit silenciosa i sideral, la negra nit descomunal, també de l’astre que si s’apaga ve el desastre; i de la lluna sóc el fill, 5\ni la bombeta de l’espill (visca la festa de la plata! Ens multiplica i retrata: aquest mercuri sense mida, per un instant, ens dóna vida!). Sóc, de la rosa, la torratxa, la seva flaire m’emborratxa; de la bodega, sóc el vi; de l’amanida, l’arbequí; de l’abundància, sóc l’engruna; de les muntanyes, la vedruna; sóc un sagal a qui no agraden els afalacs, ni les vacunes! Gos, sense nom ni pedigrí, dels caminants, el pelegrí; també sóc tu, la noia bruna que vas prenent la verda pruna; i sóc la blanca Elisabet: si te’m carrego a colli-bet, trobo que peses com un roc, però, carregar-te, em costa poc; si fes camí amb aquest fato, segurament perdria el flato.\nAi, l’airet fi de la muntanya, ja et pots tapar que sempre guanya! I les caigudes del torrent que fa el camí que fem la gent! Ai, de la vida, la fortuna que tant és roja com és bruna! I aquella calma de la mar! (a la romana, el calamars no té rival entre les tapes; que la farina hi sigui en capes primes, daurades i cruixents, que carrisquegin a les dents!). Ai, que el camí se’n va del mapa i ja no sento roncar el Papa!\nSeigneurs, vous plaît-il d’entendre un beau conte d’amour et de mort? C’est de Tristan et d’Iseut la reine. Écoutez comment à grand’ joie, à grand deuil ils s’aimèrent, puis en moururent un même jour, lui par elle, elle par lui. Tristan et Iseut\nL’AMOR FA DE COMPTABLE\n“S’estimen?, no s’estimen?, s’estimen?, no s’estimen...?”, va remugant l’Amor que avui fa de comptable, tot esfullant la flor de la fortuna que ha pres del ram de nuvis. El nuvi va de frac. Espera dret allà davant de tot, en un infern de pensaments que giren en el cap i els peus adolorits de les sabates noves, hostils... Irromp, nupcial, la música en el temple abarrotat de convidats que miren: 8\nblanca i radiant entra la núvia. Solemnement camina amb el seu pare; la llarga cua blanca pessigolleja la catifa roja. Van de bracet, a poc a poc; arriben allà davant de tot: el pare, emocionat, lliura la núvia. El capellà, enceses les espelmes, prega de dir si res no s’interposa al casament: silenci; tothom calla. Ningú no riu ni tus. “S’estimen?, no s’estimen?, s’estimen?, no s’estimen...?”, va remugant l’Amor, que avui fa de comptable, tot esfullant la flor de la fortuna que ha pres del ram de nuvis. “Han dit que sí?” pregunta a la fi; i tothom li fa: “psss!...” I és clar que han dit que sí! El capellà, home modern, convida l’auditori a fer un aplaudiment: s’alça cruixent, l’aplaudiment ressona pels cels del temple gòtic. Guarnit amb llaços blancs a les manetes, un cotxe silenciós s’emporta els nuvis. 9\nEs va esbargint la gent. Se’n van, els convidats, a poc a poc, cap als aparcaments. El temple queda buit; ja no cremen els llums i les espelmes fumen. No ha quedat ningú? –Ep!, que hi ha algú? A la casa de Déu no hi ha ni déu! On deu para l’Amor? “S’estimen?, no s’estimen...?”, no li surten els comptes! Aquest déu capritxós se’n va darrera el cotxe silenciós, amb la sageta a punt, amb la sageta a punt...\nIII Au commencement du combat, la salamandre à cause de la vigoureuse contention de sa première ardeur, avait fait suer la remore; mais à la longue cette sueur s’étant refroidie, émailla toute la plaine d’un verglas si glissant, que la salamandre ne pouvait joindre la remore sans tomber. Nous connûmes bien le philosophe et moi, qu’à force de choir et se relever tant de fois, elle était fatiguée; car ces éclats de tonnerre, auparavant si effroyables, qu’enfantait le choc dont elle heurtait son ennemie, n’étaient plus que le bruit sourd de ces petits coups qui marquent la fin d’une tempête, et ce bruit sourd, amorti peu à peu, dégénéra en un frémissement semblable à celui d’un fer rouge plongé dans de l’eau froide. CYRANO DE BERGERAC, Historie comique des états et empires du soleil\nPer què, amiga meva, anem capicuats? A mi m’agraden els gossos, a tu t’agraden els gats. Quan arriba la nit aniria a dormir; dormir, res més, dormir: calladament restar, roncar, i somniar. En canvi, tu, de nits...; se t’encenen els ulls –elèctrica donzella!–, i tota tu t’encens i el llit m’encens. És tal el paroxisme que t’acull,\nque el teu cabell, que és flàccid, és caragola en mil rulls; i vols que ens divertim, i parles un fotim, i dius que anem de bars, i que sortim... En canvi, al pic del dia, quan jo pertot iria encuriosit, tafanejant, xerrant pels descosits, content de veure món i que el món sigui món, i tinc tanta energia que, amb ella, podria, oh dona!, satisfer el teu desig més fer, resulta que tu dorms; bellament, això és cert, i fas per un moment que em senti príncep, cert; però et beso i no et despertes; espero i desespero amb les portes obertes, fins que arriba la nit, quan ja decaic i com el sol declino, m’agafa un son sonet d’allò tan dolç, i el cap ja inclino damunt les teves flonges i adorables sines...; i és llavors que despertes alegre i matinal, quan la llum, en el cel, és d’allò més vespral! Per què, amiga meva, anem capicuats? A mi m’agraden els gossos, a tu t’agraden els gats.\nDel mal que pas no puc guarir, si no em mirau ab los ulls tals, que puga dir que ja no us plau que jo per vós haja morir. JOAN ROÍS DE CORELLA, Balada de la garsa i l’esmerla\nTinc tant desig de tu que perdo la mesura de les coses normals, i em perdo en tu, gran mal, em perdo en tu! Deixa’m parar la galta al circ de la cintura, rossolar per les cames i després prendre altura, i amb els llavis refer camins i singladures, i en arribar en el lloc on el delit s’atura, descansar, i ensopir-me, i dormir en l’aventura. Deixa’m posar la mà al viu de la natura; barrejar-te els cabells, desfer la lligadura; 13\ndeixa’m jugar amb els dits a pastetes i untures, i amb l’orella escoltar l’atzar i la ventura: els sorollets rum-rum dels caus de la Natura. Deixa’m besar-te més, perquè un bes tot ho cura i el meu cor espatllat de remeis té fretura –el cor i el pensament, car perdo la mesura!–. Deixa’m besar-te als llavis i collir el que murmures quan em parles d’amor.\nV Salió el negro. Ya no recuerdo ni el número ni el orden de mis posturas. Sólo recuerdo, como en sueños, que por lo visto gané dieciséis mil florines; seguidamente perdí doce mil de ellos en tres apuestas desafortunadas. Luego puse los últimos cuatro mil a passe (pero ya para entonces no sentía casi nada; estaba sólo a la expectativa, se diría que mecánicamente, vacío de pensamientos) y volví a ganar, y después de ello gané cuatro veces seguidas. Me acuerdo sólo de que recogía el dinero a montones, y también que los doce números medios a que apunté salían más a menudo que los demás. F. M. DOSTOYEVSKI, El jugador\nCANVI DE PARELLA\nAquell qui feia d’escrivent a l’oficina d’un parent, i era el seu món apedaçat com un armari de despatx, entre calaixos fets a mida anava fent la seva vida, i que no feia escarafalls de fer balanços i escandalls; es va cansar de tanta mida,\nde tant d’invent, d’aquesta vida, i va embarcar-se en un mercant, a córrer món, que el món és gran. Trieu amb cura o per caprici. Au, balladors, que cada ofici us portarà algun benefici. Canvi de parella! Aquell qui feia il·lusionismes i practicava transformismes: embolicava una sardina i destapava la Cristina; era un mag d’anomenada que feia trucs de gran volada: tant li era Shakespeare com Pitarra, el flabiol, o la guitarra...; el va cansar tanta funció, penjà el cartell de defunció, i ara medita solitari, allà on Garí tingué el desvari. Trieu amb cura o per caprici. Au, balladors, que cada ofici us portarà algun benefici. 16\nCanvi de parella! Aquell qui feia de banquer ran de les caixes del diner, s’empaperava de cupons, hipoteques, inversions...; sempre pendent de si la borsa s’enfila amunt, o bé si orsa (pel seu estómac és fatal aquest neguit del capital); doncs, va cansar-lo el vil paper i ara treballa de cuiner: cou la vianda i fa el rostit, en els fogons de Cal Podrit. Trieu amb cura o per caprici. Au, balladors, que cada ofici us portarà algun benefici. Canvi de parella! Aquell qui era professor i se sabia la lliçó, havia après molt bé les taules i el camí d’anar a les aules, però retallades i reformes 17\nel van deixar com un que torna a ser petit, a la infància, però que hi torna amb ambulància!; es va cansar d’aquell sarau massa pujat de to i de grau, i s’ha tornat, de bens, pastor, damunt les Comes de Cantó. Trieu amb cura o per caprici. Au, balladors, que cada ofici us portarà algun benefici. Canvi de parella! Aquell qui feia de pagès, molt saberut i molt entès, que superava amb el tractor les geometries de Plató, que tant li era munyir vaques com fer els fesols o clavar estaques; es va cansar de pagar impostos, i d’inversions, amb tants de costos; ben afaitat, amb llargs bigotis, va a l’acadèmia a aprendre el xotis, du plataformes de drag queen, i ara li diuen: Rei del Swing. 18\nTrieu amb cura o per caprici. Au balladors, que cada ofici us portarà algun benefici. Canvi de parella! Aquell qui feia de saurí, que sempre el veies fent camí amb la vareta d’olivera, travessant erms i torrenteres; buscava l’aigua regalada dins de la terra ben guardada, i n’escatia la fondària amb les monedes de l’Eulària; el va cansar la terra eixuta, contaminada, massa bruta, va fer un curset de sommelier i s’ha establert de tavernier!\nGira la roda, amb desfici, que del bressol porta a l’hospici. Estàs despert? No siguis nici. Mireu com perd el millor ofici aquell bergant, per massa vici. 19\nTrieu amb cura o per caprici; au, balladors, que cada ofici us donarĂ algun benefici.\nVI Què se n’ha fet, de tots els nostres amics? La Mort els ha tirat a terra i els ha trepitjat? Encara sento les seves cançons a la taverna... Són morts, o estan embriagats d’haver viscut ? OMAR KHAYAM\nQuan entres al convit, beguda efervescent, quan el teu fresc esquitx s’escampa pel convit, els cors dels convidats estoves, i el pollastre rostit, perquè de tots nosaltres és el més presumit, fas el rei del convit! Tant t’és un ou ferrat com un senyor torrat, les nebodes felices\no el lluç de la Feliça; croquetes, l’estofat, que l’avi s’ha enfadat; iguales belles dames amb figues coll de dama, polítics i lletrats amb pòtols afamats; artistes, amb copistes, cambrers, amb potentats; la bellesa difusa, amb una puça intrusa; la noia d’ull esquiu al suquet de perdiu. Quan entres al convit, beguda efervescent, quan el teu fresc esquitx s’escampa pel convit, els cors dels convidats estoves, i el pollastre rostit, perquè de tots nosaltres és el més presumit, fas el rei del convit!\nEls homes han de ser com el cafè: bons, forts, calents. El Rebost, de Vic\nMÉS NEGRE QUE EL NEGRE\nOh, beguda de cor fort, negra i fonda com la mort! Oceà, difuminat per la crema i un fumet que s’enfila –fins l’Altíssim!–, però per dintre concentrat i d’un espès negríssim. Alçaré la cafetera –que m’excita, que m’altera–, i cauràs per la tartera: Ves, infern, omple la tassa!, que la vida, sense tu, va, de vida, ben escassa.\nDe matí me’l prenc amb llet en un bol de la Bisbal: de la son me’n treu el mal. Ben dinat en tassa fina de la mà de la padrina: ai, la tarda, com l’afina! I de nit, per més dormir –que en els somnis hi ha fretura de disbauxes i aventura–, trec l’ampolla, a cremadent, del bufet atrotinat, i el rebento amb aiguardent! Unes tasses de cafè són un núvol galtaplè de plaer: Quan xarrupes la primera ets aquell que en gran manera s’altera. La primera és un sotrac que sacseja la ciutat! La segona és un corrent que arrossega molta gent; jo n’he vist a més de cent 24\nque nedaven de valent: els prenia la mania de banyar-se en el torrent. Jo n’he vist a més de cent que nedaven de valent! La tercera dóna entrada a la cambra rellogada de la dama de carbó; se situa aquest festí en el cor del teu destí. La tercera dóna entrada a la cambra rellogada de la dama de carbó! Quan arribes a la quarta has tocat la millor carta. D’aquest negre que t’acull ja en parlava en Ramon Llull. Molt més negre, molt més negre que la sutja i el betum; d’aquest negre que t’acull ja en parlava en Ramon Llull! I amb l’insomni dels revolts no recordes què coi vols: si eren figues o són cols. Però retornes, pelegrí 25\nde les tasses, al camí, quan el teu olfacte fi ensopega amb l’aroma –no és broma, no és broma!-, que surt d’un establiment on serveixen a la gent, amb safata i fet exprés, calent, fort, cafè exprés. Tantes tasses!, tantes tasses! Una més no serà massa per qui pren la vida en tassa.\nMiel natural (manera de quitarle el mal sabor). A veces tiene la miel natural un sabor desagradable, debido a la clase de flores en que han libado las abejas; para hacerlo desaparecer, se disuelve la miel en agua, en la proporción del 20% y se filtra varias veces el líquido a través de una capa de carbón vegetal en polvo, después de lo cual se concentra por evaporación hasta que vuelva a tener la concentración primitiva; si conviene, se puede mezclar, al final, con miel natural que tenga buen sabor. JOSÉ M. DELORME, Moderna Enciclopedia Industrial\nPASTISSETS DE MEL\nSi vas amb la cartera i amb el telèfon mòbil clavat en el seient d’un ràpid automòbil, i no comprens quin és, del teu viatge, el mòbil; si et sents anquilosat, insensibilitzat, i rebel cridaries: ni feina, ni senyor!; i en canvi el teu parlar és ple d’educació; si en repassar la vida, quan mentalment conjures amors i desventures, s’hi barregen factures; si comences de creure que ets un extraterrestre perquè ni et plau ni et prova la fàbrica terrestre,\nni la ràpida pressa, ni el neguit que t’estressa i et porta a enfonsar el peu a l’accelerador, i fa que et giri el cap com un ventilador; si ja no saps on és el pern fonamental, i per això, ho sospites, ara et trobes fatal: que res d’allò que viu no mereix tracte aspriu... Llavors, amic sensible i afligit, diria que ja és hora que anem a assossegar-nos a casa la Maria que cuina com els àngels... Prendrem, sucats amb ratafia, un bon grapat de pastissets de mel, que tornen les cabòries més dolces que la mel.\nSi passes moltes hores amb la televisió, la tens, com un altar, centrada al menjador; tancat a pany i clau, en el teu domicili, ella és l’amic íntim, el consell, el concili; i així passes els dies entre programacions que t’omplen els sentits d’intenses sensacions (a les set, a les nou, a les deu, a la una, amb el comandament ets ràpid com un puma); i vinga veure anuncis de viatges pagats,\nd’automòbils veloços, de nous pinsos per a gossos, d’operacions de nas per canviar d’imatge, anuncis de perfums, de betums, de formatges, de guanys efervescents, de pans sempre calents, de nous medicaments que ens posaran contents...; si ja no saps què veus, ni el que saps, ni el que creus, i estirat al sofà, quan et mires els peus, trobes que és ben estrany que no hi pengi cap preu, i el busques tot pensant: deu ser-hi, però no el veus... Llavors, amic sensible i afligit, diria que ja és hora que anem a assossegar-nos a casa la Maria que cuina com els àngels... Prendrem, sucats amb ratafia, un bon grapat de pastissets de mel, que tornen les cabòries més dolces que la mel.\nSi, ben sovint, algú et pren les sabatilles, t’humilia i t’ofèn, et punxa amb les forquilles (oh, com voldries perdre’t pel mar de les Antilles!). Si quan, de bon matí, et mires al mirall, hi veus un home esquerp i molt desconcertat amb un banyam enorme damunt la testa...\nSi dia a dia et tornes difícil i confús, fins al punt que et trastornes: quan arriba l’estiu i t’acostes a mar, imagines que vas de còctels amb la Lu (aquella miss que estrena models al Tresmilú), i la Barceloneta confons amb Malibú; i després t’ensopeixes i ja no dius ni mu. Si quan menges, no menges; si quan mires, no mires; i si quan vius, no vius; i de tant que et desvius per millorar el teu viure, ni vius ni deixes viure... Llavors, amic sensible i afligit, diria que ja és hora que anem a assossegar-nos a casa la Maria que cuina com els àngels... Prendrem, sucats amb ratafia, un bon grapat de pastissets de mel, que tornen les cabòries més dolces que la més dolça de les mels.\nPassàvem per entre les tombes i el meu company es va posar a fer un riu a dos dits d’unes esteles; m’assec tot cantussejant i començo a comptar les làpides. Aleshores, quan vaig fitar el meu company, vaig adonar-me que s’havia despullat i havia posat tota la roba a la vora del camí. Jo tenia l’ànima al nas, em vaig quedar mort. Ell va pixar a l’entorn de la seva roba, i en sec es va transformar en llop. No us penseu que me’n fumo; jo no diria mentides ni per tot l’or del món. PETRONI, El Satiricó\nCANÇONETA DE NADAL DE L’HOME LLOP\nNo sé per quin motiu, m’agrada mossegar; clavar els ullals allà on la carn és tendra i, ben poc a poquet, xarrupejar amb lents xarrups, el roig refresc. I m’agrada, també, seguir la crida blanca de la nocturna Lluna (com adoro la Lluna!; me la imagino, amb bata, sortint del mar de plata), llavors que em faig del tot un animal pelut i cuallarg com un dimoni, i em brilla al fons dels ulls la llum de l’antimoni. 31\n(Penjades als seus caus, les taciturnes aus em miren amb respecte, tal deu ser el meu aspecte!). I com aquell qui posa guindes confitades a un pastís, em torno udoladís. I allà on vull faig un pis. Em deixo endur, llavors, pel vici d’ensumar que em porta a seguir el rastre d’alguna bocinada; i em dono pressa, corro, m’aparto de les grutes i, per esquerpes rutes, m’arribo, sóc la pesta!, fins als carrers poblats on sempre estan de festa. Entro al pis trenta-sis d’un luxós gratacels, o bé faig cap al bar de l’àtic d’un hotel, pujant, naturalment, per la façana. L’enginy em posa a prova la ciutat: m’enfilo als edificis com un gat. Si no fos que la llengua em delata (vermella, vermellota, de bava regalima fins les potes), algú que ho veiés, en veure tan estranya agilitat, diria admirat: “Mireu, és l’Home Gat!”. “Que ja és hora i tinc set!”, em dic i repeteixo quan sembla que decaic i defalleixo, penjat de la cornisa estreta que m’escup d’una paret d’estuc. 32\nI llavors, oh delit!, quan la finestra s’obre, és hora de posar els ullals a l’obra. Ara, però, som Nadal, i el bé guanya el mal. Són uns dies de pausa i merescut repòs. Torno a casa, al corral, i em comporto com cal, que uns dies de fer el bé, tampoc no fan cap mal. Faig el que fa tothom: abraço i felicito, i passejo, badoc, entre la gent badoca. I quan arriba el vespre admiro les llumetes: s’encenen i s’apaguen com diminuts planetes. I compro, i vaig al super, i miro per la tele Superman, i em vaig entretenint amb els anuncis que trobo que milloren amb els anys. I el dia del gran àpat, escolto que diu l’avi: “Ei, Llop, ja fas bondat?” I somric, i faig sí amb el cap amunt i avall (cada any és el mateix, em tracta com canalla. Per què deu ser? Què falla?). I recito amb encert, quan ve la sobretaula, perquè tots m’ho demanen. Tornar a veure els parents, em resulta plaent. Nadal és un oasi; no és l’Edèn, però quasi. I no descarto pas que amb els anys, poc a poc, 33\nem transformi un poc; vull dir que em modifiqui i em torni casolà, d’un tarannà més pla; ¿veieu com aquests dies la carn la menjo cuita, i m’abstinc de les cuites? Hi rumio. Medito. Però quan la Lluna ens entra a dintre el menjador, aquí, en els ullals, hi sento una coïssor...\nPor. Torbament de l’ànim, esp. sobtós i fort, en presència d’un perill real o imaginari. Tenir por. Tremolar de por. Els vaig trobar morts de por. De què tens por? El gos li feia por. INSTITUT D’ESTUDIS CATALANS, Diccionari de la Llengua Catalana\nCauen, de tant en tant, els sostres de les cases. Ja de la son deserto. A poc a poc, desperto, i els ulls enlleganyats, com unes lentes ostres, es fixen en el sostre que, damunt meu, es mostra. Cada matí, em vaga resseguir des del llit les altes ziga-zagues. S’està podrint el sostre, o és només que el guix es trenca i perd la crosta? Que em caigui el sostre al cap, perquè sóc animal, em fa una por normal. D’Amèrica al Japó, dels bars de Malibú als temples de banús de la sagrada Kyoto, viatjo en avió. (Ves quina ximpleria! D’un paquet de maries 35\nen va sortir aquest val: Viatge en avió, d’Amèrica al Japó). Fullejo un diari que em passa l’hostessa que també reparteix, amb safata, foteses: bombons, mocadorets, galetetes, xiclets. Volem a dos mil metres, damunt d’un oceà brillant i blau marí, d’un blau que no té fi, quan un dels reactors del potent avió comença a estossegar, com si deixés d’anar, i després ve un fimbreig que el cor ens encongeix, i encara un sotragueig que ens el marceix. Hi ha gran expectació; quin serà el desenllaç d’aquesta funció? Se’ns ha acabat l’anada i arriba la tornada? “He pagat perquè em portin a la sagrada Kyoto!”, crida, el del meu costat, impacient però assegut, molt indignat. I quan el passadís s’inclina, fa un bis, i veig passar l’hostessa, ara sense foteses, avall pel tobogan que la baixada és gran!, m’adono que tinc por, i que la gent té por, i observo, fins i tot, que la tripulació pateixen una greu tribulació. Li dic al del costat, en el seient clavat, encongit, esblaimat: “amic, et faig costat; 36\naquesta por de caure i al mar anar a raure, perquè som animals, és una por normal”. I tanta malaltia? Què me’n dieu, de tanta malaltia? Ataquen traïdores, tant de nit com de dia. Ni una n’he trobat que no sigui dolenta. Observo aquests hotels d’horrible arquitectura plens a vessar de gent: hospitals generals pleníssims de malalts. Anar a parar a les mans d’alguna eminència, fa perdre l’eloqüència; i entrar en un quiròfan, estirat i subjecte a la llitera mòbil..., només d’imaginar-ho, la por que això m’infon, tot el coratge em fon! Quina por! És normal. I per això procuro ser lluny d’aquests hostals tan plens de mals. I així és com la por, la por de cada dia, de dia, de nits, i de migdia, dóna intensitat i força al meu viure. Sigues, por, benvinguda al cau de l’animal que no ha arribat a Buda!\nYo mi abuelo soy, yo mi abuelo soy. Es gracioso, lo sé, pero así es como es: yo mi abuelo soy. La Familia Stupid\nGERMÀ DE MARE\nAquesta feina en cadena, d’anar fent talls de mortadel·la, em sembla molt que m’encadena; –Sisplau, senyor, l’encarregat, ara em trobo molt cansat; me’n vaig a fora, a prendre l’aire; ja tornaré, d’aquí no gaire–. I vet aquí l’encarregat, el meu germà, germà de mare, sobtadament molt alterat: –Què t’has pensat! –sento que crida, crispat, ofès fora de mida–;\nt’he d’avisar cada quart d’hora; segueix així i aniràs fora! Vols que t’ho digui?: no serveixes! El que et paguem no t’ho mereixes. De la cadena, el trecatruc es va empassant el teu lladruc. I mentrestant les mortadel·les van rossolant de la cadena: i és que també volen sortir; no els agrada el seu destí. Germà de mare, quin patir! I en una plaça de ciutat, no fa pas gaire que he dinat, trobo un banc buit i m’hi estiro, tanco els ulls i res no miro, seguint l’antiga tradició: per bé pair, és condició que faci figa l’atenció. Però disfressat de policia, germà de mare, germà de mare que et reconec perquè és de dia, m’has despertat amb un sacseig poc delicat; un balanceig de tempestat. 39\nDius que el banc no és per jeure; i l’han posat només per seure? Això que dius, costa de creure. Deixa’m dormir; no hi ha ningú, estem ben sols, el banc jo i tu; vinga, un moment de bona vida!; l’haver dinat ens hi convida. Que fa molt lleig i és abjecte, fa mal efecte, jeure al carrer? Germà, vols dir que et trobes bé? I quan et dic que m’atabales no sé què et passa que t’embales: no sé que dius de diligències i d’arxius... Germà de mare, el caganiu, com t’has tornat d’esquerp i esquiu! Ara, germà, quan discurseges, és quan, de molt, més em mareges. I és que dius coses increïbles que fan saltar tots els fusibles en el meu cap. –Aquest fill meu tan informat –deia la mare, la Natura–, que de xerrar mai no s’atura 40\ni que emfatitza i gesticula com un possés; el meu fill mític, farà carrera de polític. Sobre el que cal i el que no cal, tinc les idees molt confuses; això dels dubtes, tu no els uses? Sovint t’escolto impressionat pel teu aplom: és un parlar que pesa més que el millor plom. Parles de lleis i contralleis, inversions, transformacions, i últimament, l’economia la toques molt, amb autoria... Però quan constato els resultats d’aquest viatge accelerat, que això se’n va cap a l’ocàs, saps?, ja no vull fer-te més cas; perdo la fe, deixo de creure, em torno escèptic, de mal veure... Germà de mare, quin pessic, com em fatiga el teu nyic-nyic!\n–Mmm…, quina sopa més bona, la millor sopa de pedres que he fet en tota la meva vida. ¡Vinga nois i noies, mainada, aneu a avisar tota la gent del poble! Ja n’hi ha prou de mesquineses, ja n’hi ha prou de gent del puny estret; que portin plats, que portin culleres, que portin escudelles, que portin tassons! Va haver-hi sopa per a tothom. Ningú no es va quedar sense en aquell poble. XESCO BOIX, La sopa de pedres\nEts tu, Xesco Boix? Què tal des de tan lluny? Ah, Xesco, Xesco, Xesco, marxar tan de bursada sense dir-nos ni adéu! Que tornes, dius, aviat? Que esperes que floreixin les roselles als camps de blat, l’aire més fi, i els arbres facin verds? I és clar!, que faci bo.\nAl metro, te’n recordes?, al carrer de Provença, cantaves Joan del Riu. La gent, amunt i avall, apressats, malcontents, anaven al seu tros: potser un tros de despatx. Jo passava de llarg però vaig parar-me adés captivat pels acords, tot oblidant l’afer que duia entre les mans. Érem pocs, érem tres al redol de les tres: tu i jo, i aquella noia que cantava tan bé. Entonàveu: “viola, sona d’un to cortés, mira que ballen dames, dames i cavallers...” I la gent prou ballava al metro, amunt i avall: qui seguia un compàs, qui passava de llarg\ntot mirant de biaix... Algú, de tant en tant, parava mig minut, i escadusserament el metàl·lic xim-xim del xoc de les monedes sonava al teu barret. Al metro, te’n recordes?, en aquell túnel fosc: les pluges de l’abril, les cireres de juny, el follet, la formiga, l’amador sense amiga, la cabana en el bosc de closca d’avellana, l’ocell, la sargantana, la nineta galana...; en aquell túnel fosc a llum de fluorescents! Es va trencar una corda i es va acabar el tocar. –Sé d’un vers –et vaig dir– que un dia has de cantar.\n–Digues, va! –tu vas dir. Semblava que el tenia però em vaig entrebancar... Quin adéu més galdós! Llavors vam tocar el dos (tu anaves amb la noia), i vaig tornar a l’afer que duia entre les mans: que tard s’havia fet!; i de pressa i corrents cap a la línia quatre, després la línia tres... I ara té, veus?, un vers penyora de cançons, velles cançons, bones cançons, que em van meravellar.\nXIII Ar auzirets qu’ai respondut: anz no li diz ni bat ni but, ni fer ni fust no ai mentagut, mas sol aitan: “Babariol, babariol, babarian”. GUILHEM DE PEITIEU, Us faré un vers, tinc son a frec\nSi visqués en el Vallès, en el terme de Parets, a tocar de Montmeló, ben a prop de l’autopista sorollosa, allà on sembla que el paisatge s’endolceix, i de tan dolç el prendries d’equipatge, com qui pren un bon formatge casolà, per anar, si feia al cas, una estona de viatge, però no pas per l’autopista,\nque me’l trenca aquest paisatge. Si visqués en el Vallès, en el terme de Parets, allà on llinda amb Montmeló, i no fos treballador d’una indústria que no sé gairebé ni el que fa (a partir de no sé què sintetitzen no sé com, un producte per tothom qui el compri), passant ponts, túnels i vies, deixant càlculs i entropies, desvagat, faria via per trobar camins de terra que m’acostin a la serra: amb les pedres i els arbres i les guilles i les cabres, allà on ella em deixés cabre, sense taula ni cobert, la Natura al descobert. I faria cap al riu a apagar el foc de l’estiu, perquè el Tenes és fresquiu 47\n(oh, si el Tenes fos el Tenes!; qui t’endinya tantes penes, el meu Tenes!). Si visqués en el Vallès, en el terme de Parets, allà on llinda amb Montmeló, i no fos treballador d’una indústria que no sé gairebé ni el que fa, per curar l’avorriment d’una vida que no entenc, i lliurar-me a l’aventura de ser amic de la Natura –que no faig literatures!–, tornaria a la cançó que animava el trobador: babariol, babariol, babarian! Si visqués a l’Empordà, molt a prop de Sant Antoni, rellogat a can Dimoni, on s’ajunten Platja d’Aro i S’Agaró, 48\nallà on l’especulació ha trobat millor ocasió, per fer bossa, que al govern de la nació. On els blocs i apartaments van teixint un firmament parcel·lat, particular, de terrasses i ciment; un enorme paravent que no deixa veure el sol quan al tard, com un Vesubi, va abocant la lava al mar que es rebolca i es deixata, inquieta, sobre el fons de la badia; la badia li és tan grata que no sap estar quieta. I baraten el Vesubi, les terrasses de ciment, pel perfil de teletubis. Si visqués a l’Empordà, ben a prop de Sant Antoni, rellogat a can Dimoni, on s’ajunten Platja d’Aro 49\ni S’Agaró, i no fos treballador a Paladium, d’ocasió; obrint vins, buidant cendrers, jo i els altres temporers, treballant la temporada de cambrers; aniria pels sorrals desvagat, buscant les restes d’un naufragi, tot allò que porta el mar entre blaus de meravella: una ampolla, un eriçó, una fusta de Tampico, la remor d’una cançó... Aniria per la costa, desvagat, caminant fins a la Fosca (com m’agrades, roca fosca!; com m’agrada el teu rompent, el teu cos passat pel foc a qui sempre toca el vent; posada al mig, provocant, sempre, del mar, algun esquitx!). 50\nI de nit, en sentir el fred, lluny de barques i d’amarres, enfilat a les Gavarres, entraria dintre el dolmen, a dormir en un llit de semprevives i altres herbes, que la son, quan ve la nit, vol la reserva d’un bon llit; i que flairi el romaní, i l’espígol, i el pi, en els somnis a venir! Si visqués a l’Empordà, rellogat a can Dimoni, ben a prop de Sant Antoni, on s’ajunten Platja d’Aro i S’Agaró, i no fos treballador a Paladium, d’ocasió, per curar l’avorriment d’una vida que no entenc, i lliurar-me a l’aventura de ser amic de la Natura –que no faig literatures!–, 51\ntornaria a la cançó que animava el trobador: babariol, babariol, babarian! Si visqués a Osona en el terme de Masies, a tocar de Sant Hipòlit, on la boira de la plana té el seu òbit, ara dalt del campanar de la Gleva, ara al pont atrotinat sobre el Ter; o s’enfila per la Trona que li agrada de mirar-se asseguda a la poltrona. Vet aquí l’emperadriu del no res, d’un imperi que prescriu quan comença a lluir el sol que la vol atrapar al vol, –llaminer, massa la vol!–. I ella fuig d’aquest amor de galant irresistible: 52\nsi l’abraça i somriu, el seu caliu fa irreal l’emperadriu. Si visqués a Osona, en el terme de Masies, a tocar de Sant Hipòlit, on la boira de la Plana té el seu òbit, allà on l’aire té virtut, ve prenyat, amb plenitud, d’una suau olor de menta que refresca i alimenta; i no fos treballador d’un saló de déu n’hi do, on els porcs, ben atipats, porten vida regalada; aniria, desvagat, per la ruta de les fonts. Perquè ragen suculentes, saboroses: La font dels Enamorats, qui pogués trobar l’amore amb alguna Castafiore, en aquest racó de món 53\ntan ben trobat!; raja un còctel de nitrats barrejats amb amoníac que el més sobri torna embriac. I la font del Paretó, en aquella arbreda obscura que seria aparador dels secrets de la Natura; ran del riu que la resclosa torna lent, com la tortuga quan reposa, allà on pesquen i repesquen els peixons, els alegres campions de la canya. Sí, la font del Paretó, quin fantàstic parador no series! Diu, que diuen, que algú diu que si en beus, l’endemà, jauràs prop d’alguna creu. I després, la font d’en Sala..., que la ruta de les fonts al contrari d’una bala, 54\nva seguint, pas a passet, de la Plana, els raconets. Si visqués a Osona en el terme de Masies, a tocar de Sant Hipòlit, on la boira de la Plana té el seu òbit, i no fos treballador d’un saló de déu n’hi do, on els porcs, ben atipats, porten vida regalada, per curar l’avorriment d’una vida que no entenc, i lliurar-me a l’aventura de ser amic de la Natura –que no faig literatures!–, tornaria a la cançó que animava el trobador: babariol, babariol, babarian!\nXIV El Pinxo va dir en el Panxo: vols que et punxi amb un punxó? I el Panxo va dir en el Pinxo: Pinxo, punxa, però a la panxa no!\nPanxes segades i oprimides per cinturons de curtes mides; panxes parteres, reinflades, còncaves panxes desinflades; panxes xerraires, panxes mudes, panxes rasposes i peludes; panxes tovetes, panxes fines, panxes brillants i ballarines; panxes que surten, tafaneres, que sense córrer sou primeres; panxes boniques i aparents, panxes d’estranys i de parents... Digueu-me, panxes que feu les digestions, ¿com us ho feu per suportar, 56\njorn rere jorn, els àpats de la taula d’aquest món?\nEls camins del destí són obscurs, el futur que marquen les estrelles és incert. Abans de ficar-me al llit, bec, amb molt de gust, una mica de conyac.\nDEMÀ SERÀ DEMÀ\nÉs una sort la nit i poder descansar. Deixar-te caure al llit com qui torna al bressol –deixes l’últim neguit amb la roba del jorn–. Pare Món, mare Nit, demà serà demà!; ara que és negra nit m’arrecero en el llit. I el llit t’acull bon jan;\ndormiràs com un sant. Tanques l’interruptor: la fosca t’és doctor. S’escolten les veus, lluny, de molts televisors; i el vol d’un ascensor que s’atura a recer del segon, del tercer... I sorolla el carrer el pes dels camions que roden incansables; i en el cel, avions: remuguen contra el fons de la nit en el cel; i s’escolten raons que desperten raons, i bombes sobre el món, en algun lloc del món: el so sord de les bombes i la pau de les tombes. I tantes, tantes coses en el cor de la nit, s’escolten des del llit: tonades de cançons, insomnis, passions, 59\ndesficis, obsessions; el pas de la veïna que camina amb tacons...; tantes coses com passen a la roda del món. A poc a poc, molt lent, se t’esmuny un badall; l’aire se’n va...., i ve; en el viu de la nit l’aire fa el seu vaivé. Tot comença a estar bé. L’ascensor torna avall; i tu també, avall; a la vall de la son i encara més avall... La son et darà un bes: ja no hauràs de fer res. Pare Món, mare Nit, demà serà demà!; ara que és negra nit m’arrecero en el llit.\nQui per llunes va comptant tretze mesos troba a l’any.\nUns volen guanyar el Tour i d’altres arribar primer a Dakar. N’hi ha que volen pujar l’Everest, la muntanya més alta del món, des de la Xina; i d’altres, encara, a més a més, baixar esquiant les pales de Kumbhaka que fan un desnivell del cent per cent. ¿No era aquell, en Travolta, que va donar la volta al món a bord d’un Boeing, en plan particular, ell de pilot, i amb la família? No demano pas tant, ni de bon tros. Jo només vull la Lluna en un cove. Voldrien ser models, actors, actrius, ser atractius, atractives, tornar-se déus i dives;\nfamosos i famoses com la Barbi i en Zero Zero Set. Hi ha dones que voldrien seduir tots els homes del món, i en part ho aconsegueixen. Hi ha clubs de futbol que ho volen guanyar tot. Hi ha països que sempre volen ser els primers. Hi ha religions que voldrien ser soles, les úniques al món, i que tothom cregués el que elles creuen. Jo no vull res de tot això; jo només vull la Lluna en un cove. Hi ha governants i governantes que volen enriquir-se, que sempre volen més; són gent molt afamada, perillosa; mengen i mengen, mengen, i mai no queden farts; somnien Taj Mahalls particulars amb servents i serventes disponibles; somnien que quan parlen els escolten, que els lloen; somnien homenatges, somnien monuments; somnien fins i tot que són feliços, que tenen preparat un paradís segur pel dia de demà. Em deixa indiferent, no m’interessa; Jo només vull la Lluna en un cove.\nHi ha esperits estrafolaris que volen passejar-se per la Lluna; anar a Mart, a Neptú, creuar la Via Làctia i perdre’s pel camí d’altres galàxies buscant fraternitats extraterrestres. I n’hi ha que volen viure més, allargar l’existència; sí, sí, tal com ho sents, voldrien viure més!; segueixen tractaments inversemblants que fan, del viure..., una cosa semblant. Conec gent que voldrien ser sempre de vacances a la costa; segurament per això, quan no fa sol, en dies lleganyosos, es torren amb neons artificials; i després, si fa sol, busquen l’ombra. I a mi, tot això, francament, tant se me’n dóna. Jo només vull la Lluna en un cove. Hi ha tants col·leccionistes! N’hi ha que col·leccionen papallones, insectes, pots de vidre, tebeos i diaris, petxines, pelutxos, màquines de tren; i encara n’hi ha que col·leccionen cromos, com abans: els compten, els canvien, els apilen als àlbums. 63\nHi ha gent que col·lecciona bitllets de 500 euros. Hi havia aquell hindú amb tants de seguidors a Amèrica del Nord, que feia col·lecció de Cadillacs, passaven de cinquanta! Hi havia la gran dama Imelda, a Filipines, que comprava botigues senceres de sabates que mai no podia dur, no hi havia prou dies! Després hi ha els militars, arreu arreu, que col·leccionen armes..., uf! I n’hi ha que, tips de tics, es fan treure un queixal, o prenen un remei espirituós per tal que el seu infern de món sigui agradós, o busquen un gurú que els digui que han de fer, que els doni un bon consell contra la tos. No vull res de tot això, no m’interessa, se me’n refot! Jo només vull la Lluna en un cove.\nMurió Galois, como es muy sabido, en un desafío de motivación bien fútil –por “una infame coqueta” como él mismo escribe–, la madrugada del 30 de mayo de 1832. R. RODRÍGUEZ VIDAL\nSi per curar del mal d’amor fos avinent de desfogar-se amb el fogueig! Tirar pel dret i, amb les pistoles, a trenc d’alba, al bosc del riu, lliurar un duel que no caldria que fos cruel; com l’Evarist que va tenir un final ben trist, però gloriós. Fetges que sou al vostre lloc, vegetatius, fidels al cos o bé captius\na l’interior del clos espès dels homes vius; tant si fa fred com si és estiu, compliu. Fetges humits dels meus semblants, fetges amics, que suquegeu de verda fel, escolto, absort, la vostra veu atapeïda, rogallosa, que va dient, entre enfadada i enfadosa: “Que ja m’atipa tanta fel!” Fetges vermells, d’un vermell fetge com no n’hi ha. Fetges soferts i castigats que feu la feina, de bon grat o de mal grat, de destil·lar la mala llet d’aquest perol que cuina el brou enganxifós i escaldufat de l’embolic sentimental. Perquè el problema d’aquest món és en el fons terriblement sentimental: excés d’amor, hi ha massa amor; 66\nvet aquí el mal: l’excés d’amor entre els mortals. Fes un silenci existencial i sentiràs la veu del fetge, atapeïda, rogallosa, que va dient, entre enfadada i enfadosa: “Que ja m’atipa tanta fel!” Fetges molsosos, fetges roms, treballadors com menairons, fetges peons, que feu de fetges d’homes vius que van i vénen pel carrer, fregant, fregant la voraviu d’un món que sempre ha estat esquiu; i tu, el meu bon fetge roig tan a tocar, tan a tocar que puc sentir-te palpitar; tot i que sóc molt poc flexible, i la distància és invencible (posar l’orella al teu damunt fóra el miracle de Bellmunt!), puc escoltar la teva veu atapeïda, rogallosa, que va dient entre enfadada i enfadosa: 67\n“Que ja m’atipa tanta fel!” Si per curar del mal d’amor fos avinent de desfogar-se amb el fogueig! Tirar pel dret i, amb les pistoles, a trenc d’alba, al bosc del riu, lliurar un duel que no caldria que fos cruel; com l’Evarist que va tenir un final ben trist, però gloriós.\nXVIII Vull ser volva de pols de la rodera a on tots los qui passen me trepitgen; vull ser llençat com una escombraria del palau al carrer, de la més alta cima a l’afrau, i de l’afrau al córrec. Escombreu mes petjades en l’altura; ja no hi faré més nosa, la pobresa serà lo meu tresor, serà l’oprobi lo meu orgull; les penes ma delícia. JACINT VERDAGUER, Sum Vermis\nAixò era abans del tico-tico, quan l’home encara no era mico, ni era tigre, ni paó, ni pantera, ni moltó; no era llop, no era pop, ni pardal, ni cadernera, ni era peix de cap peixera...; era un cuc, un petit cuc sense esma i sense bruc que només sabia dir i repetir, en dolç llatí: «ego sum vermis et non homo».\nI el temps va perdre el cromo aquest del cuc parlant de l’homo, perquè no coneixia el mal d’escriure, el petit cuc; i la vida era viure a l’aire lliure. I tot passant pel peix i el mico, arriba el cuc al tico-tico; darrera queda el paó, i la pantera, i el moltó, i el pardal, la cadernera, i, de les guilles, la carrera; i la carrera d’escriptor que fa que visqui amb estretor, com un corcó, i confegir amb tinta negra i un plomí, tota la nit, fins el matí, sense repòs, en dolç llatí: «Ego sum vermis et non homo». Que la posteritat conservi el cromo! Ara coneix el mal d’escriure, el petit cuc; i la vida ja no és a l’aire lliure.\nSoy el mejor. Lo digo yo, y yo nunca miento. MONO de l’Anís del Mono\n¿Per què no deixes la perversa mania, Anna Maria, del gust pels colls petits que cremen de tan nets, amb botonets, si no amb gafets, que es perden entre els dits i quan els cordes et cusen a pessics? No veus que estic traumatitzat! Encara sento aquella grapa del mestre, a qui dèiem: germà Grapes, que m’engrapava per darrera el coll; «de tant que apreta, cou, eh?» –em deia–;\ni, amb aquell jou, passaves de persona a petit bou: llauraves, en els camps de les llibretes, un solc absurd, amb el plomí, que no era via ni camí; o t’alçava de terra, tirant estrictament de les orelles, i tu gesticulaves, volàtil com l’abella. Vine, anem, Anna Maria, lluny d’aquests micos vestits i saberuts; es creuen reis de tan creguts com són, els caparruts! Mira què tinc: són dos passatges per embarcar-nos en un vaixell de nom: Viatge; ens durà a un país –ni Barcelona, ni París–, on no s’estila dur equipatge per equipar cap protocol. Ah, la llibertat de prendre l’aire i parar el sol! Tindrem la roba, sempre estesa, per única bandera. Que onegi al vent, és la manera, la barballera!\n¿Per què no deixes la perversa mania, Anna Maria, del gust pels colls petits que cremen de tan nets, amb botonets, si no amb gafets, que es perden entre els dits i quan els cordes et cusen a pessics? I que la nou del coll es tingui allà on més ganes tingui!\nThe small boys came early to the hanging. KEN FOLLET, The Pillards of the Eart\nTothom vol prendre part a l’àpat del penjat! Els corbs piquen els ulls, al seu antull, i graten entre els rulls del pentinat de l’home esblanqueït que tiba de la corda i penja com un sac. Gossos i llops, dreçats damunt les potes, mosseguen els peus i els dits dels peus. El mort no és fred encara, la sang encara és fresca, vampirs i vampiresses -s’exciten, els engresca!fan llargues xarrupades, uns al costat, d’altres al tou de la papada. En el pit, en el fons, a les cavernes dels pulmons, el vol nocturn i dens dels enigmàtics papallons!\nRates i ratolins, amb molta polidesa, el van llepant per dins. Voltors de coll pelat i arrugues al clatell, ells amb ells, estiren i es barallen pels budells. Llimacs i caragoles van resseguint, amb gran fatiga, els dintres pantanosos del cervell. Cuques i cucs fan túnels per la pell. I pertot, puces vives que piquen més que ortigues (càsum l’hosti!), i mosques, i formigues... Tothom vol prendre part a l’àpat del penjat! A tota criatura ocupa la Natura! I els jutges i advocats? On són, els jutges i advocats? S’aboquen sobre el fetge del penjat!\nPrepara una beguda amb tres o quatre cullerades d’oli d’oliva, i el doble d’aquesta quantitat de suc de llimona acabada d’exprimir. Afegeix gingebre fresc per donar bon gust. Aquest preparat s’anomena purificador hepàtic. Afegeix també el suc d’un parell de taronges. Amb aquesta mescla mastega també i empassa’t de tres a sis dents d’all no gaire grans. Després beu una bona tassa de te, sense sucre ni mel, fet amb arrel de regalèssia, violetes de l’Himalaia, anís o fonoll, menta, i senigrec. Aquest esmorzar de neteja, pres en dejú, ajuda a oxidar els teixits. Dr. RANDOLPH STONE\nHe estat un dèspota amb el fetge!, ho reconec: massa alcohol, i porc, i fetge; massa àpats llargs que posen setge al bon descans del meu bon fetge; i els ressopons, amb tantes copes i porrons; i els embotits: pernils salats, botifarretes, lloms adobats,\nespetecs prims com una metxa, que per quaresma et fan cridar: sóc a la taula dels heretges!; i la diària rastellera, inacabable, tant si és de nit com en el jorn -el got petit i la cullera-, de batejats de cafè amb rom; i la fumera dels cigars, sigui novembre o sigui març, a totes hores... He estat un dèspota amb el fetge, ho reconec. Hauria entès que fes un plet, el meu bon fetge delicat, contra el tirà. He governat amb imprudència aquest palau en decadència! Que protestés, sí, que es queixés, que tramités les diligències oportunes...; i jo, de mena comprensiu, per compensar tan mala lluna, i perquè sóc tocatardà, faria règim per sopar.\nPerò el mal parit del meu bon fetge se n’ha anat quan, mig tapat mig destapat, aquesta tarda, ben dinat, assaboria el dolç estrat del son profund. –On has anat, el meu bon fetge vagabund? Algú, m’han dit, ha vist un fetge que anava sol a veure el metge. Hi vaig llançat, com una fletxa (i és que ja em trobo a faltar el fetge!), tot perseguint la roja petja que va de dret a can Jepot, un hostalot de mala mort. Allí sopava, el senyor metge, un sucós plat de ceba amb fetge. –Doctor –li dic–, que no tinc fetge! I això m’ha dit, molt erudit, alçant un dit, aquell bandit, el senyor metge: ”Saps, Nicolau, que no hi ha vida sense fetge?”. I mastegava lentament el plat calent 78\nque fumejava de valent, sanguinolent, regalimós, amb pa sucant, de mos en mos. Llavors m’he dit: és saberut aquest barbut! Per ajudar-me a trobar el fetge, no trobaria millor metge!\nQue ara no estengui la mà i no abasti també de l’arbre de la vida i en mengi i visqui sempre! Gènesi 3-23\nEls matins de dilluns a les set del matí, com si fóssim diumenge, ai, la mandra se’m menja! Estirat en el llit, ben acotxat, calent, amb tres o quatre mantes, perquè la casa és freda i l’hivern la refreda, imagino que sóc un home afortunat. Badallo i m’estiro, romancejo, em giro. I quan salto del llit per obrir el finestró,\ntremolant de delit des dels peus fins al pit, o potser ho imagino?, la boira és densa i plena; és voluble, mandrosa, emboirada, enfadosa, secreta, perillosa; la boira, com la ment, tant com pot, va i s’estén. I en obrir el finestró, o potser ho imagino?, respiro l’aire fresc; m’agrada aquest refresc ara, quan és més fresc i, encara negra nit, el dia és tan xic que cabria arraulit en el cau d’un melic. I si fa fred, el fred, que fa caminar estret. I si fa torb, el torb: ai, quin present més corb! I si fa bo, anar, que arriba el temps d’amar! ¡Mireu el primer sol\ncom s’enfila pel cel amb gran temeritat, i llença el seu estol de dards enverinats, diminuts dards daurats que et van llapissant d’or i, quan et creies mort, (o potser ho imagino?), arribes a bon port! Els matins de dilluns a les set del matí, com si fóssim diumenge, ai, la mandra, se’m menja! Estirat en el llit, ben acotxat, calent, amb tres o quatre mantes, perquè la casa és freda i l’hivern la refreda, imagino que sóc un home afortunat. De l’arbre de la vida em penjo i em despenjo; i les pomes, les menjo.\nAquesta edició digital de Vint-i-dos poemes, obra de Salvador Giralt, s’ha fet a Barcelona el mes de febrer de 2014\nObra poètica de Salvador Giralt


Àudios de la secció El cànon de la Míriam - L'irradiador\nErdrich i Anzaldúa\nMíriam Cano llegeix i glosa "Remei d'amor", de Louise Erdrich (Quaderns Crema) i "Borderlands: la frontera", de Gloria Anzaldúa (Capitán Swing).\nLa Míriam Cano arriba carregada de Scott Fitzgerald per partida doble, amb el conte "El pagaré", que acaba d'aparèixer a Nórdica (parlarem també amb l\n'editor Diego Moreno), i amb "El gran Gran Gatsby" que acaba de traduir Ferran Ràfols a LaBreu.\nJoan Todó i Ted Kooser\nMíriam Cano glossa un tàndem poètic de volada, el Joan Todó de "La vista als dits" (publicat a Labreu) i el Ted Kooser de "Xanques Vermelles" que han traduït a Godall Miquel Àngel Llauger i Jaume Subirana.\nEls mons (d'ahir) de Stefan Zweig\nMíriam Cano ens porta el temps i el pensament de Stefan Zweig de la mà de l'assagista Antoni Martí Monterde i el llibre "Els suïcidis d'Europa" (Premi\nCritica Serra d'Or), editat per Lleonard Muntaner, i els diaris del mateix Zweig publicats a Acantilado.\nMíriam Cano ens porta el temps i el pensament de Stefan Zweig de la mà de l'assagista Antoni Martí Monterde i el llibre "Els suïcidis d'Europa" (Premi Critica Serra d'Or), editat per Lleonard Muntaner, i els diaris del mateix Zweig publicats a Acantilado.\nFantasies musicals i relats eròtics\nMíriam Cano recull les fantasies secretes dels fans amb els músics dels seus somnis que narra Fred Vermorel al llibre "Starlust" (ed. Contra), i els r\nelats eròtics de Marosa di Giorgio recollits a "Misa de amor" (ed. Wunderkammer).\nMíriam Cano recull les fantasies secretes dels fans amb els músics dels seus somnis que narra Fred Vermorel al llibre "Starlust" (ed. Contra), i els relats eròtics de Marosa di Giorgio recollits a "Misa de amor" (ed. Wunderkammer).\nSzymborska i Dillard\nMíriam Cano llegeix dos textos d'escriptores que reflexionen i aconsellen sobre l'ofici de manera diferent però complementària: Wis¿awa Szymborska a "\nCorreo literario" (Nórdica) i Annie Dillard a "Viure escrivint" (L'Altra)\nMíriam Cano llegeix dos textos d'escriptores que reflexionen i aconsellen sobre l'ofici de manera diferent però complementària: Wis¿awa Szymborska a "Correo literario" (Nórdica) i Annie Dillard a "Viure escrivint" (L'Altra)\nSexualitat i cementiris\nMíriam Cano llegeix els relats del volum "Sexe fora de norma" (ed. Raig Verd) sobre sexualitat no normativa, i les cròniques i passejades per cementir\nis de Mariana Enríquez a "Alguien camina sobre tu tumba" (ed. Anagrama).\nMíriam Cano llegeix els relats del volum "Sexe fora de norma" (ed. Raig Verd) sobre sexualitat no normativa, i les cròniques i passejades per cementiris de Mariana Enríquez a "Alguien camina sobre tu tumba" (ed. Anagrama).\nEl Talmud segons Forcano i els contes de Breyner Andresen\nMíriam Cano glossa "El Talmud dels jueus" en l'edició de Manuel Forcano (Angle) i els contes "El bosc/ L'arbre" de Sophia de Mello Breyner Andresen (Lleonard Muntaner).\nTempest, Calvo, Dalmau: la tríada de Míriam Cano\nMíriam Cano recomana aquest Sant Jordi assaig, poesia i narrativa: "Connectar", de Kae Tempest (Més Llibres); "Fulgor", de Lluís Calvo (Llibres del segle), i "Amor i no", d'Alba Dalmau (Angle).\nSands i Harpman\nMíriam Cano llegeix i glossa dos títols recents que se't claven com agulles: "Ruta d'escapada" (Anagrama), de Philippe Sands, i "Jo, que no he conegut els homes" (Periscopi), de Jacqueline Harpman.\nSpringora, Miller, Solnit\nMíriam Cano ens porta els testimonis de Vanessa Springora a "El consentiment" (Edicions 62), Chanel Miller a "Tengo un nombre" (Blackie Books) i l'ass\naig de Rebecca Solnit "Records de la meva inexistència" (Angle editorial).\nMíriam Cano ens porta els testimonis de Vanessa Springora a "El consentiment" (Edicions 62), Chanel Miller a "Tengo un nombre" (Blackie Books) i l'assaig de Rebecca Solnit "Records de la meva inexistència" (Angle editorial).\nEl plaer de tornar a Brideshead\nMíriam Cano llegeix i ens porta una de les novel·les més estimades d'Evelyn Waugh, "Retorn a Brideshead", ara en la nova traducció de Xavier Pàmies que acaba de publicar El Cercle de Viena.\nMíriam Cano ens porta avui el món de llegenda de l'últim llibre de Jordi Cussà, un colós titulat "El primer emperador i la reina Lluna" (ed. Comanegra).


Barcelona homenatja les víctimes de l'atemptat de Barcelona. SUSANA VERA / REUTERS\nBarcelonaDivendres que ve es complirà un any dels atemptats terroristes a Barcelona i Cambrils que van provocar 16 víctimes mortals –a les quals s’han de sumar els vuit terroristes morts– i més de 130 ferits. A aquestes xifres, ja de per si esgarrifoses, s’hi han d'afegir desenes o centenars més de víctimes que no han patit ferides físiques però sí seqüeles psicològiques. Són persones que eren al lloc dels atemptats o són familiars de les víctimes directes. Ells també han vist com la seva vida es va estroncar aquell 17 d’agost d’ara farà un any.\nvíctimes editorial atemptats 17-A


Labcompublica » Guia per a l’avaluació de les Bones Pràctiques de la Comunicació Pública Local\nweb (1) catalunya (2) comunicació (1) municipis (1) habitants (1) informe (3)\nGuia per a l’avaluació de les Bones Pràctiques de la Comunicació Pública Local\nEn aquesta Guia exposem breument el punt de partida i els objectius del Mapa de les Bones Pràctiques de la Comunicació Pública Local, i expliquem els criteris que hem seguit per a la definició dels indicadors i per a l’avaluació de les dades dels webs municipals, en aquesta primera fase.\n1ª edició, maig de 2012\n1. Presentació: el Decàleg i el Mapa de les Bones Pràctiques de la Comunicació Pública Local\nPer la nostra banda, hem continuat treballant per desenvolupar eines per a la innovació de la informació periodística i la comunicació que facilitin que una ciutadania molt plural, amb relacions socials cada vegada més complexes, pugui participar en el control democràtic. Les possibilitats que ofereixen les tecnologies digitals ens han fet pensar, a més, en la conveniència de recordar les recomanacions del Decàleg per orientar el treball de les i els professionals responsables de la informació periodística i la comunicació dels Ajuntaments. I hem decidit construir aquest Mapa de les Bones Pràctiques de la Comunicació Pública Local per convertir aquests principis en uns indicadors que permetin avaluar les pràctiques d’informació i comunicació dels responsables de les administracions públiques. Volem, així, oferir també una eina que faciliti que les ciutadanes i els ciutadans puguin conèixer i avaluar els recursos que els seus respectius consistoris dediquen a proporcionar una informació i una comunicació de qualitat que els permeti una participació ben fonamentada i eficient.\nAquest producte està avalat per l’experiència de les persones que integrem el nou Laboratori de Periodisme i Comunicació per a la Ciutadania Plural (LPCCP). El punt de partida es troba en el web Passeig per les xarxes de comunicació des de…, que vam elaborar el curs 1998-1999 per construir una explicació del passat i el present de la societat xarxa des de cada localitat en relació amb les trames històriques supralocals. Les pautes metodològiques les hem aplicat per desenvolupar dues eines de participació ciutadana en col·laboració amb l’ajuntament de Tortosa, a partir del 2003: una, per rebre aportacions sobre les incidències a la via pública (www.tortosa.cat/webajt/ajunta/viapublica/index.asp); i una altra, per fomentar la participació ciutadana en la construcció de coneixement, el portal Soctortosa.cat en el qual van col·laborar també la Fundació Ciutat de Viladecans, l’ajuntament de Rubí i l’Administració Oberta de Catalunya (AOC), actualment inactiu. A més, durant aquests anys hem assessorat i fet seguiment de l’aplicació del Decàleg. I des del 2007 hem explorat les possibilitats dels mapes interactius i hem desenvolupat productes en la línia del que hem definit com geoperiodisme : el Mapa dels Mitjans de comunicació a Catalunya (www.labcompublica.info); i el prototip infoparticip@, per al seguiment i l’avaluació de l’acció dels governs i les polítiques públiques (www.infoparticipa.cat).\nDurant els últims quatre anys hem aplicat els criteris amb els quals vam definir infoparticip@ el 2007 i els hem posat a prova. Hem desenvolupant eines per fer seguiment dels Projectes de la Llei de Barris de la Generalitat de Catalunya, concretament de les actuacions desenvolupades pels ajuntaments, relacionades amb l’equitat de dones i homes en l’ús de l’espai urbà i els equipaments socials (www.infoparticipa.cat/icd) . Aquest treball és la base a partir de la qual hem elaborat un Manual de Geoperiodisme (en premsa), amb el qual volem col·laborar a desenvolupar nous criteris per a la producció de la informació, les notícies i la comunicació, que facilitin la participació de la ciutadania plural en el control democràtic de l’acció dels governs.\nEl Mapa de les Bones Pràctiques de la Comunicació Pública Local forma part d’aquest projecte més ampli, i l’hem concebut per promoure que les administracions públiques municipals incorporin millores en la informació i la comunicació que proporcionen a través dels seus webs. Es tracta d’un espai web en el qual utilitzem una representació cartogràfica vinculada a una base de dades, on organitzem les fitxes amb els resultats obtinguts de l’anàlisi dels webs de cada ajuntament, el recompte del qual, valoració i representació gràfica es realitza de forma automàtica mitjançant l’infòmetre. Utilitzem aquests instruments per fer pública la nostra avaluació de manera que els resultats resultin fàcilment intel·ligibles per a qualsevol persona i permetin que participi en el control democràtic municipal.\nUtilitzem Google Map, centrat a Catalunya, per les facilitats que ofereix tant per fer enfocaments propers com per poder passar de cada localitat a àmbits supralocals que permeten relacionar dades de grups de municipis d’una mateixa comarca o amb característiques comunes.\nEn aquesta primera fase, hem definit la base de dades a partir dels 947 ajuntaments de Catalunya agrupats en les 41 comarques. Cada ajuntament compta amb una fitxa en la qual introduïm les dades obtingudes de l’anàlisi dels seus webs corporatius en relació als 41 indicadors. Hem definit aquests indicadors en forma de preguntes, tenint en compte actuacions que són obligatòries, d’acord amb la legislació vigent , i altres que no són obligatòries però que les considerem molt necessàries perquè les ciutadanes i els ciutadans puguem conèixer i valorar l’acció dels representants polítics municipals, tant dels que són responsables del govern com dels que han de dedicar-se al control del govern. En els casos en els que trobem la informació en el web, introduïm un punt positiu; i en els casos en els que no la trobem, deixem el camp buit… pendent de posar el punt positiu quan els responsables ens comuniquin que han incorporat la informació. D’aquesta manera, volem proporcionar una relació senzilla i clara de les informacions que considerem fonamentals, ressaltar les bones pràctiques que es duen a terme en molts ajuntaments, i mostrar que és factible fer allò que no es fa en alguns casos però en uns altres sí que es fa.\nDesitgem, així, ser útils per orientar el treball dels i les periodistes dels gabinets de premsa dels ajuntaments, dels representants polítics, i de les ciutadanes i ciutadans interessats en informar-se, participar i promoure processos de millora. Volem que aquesta Mapa sigui, a més, un prototip que impulsi la cultura que el coneixement distribuït territorialment i compartit, horitzontal i en xarxa, que facilita avui el web 2.0, enriqueix a totes les persones i col•lectius que participen i pot millorar les seves possibilitats d’intervenció social i control democràtic.\nEn fi, hem dissenyat aquesta eina de manera que més endavant es pugui estendre a ajuntaments d’àmbits geopolítics més extensos, ampliar i reorganitzar els indicadors, i incorporar nous utensilis per facilitar la participació de la ciutadania plural en la construcció de coneixement col·lectiu i en el control democràtic.\nExpliquem a continuació els criteris que hem seguit per a la definició dels indicadors i per a l’avaluació de les dades dels webs municipals.\n2. Criteris que hem seguit per definir els indicadors amb els quals avaluem els webs municipals\nCom hem explicat, per definir els indicadors ens hem basat en els principis que formulem en el Decàleg de Bones Pràctiques de la Comunicació Local Pública (www.labcompublica.info/decaleg.htm) i en la legislació vigent, tal com es troba en el Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya, publicat en el Decret de 28 d’abril de 2003. Especialment, en alguns articles.\nEn primer lloc, en l’article 46 que, en definir les característiques del municipi, el considera “l’entitat bàsica de l’organització territorial i l’element primari de participació ciutadana en els assumptes públics”; una participació “en tots els assumptes públics que afectin directament els seus interessos”, que està garantida per les lleis de Catalunya. Aquest article reconeix també que “el municipi gaudeix d’autonomia, té personalitat jurídica i plena capacitat per a l’exercici de les funcions públiques que té encomanades, per representar els interessos de la col·lectivitat respectiva i per gestionar els serveis públics la titularitat dels quals assumeixin” i considera que “són elements del municipi el territori, la població i l’organització”.\nPer poder exercir aquests drets, és imprescindible que les ciutadanes i els ciutadans disposin d’informació qualificada sobre el funcionament del sistema democràtic, les persones que han estat escollides per gestionar-ho en els diferents nivells, i com treballen administrativament els recursos de la col·lectivitat en benefici de tothom. Per aquest motiu hem definit 41 indicadors en preguntes que hem organitzat en 4 grups per identificar quina informació proporcionen els webs municipals sobre:\n1) quins són els representants polítics,\n2) com treballen aquests representants polítics,\n3) el compliment dels programes electorals, i\n4) els recursos i les eines que ofereixen per a la participació ciutadana.\nGrup 1: Informació sobre quins són els representants polítics\nL’objectiu d’aquest grup d’indicadors és avaluar si els representants de les administracions locals proporcionen informació clara i complerta per tal que les ciutadanes i els ciutadans coneguin qui són en cada moment, tant si es tracta de l’alcalde o alcaldessa, com de la resta de regidors o regidores que formen part del govern, o que no en formen part i desenvolupen la seva tasca a l’oposició, controlant el que fa el govern. Les preguntes relacionades amb aquests Indicadors són dos, per avaluar si es dóna informació bàsica (nom i cognoms, foto i partit polític) o una informació complementària (biografia i /o currículum) sobre l’alcalde o l’alcaldessa, els representants que formen part del govern, i els representants que no formen part del govern. D’aquesta manera, es pot obtenir un punt, dos punts, si es dóna una informació més completa, o cap si no es donen totes.\nEn algunes corporacions municipals, tots els representants formen part del govern, ja sigui perquè només es va presentar a les eleccions una candidatura o perquè governa una coalició: en aquest casos, si es dóna la informació bàsica o la informació complementària sobre tots els representants, hem posat punts positius a les preguntes sobre els representants de l’oposició.\nGrup 2: Informació sobre com treballen els representants polítics\nAmb els indicadors d’aquest grup ens proposem avaluar quina informació ofereixen les persones responsables dels webs municipals per tal que les ciutadanes i els ciutadans tinguin un coneixement elemental sobre com treballen els seus representants polítics, tant si formen part del govern com si s’encarreguen del control del govern des de l’oposició. Les preguntes que fem estan relacionades amb informacions que són obligatòries d’acord amb la legislació vigent, i d’altres que no són obligatòries però considerem molt necessàries per a la informació de qualsevol ciutadana i ciutadà. Algunes de les informacions van en funció de l’organització de cada municipi segons el nombre d’habitants i altres característiques que marca la llei, ja que no tots els òrgans són obligatoris a tots els municipis.\nL’article 48 de la Llei municipal catalana defineix els òrgans municipalistes i estableix que a tots els ajuntaments existeixen les figures de l’alcalde i/o l’alcaldessa, els i les tinents d’alcalde i el ple, així com la comissió especial de comptes. L’anterior comissió de govern – ara junta de govern local – només és obligatòria “als municipis amb una població de dret superior a cinc mil habitants, i en els de menys quan ho acorda el ple de l’ajuntament o ho estableix el reglament orgànic d’aquest”; i “a tots els municipis que siguin capital de comarca, amb independència del nombre d’habitants”. Aquesta organització es pot complementar amb d’altres òrgans, com les comissions d’estudi, informe o consulta; els òrgans de participació ciutadana; el síndic o síndica municipal de greuges, si ho acorda el ple per majoria absoluta, a proposta d’un grup municipal; el consell assessor urbanístic; la junta local de seguretat; i qualsevol altre òrgan establert pel consistori.\nLes tres primeres preguntes d’aquest grup d’indicadors s’han formulat per avaluar quina informació es dóna als webs municipals catalans sobre tres dels òrgans de govern: el ple, la junta de govern local i les comissions informatives. Considerem que per tal que les ciutadanes i ciutadans puguin tenir un coneixement clar de com treballen els seus representants polítics, és imprescindible que disposin d’informació sobre les competències, la composició d’aquests òrgans, i el calendari de treball que, segons l’article 97, s’ha d’organitzar en “sessions ordinàries, de periodicitat preestablerta, i sessions extraordinàries, que poden ésser, si escau, urgents”. I ens preguntem per aquests tres aspectes. Donat que el ple municipal és obligatori en tots els ajuntaments, considerem que el fet que hi hagi informació sobre el ple és suficient per donar un punt positiu a aquestes preguntes.\nLes dos preguntes següents estan formulades específicament per veure quina informació es dóna sobre el ple municipal. Concretament, sobre dos informacions que considerem necessàries perquè qualsevol persona pugui conèixer el què es tractarà i si l’interessa assistir-hi o assabentar-se dels acords que s’han adoptat: si es publiquen les convocatòries amb els ordres del dia prèvies a la celebració dels Plens Municipals; i si es publiquen les actes del Ple Municipal.\nD’acord amb l’article 98, el ple ha de celebrar “sessió ordinària cada mes, com a mínim, en els ajuntaments de municipis de més de 20.000 habitants…; cada dos mesos en els ajuntaments de municipis d’una població entre 5.001 i 20.000 habitants; i cada tres mesos en els ajuntaments de municipis de fins a 5.000 habitants. Així mateix, el ple té sessió extraordinària quan el president ho decideix o quan ho demana la quarta part, almenys, del nombre legal de membres de la corporació”. Aquest article estableix també que “les sessions plenàries s’han de convocar, com a mínim, amb dos dies hàbils d’antelació, llevat de les extraordinàries amb caràcter urgent, la convocatòria de les quals ha d’ésser ratificada pel ple. La documentació íntegra dels assumptes inclosos en l’ordre del dia que ha de servir de base per al debat i, si s’escau, la votació, ha d’ésser a disposició dels regidors en la secretaria de la corporació abans de l’expedició de la convocatòria”.\nL’article 103 estableix que “la convocatòria dels òrgans col·legiats ha d’incloure l’ordre del dia dels assumptes a tractar”.\nI l’article 110 diu que “de totes les sessions s’ha d’aixecar acta, la qual ha de contenir, com a mínim: a) La data i l’hora en què comença i en què s’aixeca la sessió; b) La relació de matèries debatudes; c) La relació dels assistents; d) La indicació de les persones que hi han intervingut; e) Les incidències esdevingudes; f) Els vots emesos i els acords adoptats; g) La relació succinta de les opinions emeses”. Que l’elaboració de l’acta correspon al secretari o secretària de la corporació o, si s’escau, al de l’òrgan corresponent. I que “l’acta s’ha de sotmetre a votació en la sessió ordinària següent de l’òrgan i ha d’ésser llegida prèviament si abans no ha estat distribuïda entre els seus membres. S’ha de fer constar en l’acta la lectura i l’aprovació de l’acta anterior, i també les rectificacions que siguin pertinents; en cap cas no pot modificar el fons dels acords, i les rectificacions s’han de limitar als errors materials”.\nCom hem dit, també és obligatòria a tots els ajuntaments la Comissió Especial de Comptes, regulada per l’article 58, a la qual correspon “l’examen, l’estudi i l’informe dels comptes anuals de la corporació”. Aquesta comissió està “integrada per membres de tots els grups polítics integrants de la corporació” en un nombre “proporcional a la seva representativitat en l’ajuntament o igual per a cada grup”. “S’ha de reunir necessàriament abans del dia 1 de juny de cada any per examinar els comptes generals de la corporació, juntament amb els justificants i antecedents, i emetre’n un informe.\nA la darrera pregunta d’aquest grup preguntem si es fan públics aquests informes anuals que ha d’emetre aquesta Comissió.\nLa resta de les Comissions d’estudi, d’informe o de consulta, només són obligatòries, segons l’article 60, “en tots els municipis de més de cinc mil habitants… Als altres municipis poden haver-hi aquestes comissions, sempre que les hagi previst el reglament orgànic o ho acordi el ple de l’ajuntament. En qualsevol cas, als municipis que són capital de comarca s’han de constituir les esmentades comissions, amb independència del nombre d’habitants del municipi”. “Corresponen a aquestes comissions l’estudi i el dictamen previs dels assumptes que s’han de sotmetre a la decisió de ple o de la comissió de govern quan actuï per delegació d’aquest. També poden intervenir en relació amb els assumptes que s’han de sotmetre a la comissió de govern quan aquest òrgan els demani dictamen”.\nEn aquesta primera fase del Mapa no preguntem per la Comissió Especial de Suggeriments i Reclamacions, perquè només és obligatòria en els municipis amb més de 250.000 habitants, capitals de província amb població superior a 175.000 habitants, capitals autonòmiques o seus de les institucions autonòmiques; els municipis amb una població superior als 75.000 habitants amb circumstancies econòmiques, socials, històriques o culturals especials; i si s’ha creat per acord del ple amb el vot favorable de la majoria absoluta o així ho disposi el seu Reglament Orgànic.\nA partir de la pregunta 6, avaluem la informació que es dóna als webs que pot permetre que les ciutadanes i els ciutadans facin seguiment i avaluïn l’acció dels governs i les polítiques publiques, encara que sigui molt elemental.\nA la pregunta 6 es planteja si es publiquen els acords del govern, o bé, de la Junta de Govern Local, un òrgan que només és obligatori en els municipis de més de 5.000 habitants. L’article 54 defineix la seva composició: “La comissió de govern és integrada per l’alcalde i un nombre de regidors no superior al terç del nombre legal d’aquests, nomenats i separats lliurement per l’alcalde, el qual n’ha de donar compte al ple”. Les deliberacions de la junta de govern són declarades secretes, però els acords que pren haurien de ser públics.\nLes següents preguntes es refereixen a com organitzen els representants polítics el seu treball, considerant quatre aspectes:\n1) La planificació de l’acció del govern, al començament o al llarg del mandat, i si s’ha donat forma en algun document. Considerem que una actuació política curosa recomana l’elaboració d’un Pla de Govern (PG), un Pla d’Actuació Municipal (PAM), o un Pla Estratègic; requereix eines de planificació urbanística com el Pla d’Ordenació Urbanística Municipal (POUM), els Programes d’Actuació Urbanística Municipal (PAUM) o altres eines de planificació urbanística; i pot guanyar eficàcia si s’elaboren altres plans per adoptar mesures especifiques en relació amb les dones, la joventut, el medi ambient, la participació ciutadana, etc.\n2) La remuneració que rep el personal que forma la plantilla de l’ajuntament, segons categories definides (funcionaris de carrera, personal interí, personal laboral, personal eventual, personal directiu), que ha d’aprovar anualment el ple. I quines retribucions reben els representants politics per l’exercici de llur càrrecs, en règim de dedicació exclusiva o parcial o com a indemnitzacions. Aquestes dades, que s’han d’acordar al ple municipal, haurien de estar sempre fàcilment accessibles al web.\n3) Les mesures que adopten en forma d’ordenances municipals que requereixen ser aprovades pel ple municipal.\n4) El Pressupost municipal i la seva execució, d’acord amb el qual el govern ha de desenvolupar la gestió econòmica i política sota la responsabilitat de l’alcalde o alcaldessa i el control dels representants a l’oposició. En aquest marc, hem situat la pregunta sobre la Comissió Especial de Comptes.\nGrup 3: Informació sobre el compliment dels programes electorals\nEls indicadors d’aquest grup s’han concebut per avaluar si els representants polítics donen informació que permeti que les ciutadanes i els ciutadans avaluïn el compliment de les propostes que figuraven als programes que van presentar durant la campanya electoral. Avui per avui, en molt poques ocasions s’ofereixen als webs eines que permetin fer seguiment i avaluació del compliment d’aquests compromisos.\nEn principi, les persones responsables dels gabinets de premsa o comunicació de les administracions són les encarregades de proporcionar aquesta informació als periodistes que treballen als mitjans de comunicació per tal que aquests facin la difusió general. El desenvolupament d’internet ha col·laborat a què els comunicats que s’elaboren amb aquest objectiu es publiquin als webs municipals en forma de notícies. Avaluar com es construeixen aquestes notícies és una tasca molt més laboriosa que el que ens proposem fer en aquest moment, i requereix utilitzar unes eines no només quantitatives, com aquest Mapa, sinó també qualitatives. Esperem fer-ho més endavant.\nPer aquestes raons, ara només ens hem plantejat 4 preguntes, per avaluar les notícies que es publiquen als webs municipals. La primera, si es publiquen notícies al web. La segona, si les notícies que es publiquen parlen, concretament, de les actuacions dels membres del govern relacionades amb el rendiment de comptes. La tercera, si aquestes notícies parlen també sobre les actuacions dels membres de l’oposició relacionades amb el control de la gestió del govern. I la quarta, si quan s’elaboren les notícies, es contrasten les informacions amb membres del govern, de l’oposició, i de tècnics si s’escau.\nLa cinquena pregunta està dirigida a valorar si es dóna una informació bàsica sobre la gestió econòmica: el perfil del contractant i les contractacions i les concessions signades per la Corporació amb empreses, entitats o particulars. Hem d’aclarir que en el cas que no es publiquin els documents d’aquests contractes o concessions, considerem que no es mostra aquesta informació, d’acord amb el que estableix l’article 277.\nFinalment, hem incorporat en aquest grup dos preguntes més per avaluar el compromís dels representants polítics municipals amb una informació i comunicació de qualitat. Aquest compromís es pot materialitzar amb un acord del ple de donar suport al Decàleg de les Bones Pràctiques de la Comunicació Local Pública, i donant a conèixer al web aquest document i els principis que s’han subscrit.\nGrup 4: Recursos i eines que s’ofereixen per a la participació ciutadana\nFinalment, en aquest grup formulem un conjunt de preguntes per avaluar quins són els recursos i les eines que els responsables dels webs municipals ofereixen per facilitar la participació ciutadana en el control democràtic.\nAmb les dues primeres preguntes posem l’accent en la necessitat de què les ciutadanes i els ciutadans disposin de coneixement sobre el municipi, tant pel que fa a la situació actual (dades sobre el terme municipal, la població empadronada i la seva diversitat social, activitats econòmiques, culturals) com referides al passat. La majoria dels webs disposen d’aquestes informacions. Un altre tema és que en general responen a criteris convencionals que caldria renovar per tal de fomentar la participació ciutadana en la construcció de coneixement col•lectiu sobre el passat i present de cada localitat, possibilitat que hem explorat amb el web Passeig per les xarxes de comunicació des de…, i especialment amb el portal Soctortosa.cat, avui inactiu, i que facilita avui el web 2.0 i d’internet mòbil.\nLes preguntes 3, 4 i 5 es proposen examinar si s’ofereixen al web unes eines avui tan bàsiques com les adreces d’e-mails dels membres del govern, dels membres de l’oposició, i les xarxes socials del consistori.\nLes preguntes 6 a 9 plantegen si s’ofereix al web municipal informació sobre altres eines, com el reglament de participació ciutadana, i altres mecanismes de participació: consells territorials, consells de ciutat, consells sectorials, etc.; el directori d’entitats del municipi i l’agenda d’activitats municipals i ciutadanes.\nA continuació interroguem per altres eines més sofisticades que els responsables de les corporacions municipals poden haver desenvolupat per facilitar que les ciutadanes i els ciutadans pugui fer seguiment i avaluar l’acció dels governs i les polítiques publiques: eines de participació per fer seguiment del Pla de Govern, el Pla d’Actuació Municipal i/o el Pla estratègic; eines de participació per fer seguiment d’altres plans municipals; i eines per comunicar incidències a la via pública, queixes o suggeriments. Aquest és un camp al que considerem que s’han dedicat fins ara pocs esforços i que en el futur ha de merèixer molta més atenció per aconseguir unes administracions publiques transparents i per facilitar una participació ciutadana ben fonamentada. Es també un camp en el què hem treballat els últims anys, desenvolupant eines en el marc del projecte infoparticip@, i el Manual de Geoperiodisme, pendent de publicació. Aquest Mapa és un primer pas en aquesta línea.\nFinalment, ens preguntem si es publica el contacte amb la persona responsable de Premsa, Informació i/o Comunicació de la Corporació, ja que considerem que qualsevol persona ha de tenir accés per expressar les seves demandes.\n3. Criteris utilitzats per avaluar les dades dels webs municipals\nHem intentat en tot moment formular les preguntes de forma unívoca, de manera que només es pogués respondre amb un sí, i per tant valorar la resposta amb un punt positiu en els casos en què la informació es troba al web, i deixar el camp buit si no es troba. Però aquesta tasca no sempre resulta fàcil.\na. En primer lloc perquè moltes vegades, encara que la informació es trobi al web, no resulta fàcil trobar-la. Considerem que només s’hauria de valorar positivament aquella informació a la qual es pugui arribar a partir de màxim tres clics, ja que es tracta d’informacions molt bàsiques. Després d’aquesta primera avaluació, en la qual hem estat més flexibles, aplicarem aquest criteri amb més rigor.\nb. En segon lloc, perquè en algunes preguntes incorporem més d’un ítem ja que separar cada ítem en una pregunta faria que el formulari resultés excessivament extens. Així, en les preguntes del Grup 1, distingim entre informació bàsica (nom i cognoms, foto i partit polític) o informació complementària (biografia i/o currículum) en cadascun dels casos (alcalde o l’alcaldessa, representants que formin part del govern, i representants que no formin part del govern). D’aquesta manera, hem optat per atribuir un primer punt en els casos en els quals s’ofereix informació dels tres ítems, nom i cognoms, foto i partit polític, i no ho hem anotat si no hi havia informació sobre algun dels tres, per considerar-los fonamentals. Però en altres casos, com en les tres primeres preguntes del grup 2, sobre la informació que es dóna als webs municipals referida a tres dels òrgans de govern (el ple, la junta de govern local i les comissions informatives), hem optat per atribuir un punt positiu si s’ofereix la informació sobre l’òrgan que és obligatori en tots els ajuntaments.\nc. Un altre problema és que els 947 municipis de Catalunya tenen dimensions molt diferents i, per tant, disposen de recursos diferents per oferir informació i comunicació de qualitat; no obstant això hem establert unes pautes estàndards. Aquesta opció respon al fet que amb els recursos actuals no tenim capacitat per desenvolupar instruments més precisos, tant d’indicadors com d’eines de recompte i representació gràfica que permetin establir diferències entre els ajuntaments. Ho lamentem però és la realitat. Per suplir aquesta deficiència, elaborarem informes parcials agrupant els municipis tenint en compte alguns criteris que explicarem. Així, encara que hem començat introduint en el Mapa dades per comarques (primer, les quatre comarques dels Terres de l’Ebre, i la del Baix Llobregat), farem informes per avaluar conjuntament els 10 municipis amb més de 100.000 habitants; els municipis que són capitals de les 41 comarques, amb obligacions com els ajuntaments amb més de 5.000 habitants; els 13 municipis la població dels quals es troba entre 50.000 i 100.000 habitants; els 40 Municipis entre 20.000 i 50.000 habitants; els 146 Municipis entre 5.000 i 20.000 habitants; i els 738 municipis amb menys de 5.000 habitants.\nEn fases posteriors ajustarem, redefinirem i ampliarem els indicadors, i adoptarem altres mesures per millorar l’estructura de la base de dades, les eines de càlcul i de representació gràfica dels resultats, i per tant també al gestor de continguts.\nPer acabar, recordar que amb aquesta eina volem fomentar la participació ciutadana en el control democràtic, començant pel control sobre com investiguem les i els professionals universitaris. Per tant, agrairem i tindrem en compte totes les aportacions i millorar el nostre treball en la mida de les nostres possibilitats econòmiques.\nCerdanyola del Vallès, Campus de Bellaterra de la UAB, 15 de maig de 2012


el bloc de la neus serra: L'INCREÏBLE HOME "NORMAL" I LA SEVA INCREÏBLE BALLARUCA\nL'INCREÏBLE HOME "NORMAL" I LA SEVA INCREÏBLE BALLARUCA\nConfesso que no sóc experta en comunicació, i que sovint els missatges que preparen els experts se m'escapen. Per exemple, em costa de veure la gràcia al super cómic del super Montilla que s'han inventat les Joventuts Socialistes de Catalunya, però no sóc ningú per criticar-ho. Ben segur que la imatge ha estat dissenyada per un equip d'experts amb un brillant curriculum que ha calculat l'efecte d'una foto tant "anormal". Tot plegat entra dins el joc de la comunicació d'una campanya electoral on sempre hi ha sorpreses per captar l'atenció del ciutadà adormit.\nAra bé, d'això al "guateque" que es van muntar ahir el president i alguns diputats i consellers a la matinal del PSC hi ha una distància. D'entrada diuen que és per aixecar la moral, però això és dubtós davant la imatge d'un Montilla amb poca aptitud pel ball i d'un Nadal amb cara de "tierra trágame". Però és que veure a la consellera de Treball "soltándose la melena" i a una consellera Geli fent piruetes per l'escenari em va posar els pèls de punta. Vols dir que tenen motius per ballar amb tanta alegria?. De què reien?. Jo entenc que el país no està per tanta festa, ni per tanta tonteria. Perdoneu, pero algú ho havia de dir.\nPublicat per Neus Serra a 1:30\nAnònim 18 d’octubre de 2010 a les 2:09\nBen clar, se'n reien del poble, de la metòdica estratègia que han ideat per tenir-lo postrat a les seves arbitrarietats de govern i orgullosos d'haver aconseguit la supernormal xifra de 700.000 aturats amb l'actuació del pallasso anormal que varen escollir per l'esperpèntica escenificació.\nAnònim 18 d’octubre de 2010 a les 8:16\nla veritat es que feian riure,no se que espera la nostrra societat d`aquests socialistas ,em costa de veure