▸ Avís Legal 【Cafés el Criollo】\nAquest avís legal regula l’ús i ús de https://www.cafeselcriollo.com de les quals CAFÉS EL CRIOLLO S.A. és titular. (D’ara endavant, CAFÈS EL CRIOLLO).\nLa navegació per la pàgina web de CAFÉS EL CRIOLLO, atribueix la condició d’USUARI de la mateixa i implica la seva acceptació plena i sense reserves de totes i cadascuna de les condicions publicades en aquest avís legal, advertint que aquestes condicions podran ser modificades sense previ avís per CAFÉS EL CRIOLLO, en aquest cas serà publicada i notificada al més aviat possible.\nPer tant, és aconsellable llegir atentament els seus continguts en cas que desitgi accedir i fer ús de la informació i serveis oferts des d’aquest lloc web.\nAixí mateix, l’usuari es compromet a fer un ús correcte del lloc web de conformitat amb les lleis, la bona fe, l’ordre públic, els usos del trànsit i el seu Avís Legal, i serà responsable de CAFÉS EL CRIOLLO o de tercers dels danys i perjudicis que es puguin ocasionar com a conseqüència de l’incompliment d’aquesta obligació.\nQueda expressament prohibida qualsevol ús diferent de l’autoritzada, i CAFÉS EL CRIOLLO podrà retirar l’accés i el seu ús en qualsevol moment.\nCAFÉS EL CRIOLLO, en compliment de la Llei 34/2002, d’11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i de Comerç Electrònic, l’informa que:\nEl seu propietari és: CAFÉS EL CRIOLLO S.A\nEl seu nom comercial és: CAFES EL CRIOLLO\nEl seu NIF és: A50220995\nTelèfon de contacte: 976 500 228\nEl seu domicili professional està situat a Polígon Industrial San Valero, nau 83. 50013 a Saragossa (ESPANYA)\nInscrita en el Registre Mercantil de Saragossa, Tom 802, General 541, Foli 1, Secció 3a, Full 9675, és titular d’aquest lloc web.\nPer contactar amb nosaltres, li proporcionem diferents mitjans de contacte detallats a continuació:\nTfno.: 976 500 228 i 976 500 234\nCorreu electrònic: Vendes (A) caféselcriollo.es\nAdreça postal: Polígon Industrial San Valero, nau 83. 50013 a Saragossa (ESPANYA)\nTotes les notificacions i comunicacions entre usuaris i CAFÈS EL CRIOLLO es consideraran efectives, a tots els efectes, quan es comu a través de qualsevol mitjà que es detalli anteriorment, excepte el telèfon.\n2-Condicions d’accés i ús\nEl lloc web i els seus serveis són gratuïts. No obstant això, CAFÉS EL CRIOLLO podrà condicionar la utilització d’alguns dels serveis oferts a la seva pàgina web a l’emplenament previ del formulari corresponent.\nL’usuari garanteix l’autenticitat i puntualitat de totes les dades comunicades a CAFÉS EL CRIOLLO i serà l’únic responsable de les manifestacions falses o inexactes realitzades.\nL’usuari es compromet expressament a fer un ús adequat dels continguts i serveis de CAFÉS EL CRIOLLO i a no utilitzar-los per, entre d’altres:\nDifondre delictes, violents, pornogràfics, racistes, xenòfobs, ofensius, disculpant-se del terrorisme o, en general, contraris a la llei o a l’ordre públic.\nIntroduir virus informàtics a la xarxa o realitzar accions capaces d’alterar, espatllar, interrompre o generar errors o danys en documents electrònics, dades o sistemes físics i lògics de CAFÉS EL CRIOLLO o de tercers; així com dificultar l’accés d’altres usuaris al lloc web i als seus serveis mitjançant el consum massiu de recursos informàtics a través dels quals CAFÉS EL CRIOLLO presta els seus serveis.\nIntentar accedir als comptes de correu electrònic d’altres usuaris o àrees restringides dels sistemes informàtics de CAFÉS EL CRIOLLO o de tercers i, si escau, extreure informació.\nViolar els drets de propietat intel·lectual o industrial, així com violar la confidencialitat de la informació de CAFES EL CRIOLLO o de tercers.\nReproduir, copiar, distribuir, posar a disposició o qualsevol altra forma de comunicació pública, transformar o modificar els continguts, llevat que ho autoritzi el titular dels corresponents drets o legalment permesos.\nRecollir dades amb finalitats publicitàries i enviar publicitat de qualsevol tipus i comunicacions amb finalitats comercials o comercials sense la seva sol·licitud prèvia o consentiment.\nTots els continguts del lloc web, com ara textos, fotografies, gràfics, imatges, icones, tecnologia, programari, així com el seu disseny gràfic i codis font, constitueixen una obra propietat de CAFÉS EL CRIOLLO, sense que s’entengui entès que es transfereixen a l’usuari més enllà del que és estrictament necessari per al correcte ús del lloc web.\nEn definitiva, els usuaris que accedeixin a aquest lloc web poden visualitzar els continguts i fer, si escau, còpies privades autoritzades sempre que els elements reproduïts no siguin cedits posteriorment a tercers, ni estiguin instal·lats a servidors connectats a xarxes, ni estiguin subjectes a cap tipus d’explotació.\nAixí mateix, totes les marques, noms comercials o signes distintius de qualsevol tipus que apareixen en el lloc web són propietat de CAFÉS EL CRIOLLO, sense que s’entengui que l’ús o accés dels mateixos dóna a l’usuari cap dret sobre elles.\nL’establiment d’un hiperenllaç no implica en cap cas l’existència de relacions entre CAFÉS EL CRIOLLO i el titular del lloc web en què s’estableixi, ni l’acceptació i aprovació per part de CAFES EL CRIOLLO dels seus continguts o serveis.\nCAFES EL CRIOLLO no es responsabilitza de l’ús que cada usuari dóna als materials disponibles en aquest lloc web o de les accions que realitzi en funció d’elles.\n3-Exclusió de garanties i responsabilitat en l’accés i l’ús\nEl contingut d’aquest lloc web té caràcter general i té una finalitat merament informativa, sense garantir plenament l’accés a tots els continguts, ni la seva integritat, correcció, validesa o puntualitat, ni la seva idoneïtat ni utilitat per a una finalitat concreta.\nCAFES EL CRIOLLO exclou, en la seva totalitat, l’ordre legal, qualsevol responsabilitat pels danys i perjudicis de tota mena derivats de:\nLa impossibilitat d’accés al lloc web o la falta de veracitat, exactitud, integritat i / o puntualitat dels continguts, així com l’existència de defectes i defectes de tot tipus de continguts transmesos, difosos, emmagatzemats, posats a disposició, accedits a través del lloc web o dels serveis oferts.\nPresència de virus o altres elements en els continguts que puguin provocar alteracions en els sistemes informàtics, documents electrònics o dades de l’usuari.\nIncompliment de les lleis, la bona fe, l’ordre públic, els usos del trànsit i aquest avís legal com a conseqüència d’un ús incorrecte del lloc web. En particular, i a manera d’exemple, CAFES EL CRIOLLO no es fa responsable de les accions de tercers que vulnerin drets de propietat intel·lectual i industrial, secrets empresarials, drets d’honor, intimitat personal i familiar i auto-imatge, així com de la normativa sobre competència deslleial i publicitat il·lícita.\nAixí mateix, CAFÉS EL CRIOLLO declina qualsevol responsabilitat per la informació que es troba fora d’aquest lloc web i no és gestionada directament pel nostre webmaster. La funció dels enllaços que apareixen en aquest lloc web és exclusivament informar l’usuari sobre l’existència d’altres fonts capaces d’ampliar els continguts oferts per aquest lloc web. CAFES EL CRIOLLO no garanteix ni es fa responsable del funcionament o accessibilitat dels llocs enllaçats; tampoc suggereix, convida o recomana la visita a ells, per la qual cosa tampoc serà responsable del resultat obtingut. CAFES EL CRIOLLO no es fa responsable de l’establiment d’hiperenllaços per part de tercers.\n4-Procediment en cas de realització d’activitats de caràcter il·lícit\nEn el cas que qualsevol usuari o tercer consideri que hi ha fets o circumstàncies que revelin la naturalesa il·lícita de la utilització de qualsevol contingut i / o la realització de qualsevol activitat en les pàgines web incloses o accessibles a través del lloc web, haurà d’enviar una notificació a CAFÉS EL CRIOLLO. Identificar-se correctament i especificar les presumptes violacions.\nLa informació administrativa facilitada a través del lloc web no substitueix la publicitat legal de lleis, reglaments, plans, disposicions generals i actes que s’han de publicar formalment als diaris oficials de les Administracions Públiques, que constitueixen l’únic instrument que dóna fe de la seva autenticitat i contingut. La informació disponible en aquest lloc web s’ha d’entendre com una guia no específica de validesa jurídica.\n6-Protecció de dades\nCAFES EL CRIOLLO adopta els corresponents nivells de seguretat exigits en l’article 32 “Seguretat del Tractament” del RGPD 2016/679 de la UE i altres normatives aplicables. No obstant això, no pot garantir la invulnerabilitat absoluta dels sistemes, per tant, no assumeix cap responsabilitat pels danys i perjudicis derivats de les alteracions que tercers puguin causar en els sistemes informàtics, documents electrònics o fitxers de l’usuari.\nSi decideix abandonar el nostre lloc web a través d’enllaços a llocs web no pertanyents a la nostra entitat, CAFÉS EL CRIOLLO no es fa responsable de les polítiques de privacitat d’aquests llocs web ni de les cookies que puguin emmagatzemar a l’ordinador de l’usuari.\nLa nostra política de correu electrònic se centra en l’enviament només de comunicacions que vostè ha sol·licitat rebre.\nSi prefereix no rebre aquests missatges per correu electrònic li oferirem a través d’ells la possibilitat d’exercir el seu dret de cancel·lació i renúncia a la recepció d’aquests missatges, d’acord amb el que estableix el Títol III, article 22 de la Llei 34/2002, de Serveis per a la Societat de la Informació i comerç electrònic.\nLes presents condicions es regiran per la legislació europea i en aquest cas dependran de l’Autoritat de Supervisió, AEPD, legislació espanyola vigent.


El llibreter solidari de Badalona\nEl també escriptor Marçal Font allotja el senegalès Cheikou Oumar Sow mentre busca feina i allotjament\nEls bombers van salvar la vida de l’africà quan es disposava a saltar de l’edifici en flames\n22 de de gener del 2021. 16:38\nEl senegalès Cheikou Oumar Sow té 50 anys, però sembla més jove. La seva actitud riallera li ha valgut l’amistat de molts paisans i veïns de Badalona, als quals ha conegut venent ferralla. Aquests últims l’anomenen Oumar a seques, que «és més fàcil de pronunciar», els excusa amb un somriure. El 2008 va emigrar a Espanya en pastera perquè «l’Àfrica és rica, però la gent és pobra i els governs són molt corruptes», assegura el senegalès. Fa sis anys, un amic li va parlar de la nau del Gorg, on va estar vivint fins al dia de l’incendi quan gairebé perd la vida escapant-se de les flames.\nAfortunadament, l’Oumar ha trobat una nova llar temporal a casa del seu amic, el llibreter i escriptor Marçal Font i la seva família, que l’han acollit amb gust. Asseguts al porxo de la vivenda, als afores de Badalona, expliquen com van entaular amistat i com conviuen ara en declaracions per a EL PERIÓDICO. «L’Oumar és un dels millors companys de pis que he tingut en la meva vida, i he viscut amb molta gent. Estem molt contents», diu el llibreter. «El que volem és que tingui el seu propi allotjament, però, de moment, no deixaré que un amic visqui al carrer», afegeix.\nUnits pels llibres\nLes estances de la casa de Marçal Font estan plenes de llibres fins al sostre, incloent-hi el seu antic despatx, ara transformat en el dormitori de l’Oumar. Alguns dels volums es trobaven a l’antiga llibreria de segona mà de l’escriptor, on es van conèixer els dos amics fa sis anys. Ara Font ven les obres per internet.\n«Quan tenia la botiga física, al carrer Canonge Baranera, veia passar l’Oumar, que venia paper a pes. Un dia li vaig comentar que primer m’ensenyés els llibres a mi, que li pagaria més que pel pes del paper. Jo no soc una germaneta de la caritat. Si em portes un llibre que ho val, te’l compro perquè hi faig negoci», explica l’escriptor. «Mai m’enganyava amb el preu», diu rient l’Oumar. I així va néixer l’amistat.\n«El problema de base és que la gent no diu ‘bon dia’. Si saludes algú que veus diàriament, tard o d’hora passa l’anècdota, un dia t’ajudes, i un altre dia et vas coneixent més. Com que això no passa, després venen les pors, i tens aquests veïns del Gorg emprenyats, per exemple», descriu Font.\nEl dia del tràgic incendi, el senegalès es disposava a sopar quan un fum negre i espès va inundar la nau. «No vaig poder baixar les escales i vaig pujar a la teulada amb alguns companys», expressa el supervivent. «A dalt, les flames van arribar fins a nosaltres i els meus amics es van llançar al buit. Quan em disposava a saltar, els bombers em van salvar», recorda. Al carrer es va trobar amb el Marçal que, al veure les notícies, hi havia anat corrents. «Em va dir: ‘Casa meva és casa teva’», assegura l’Oumar.\nL’Oumar té NIE i està en procés de regular definitivament la seva situació legal al país. Cada matí s’aixeca a buscar ferralla i, el poc que n’obté a canvi ho envia a la seva dona i als seus tres fills al Senegal. La família d’acollida l’ajuda tant com pot, però són conscients de la dificultat de la situació. «M’agradaria trobar feina i pagar una habitació», diu el senegalès, que també té una discapacitat física, tot i que «falta que se li reconegui el grau», afegeix Marçal Font.\n«Les empreses reben ajuts a la contractació per a persones amb discapacitat, però, amb la Covid, aquest tràmit s’està retardant. Tot és un: ‘Torni demà’. Així funcionen les coses a Badalona», lamenta l’escriptor, que afirma que li «venen tots els mals» quan recorda la «mala gestió de l’ajuntament» els primers dies després de l’incendi. «Quan vaig arribar al Gorg, vaig veure el lloc de Serveis Socials, on no entrava ningú, i la policia allà al mig. Em va semblar una gestió molt negligent. Van posar-hi menjar i va venir gent que no era de la nau a gorrejar», diu queixant-se.\n«Una persona necessita sostre i menjar. Em fot que s’expliqui la nostra història com una cosa extraordinària quan hauria de ser el normal. El normal és que un ajuntament tingui uns serveis que ens garanteixin l’auxili a tots, perquè a mi demà se’m pot cremar la casa també i em puc quedar al carrer», conclou l’escriptor.\nPobresa energètica Incendis Badalona


Creeu un disc d'arrencada de Windows 10 ▷ ➡ IK4 ▷ ➡\nCreeu un disc d'arrencada de Windows 10\nUn disc d'arrencada (disc d'instal·lació) és un mitjà que conté arxius que s'utilitzen per instal·lar sistemes operatius i un carregador d'arrencada amb el que, de fet, es porta a terme el procés d'instal·lació. De moment, hi ha moltes formes diferents de crear discs d'arrencada, inclosos els mitjans d'instal·lació per a Windows 10.\n1 Formes de crear un disc d'arrencada amb Windows 10\n1.1 Mètode 1: ImgBurn\n1.2 Mètode 2: eina de creació de mitjans\n1.3 Mètode 3: mètodes estàndard per crear un disc d'arrencada\nFormes de crear un disc d'arrencada amb Windows 10\nPer tant, pot crear un disc d'instal·lació per a Windows 10 utilitzant programes i utilitats especials (pagats i gratuïts) i utilitzant les eines integrades de sistema operatiu. Considerem els més simples i convenients.\nMètode 1: ImgBurn\nÉs bastant fàcil crear un disc d'instal·lació usant ImgBurn, un petit programa gratuït que té totes les eines que necessita per gravar imatges de disc en el seu arsenal. Una guia pas a pas per gravar un disc d'arrencada de Windows 10 a ImgBurn és la següent.\nDescarregueu ImgBurn de el lloc oficial i instal aquesta aplicació.\nAl menú principal de el programa, seleccioneu "Escriure arxiu d'imatge en disc" .\nA la secció "Font", especifiqui la ruta a la imatge de Windows 10 amb llicència descarregada anteriorment.\nInseriu un disc en blanc a la unitat. Assegureu-vos que el programa ho vegi a la secció "Destí" .\nFeu clic a la icona d'enregistrament.\nEspereu que el procés de gravació es completi correctament.\nMètode 2: eina de creació de mitjans\nÉs simple i convenient crear un disc d'arrencada usant una utilitat de Microsoft - Mitja Creation Tool. El principal avantatge d'aquesta aplicació és que l'usuari no necessita descarregar la imatge de sistema operatiu, ja que s'extraurà automàticament de servidor si hi ha connexió a Internet . Per tant, per crear un mitjà de DVD d'instal·lació d'aquesta manera, ha de seguir aquests passos.\nDescarregueu la utilitat Mitjana Creation Tool de el lloc oficial i ejecútela com a administrador.\nEspereu mentre es prepara per crear un disc d'arrencada.\nFeu clic al botó "D'acord" a la finestra de l'Acord de llicència.\nSeleccioneu Crear mitjans d'instal·lació per a una altra ordinador i feu clic a següent .\nEn la següent finestra, seleccioneu "Arxiu ISO" .\nA la finestra Seleccionar idioma, arquitectura i edició, revisi els valors predeterminats i feu clic a següent .\nDeseu el fitxer ISO en qualsevol lloc.\nEn la següent finestra, feu clic al botó "Gravar" i espereu que finalitzi el procés.\nMètode 3: mètodes estàndard per crear un disc d'arrencada\nEl sistema operatiu Windows proporciona eines que li permeten crear un disc d'instal·lació sense instal·lar programes addicionals. Per crear un disc d'arrencada d'aquesta manera, feu el següent.\nAneu a directori amb la imatge de Windows 10 descarregada.\nFeu clic amb el botó dret a la imatge i seleccioneu Enviar , Després seleccioneu la unitat.\nFeu clic al botó "Gravar" i espereu que finalitzi el procés.\nCal esmentar que si el disc no és apte per a gravar o ha triat la unitat incorrecta, el sistema informarà d'aquest error. També és un error comú que els usuaris copiïn la imatge d'inici de sistema en un disc en blanc com un arxiu normal.\nHi ha molts programes per crear dispositius d'arrencada, de manera que fins i tot l'usuari més inexpert pot crear un disc d'instal·lació en qüestió de minuts utilitzant la guia.\nCom distingir un iPhone recondicionat (ref, CPO) d'un usat sota l'aparença d'un nou\nApagar la pantalla de bloqueig en Windows 10\nCom amagar els accessos directes de les aplicacions en Kiosk en l'iPhone o l'iPad\nInstruccions: com fer un respring d'un iPhone i un iPad sense jailbreaking\nCom transferir contactes de Google a iCloud


Les Filipines acomiaden el seu cònsol honorari a Barcelona per haver participat en l'aturada de país del 3 d'octubre\nEls docents de Sant Andreu de la Barca perseguits per l'1-O es defensen davant la fiscalia\tEls docents de Sant Andreu de la Barca perseguits per l'1-O es defensen davant la fiscalia\nLes Filipines acomiaden el seu cònsol honorari a Barcelona per haver participat en l’aturada de país del 3 d’octubre\nSegons que ha pogut saber VilaWeb, el Ministeri d'Afers Estrangers espanyol va denunciar el seu cas a l'ambaixada de les Filipines, que el destituirà a final d'aquest mes\nEl govern filipí de Rodrigo Duterte ha decidit de destituir el consol honorari a Barcelona, Jordi Puig Roches, per haver participat en una manifestació durant l’aturada general del 3 d’octubre, l’endemà passat del dia del referèndum. Li ho ha comunicat el ministre d’Afers Estrangers de les Filipines, Alan Peter, en una carta datada el 20 de desembre. La destitució es farà efectiva el mes vinent.\nSegons que ha pogut saber VilaWeb, el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol va denunciar el cas de Puig a l’ambaixada de les Filipines, que ha decidit de prescindir dels seus serveis. Entre les explicacions que ha donat el govern filipí a Puig, li diuen que estan decebuts perquè una fotografia que va penjar a les xarxes socials ‘demostra que va assistir a una manifestació pro-independentista i lluint un pamflet d’una organització clarament identificada amb el moviment independentista’.\nTanmateix, la manifestació en qüestió no era pas a favor de la independència, sinó contra la violència emprada per la policia durant el referèndum del primer d’octubre. Per una altra banda, el cartell que sosté Puig correspon a una campanya de Barcelona en Comú abans del referèndum.\nSegon cònsol acomiadat\nAquest cas no és pas únic. Fa un any el cònsol honorari de la república de Letònia a Barcelona, Xavier Vinyals, també va ser acomiadat. En aquell cas, el ministre José Manuel García-Margallo havia denunciat al govern letó que Vinyals havia contravingut la Convenció de Viena per haver penjat una estelada a la seu del consolat de Letònia. ‘El govern de Letònia no té cap més remei que comunicar-me la decisió de caràcter unilateral del govern espanyol i no puc continuar fent les funcions consulars’, explicava en aquesta entrevista a VilaWeb.


Bike@peu: d’agost 2012\nPedals Occitania Part Three\nTercera etapa… a priori la passejada. Ens esperen 44 Kms y uns 1000 d’ascens. Esmorzar a la francesa a L’Oppidum, melmelades, torrades i aiguaxirri (el café) o el que fos. La sortida es planejant per pistes asfaltades i al cap d’alguns kms tothom brama “si tot es així a les deu serem a lloc… “ i recordem que avui hi ha piscina a l’allotjament d’arribada. Res mes lluny de la realitat. Iniciem primeres rampes, a la primera la reserva posada… bikeapeu… després pedregots… bikeapeu… mes enllà… bikeapeu… hem sortit mandrosos.\nEl Crus, El Fernando i el Carles com sempre al grup de davant s’esperen a Les Paloumeres un Portet de 800 Mts d’alçada. Petit descens per tornar a pujar fins el Mont de Galie a 920 mts on el trio torna a marcar diferencies. Aquest cop pero el Litus ja es troba a la seva “Posició natural” després de la millora així com tamb´el PC i el Pagés. Baixada rapida fins St. Pe d’Ardet on davant dels dubtes fem una barreta, birreta, coca-cola i nous silvestres… Ens atrapa un grupet. De fet practicament tots els dies hem anat fent la goma amb aquestes colles, on hem compartit allotjament . Camí trencat per pujar al Col des Ares que ens la far suar.\nI a d’alt un Bar amb terrasseta a l'ombra… Buff mirem l’hora i son quasi les 12 del migdia. Novament dubtes I es decideix parar a menjar alguna coseta. I darrera nostre totes les altres colles ens imiten. Gerres de Mig, amanides , i poca cosa mes. Tot plegat la una del migdia llargues però nomes ens falten 8 kms. La resta de colles no es queden a Aspet. Van fins el Col de Mente i els queden quasi 42 kms. Amb la calda que cau pujar aquest coll de 12 Kms será mortal. Reprenem la marxa i els kms no passen . 8 Kms que semblen 80...\nInfinitat d’ encreuaments, corriols, enllaços, trialeres on per variar el Carles ensopega un cop darrera l’altre. Els trams asfaltats també es fan difícils amb tantes entrades i sortides. Un parell de bikers perduts s’ens apunten. Amb el roadbook es molt lent fer això. Finalment quasi dos quarts de quatre per arribar al Le Bois Perche. La casa de colonies, Residencia d’avis o no se com qualificar-ho. Tot i així l’allotjament perfecte pel dia en que estem.\nEls que veniem amb nosaltres es miren la Piscina babejant i quant arriba l'altre grup troben al Crus, El Pages i el Litus amb el banyador posat i tovallola en ma per aprofitar aquesta piscina caiguda del cel. Les cares que feien mentres fitxaven eren de lo mes expresives. La resta de bikeapeu es banyen per dintre. Despres dels "banyets" per esperar l'hora del sopar ens arribem caminant fins Aspet. El poble esta a uns 15 minuts . I es clar amb la sua era toca birra a la plaça del poble.\nTornem calculant l’hora del sopar, però com que ens dona temps mes suc de cibada. El sopar es complert però fan acte de presencia les torticolis. Si torticolis de tant girar el cap per mirar les joves monitores que van i venen... Ens ve de gust prendre alguna copeta però al servei de Bar no es veuen ampolles de licor. Es clar es una casa de colònies… que carai una persiana tancada amb clau que s’aixeca i apareix de tot ¡!! Gin Tonics que van be per les diarrees i música en directe unplugged amenitzant el ball de les monitores tot disfressades i molt sexis…\nEl Pagès es troba com peix a l’aigua i sembla que ningú te son a la fresca de la Terrassa. Cares de Vici ( Si,si amb "V" i no "B") Però la realitat ens supera. Hem vingut a pedalar encara que no ho sembli i dema tenim feina ¡!! Estem una mica acollonits amb el famós Col de Mentè i el despertador no perdonarà. Així que tots al llit que jo sapiga amb l'unica companyia de la seva parella biker des de que hem sortit de Vielha.\nPedals Occitània Part Two\nEl segon dia es preveu el mes dur pedalant.El Litus ha fet mes Kms aquesta nit del Llit a la taça que el dia anterior en bike, y durant l’esmorzar es planteja la opció de l’abandonament. Finalment esperem que obrin la farmàcia per comprar medicaments a veure si així aguanta. Sortida tranquileta tots darrera el Litus ¡!! Vaja quina escolta de luxe… Comencem corriol de pujada amb trams bikeapeu. Fins a Bourg d’Oueil quasi 17 kms de sender de pujada nomes trencats per trams d’asfalt que serveixen de connexió.\nEncara hi ha qui te ganes d’anar visitar les ermites d’alt del turo… Al Sapin fleuri control ,els agosarats es mengen la truita amb xoriço, formatge que ha fet famós aquest indret. El Litus mes prudent un plat de pasta bullida amb oli… El tram que continua es el mes llarg i pesat de tota la pedals. El Port Bales sostre altimètric a 1.737 mts es una ascensió bonica per les vistes de les glaceres de l’Aneto però incomoda per la poca ombra el constant canvi de tipus de pista, gravilla,herba,regateres…i per la llargada quasi 7 kms de pujada ininterrompuda.\nJa us imagineu on anava el Litus. Ara que mes d’un hagués canviat la truita pels espaguetis… Un cop a d’alt 8 kms mes d’ altiplà fins arribar a la cabana d’Hourdouch on divisem algun que altre Aguilot i on s’inicia un tram d’ uns 200 mts on ni a peu t’aguantes… finalment empalmem en un altre dels fantàstics corriols, que dona a una llarga i relaxant baixada per pista molt ràpida a la vora del riu. Al poble de Mauleon Barouse paradeta per fer la Coca-Loca on el Litus comença a recuperar-se a base de pastilles.\nEntrem en zona mes còmode i després d’algun corriolet iniciem l’ascens de l’últim coll del dia. El Mortis. Una ascensió per asfalt d’uns 5 kms que a mes d’un se li travessa. El coll no te res de l’altre mon però si arribes desgastat es fa molt pesat. Els tres mes valents fa estona que esperen d’alt. Per arribar a Sant Bertrand de Cominges falten uns 8 kms i sembla tot baixada. I així es durant una bona estona. Pista ràpida fins que de sobte agafen un corriol a dretes que va fent ziga-zagues i puja- baixes per acabar de rematar el dia. Deu ni do amb el que es porta a sobre.\nLa Immensa catedral d’alt del turo enlluerna. Impressionant. Poble murallat on es fa difícil trobar L’Oppidum el nostre allotjament. Son dos quarts de vuit, ens queda una hora per dutxa i sopar. L’allotjament es el mes cutre dels que hem passat però el bon tracte i el bon menjar disculpen les mancances de les habitacions. Després de sopar volteta pel poble tot buscant les terrasses que el Crus havia trobat… tancat i barrat. Només un restaurant d’un Madrileny es digne a servin-se cafès i alguna copeta.\nPedals Occitània Part One\nUna altre mes al sac. Nova ruta estiuenca tornant a la zona que va veure néixer els Bikeapeu. Aquest any nomes han estat sis els integrants de la colla que han format part de l’expedició per les absències obligades per diferents motius ja coneguts d’altres integrants d’edicions passades.\nLa ruta en general passa per llocs molt bonics, sempre en zona molt verda i humida, cosa que s’agraeix si fa calor. Es una mica extrema en el sentit de que el terreny pel que es circula o es pista molt bona o asfaltada o es sender. No hi ha terme mig. Les pujades no tenen desnivells molt forts i els senders son molt ciclables i ràpids. Nosaltres la vàrem fer en quatre etapes, formula bastant assequible per bikers de cert nivell si a mes es vol gaudir del paisatge i de dies de vacances. A la part francesa s’ha d’anar en compte pels horaris tant diferents de l’Hosteleria.\nEl diumenge dia 5 sortíem direcció Vielha a les 4 des de Manresa, el Pc,el Pagès i el Litus per trobar-se amb el Crus, el Fernando i el Carles que ja es trobaven allà. Abans d’arribar a Pont de Suert el Cel pintava magre i no feia gaire que havia caigut una forta turmenta. Sabíem que la previsió per diumenge tarda i dilluns no era bona. Efectivament tot just passar el túnel de Vielha boira i plovent. O sigui que en arribar a la oficina de la Pedals ja anàvem xops!!!\nAquella nit es vam allotjar al Riu Nere bones instal·lacions i menjar correcte. Tota la nit plovent ens feia dubtar de la sortida. El fang suposem no el podrem estalviar però sortir de bon mati molls???? Per sort va parar tot just abans de sortir . La veritat es que fins Bagneres de Luchon hi ha molt asfalt per tant el fang tampoc va ser un problema. A mes els corriols estaven força nets. Nomes s’havia d’anar en compte de no xafar cap pedra relliscosa. El Litus no anava massa be, ja venia de casa amb indisposició així que el primer dia les va passar magres.\nA Bossòst fem una paradeta junt amb d’altres bikers que es van perdent tot sovint, es fa difícil seguir el llibre de ruta amb tantes desviacions. Nosaltres portàvem el track del Guile que l’havia fet al juny… be també es varen saltar algun que altre tros… Fins a 23 bikers estaven fent la pedals aquests dies. Després d’un petit dejeneur reprenem la marxa per pujar el Portilhon per asfalt 5 kms i després per una pista al principi trencada, però molt maca. Aquí el Litus es queda molt despenjat i el Pc trenca la tija de la bike. Foto de rigor a d’alt el port. Baixem també per asfalt 3 kms mes fins a desviar-nos a l’últim petit repetjó del dia.\nCorriol de baixada fins a Saint Mamet dels que es gaudeixen i arribem a Bagneres de Luchon a dos quarts de quatre, on el Pc pot reparar la bike a la mateixa botiga on s’ha de fitxar. Cap a l’hotel Acta a rentar bikes i allotjar-se. Molt bones instal·lacions les d’aquest hotel que no serveix sopars. Passegem pel poble en busca de picar alguna cosa… Error!!!!! Fins a les set aquí no es jala….visita a supermercat a buscar galetes,fuet,platans…una terraseta birra de mig litre per esperar el sopar… El litus esta que cau!! Segurament amb febre i la resta doncs ja ho sabeu… ( Paraula màgica ) Finalment a dos quarts de nou se’n va a dormir…després d’un sopar no gaire idoni pel seu estomac .La resta no triguen gaire, tot tancat i barrat a dos quarts d’onze. El Pagès se’n fa creus!!! Vive la France!!!\nTrack i mes informacio Aqui


Xina fumant cavitat extrusora fabricants, proveïdors, fàbrica, a l'engròs - productes - Jiangsu Liangyou internacional Enginyeria Mecànica Co, Ltd\nFumant cavitat de característiques extrusora: fumant cavitat d'extrusió és normalment Assemblea de fàcil canviar i manteniment de peces de recanvi. Per augmentar la força de tall de fricció amb materials i mantenir menys desnivell amb cargol, fumant cavitat és cilíndrica en forma. La paret interna pot ser...\nFumant cavitat d'extrusióCaracterístiques:\nFumant cavitat d'extrusióés normalment Assemblea de fàcil canviar i manteniment de peces de recanvi. Per augmentar la força de tall de fricció amb materials i mantenir menys desnivell amb cargol, fumant cavitat és cilíndrica en forma. La paret interna es pot dividir en recta solc i Solc de l'hèlix.\nStraight solc fumant la cavitat, està situat a la Cambra de màquina d'extrusió mitjà, tallar i Revuelva.Hèlix solc fumant la cavitat, situat a la Cala de l'alimentació, fa per empènyer el material.\nLa secció a plantilla també està dissenyat amb ranura d'hèlix per a mantenir la pressió uniforme i el material de sortida. Fumant cavitat també es pot fer de jaqueta de vapor o aigua freda passant. Per operació convenient, mesurador de pressió sensor i temperatura s'instal·larà a fumant cavitat.\nHot Tags: fumant cavitat d'extrusió, Xina, fabricants, proveïdors, fàbrica, a l'engròs\nUn parell de: Doble cargol caps de l'extrusora\nSegüent: Ganivet titular de l'extrusora


Kabinet & Dekenkist Geesteren Països Baixos - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Kabinet & Dekenkist\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Geesteren, no busqui més enllà de Kabinet & Dekenkist. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nKabinet & Dekenkist també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Geesteren. L'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, s'admeten animals de companyia per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, nevera, renta vaixelles a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Kabinet & Dekenkist no troba competidors en cap categoria.


L'hospital i l'atenció primària del Baix Empordà es bolquen en la sensibilització sobre l'asma - Diari de Girona\nL'hospital i l'atenció primària del Baix Empordà es bolquen en la sensibilització sobre l'asma\nAquest any s'han organitzat tallers de «mindfulness» i de la tècnica d'inhalació per als pacients\nLa taula informativa a l'hospital de Palamós. diari de girona\nLa taula informativa a l'hospital de Palamós.\nL'hospital de Palamós i els quatre centres d'atenció primària gestionats pels Serveis de Salut Integrats del Baix Empordà (Ssibe) -la Bisbal d'Empordà, Palamós, Palafrugell i Torroella de Montgrí- s'han bolcat aquests dies en la commemoració del Dia Mundial de l'Asma per sensibilitzar sobre una de les malalties cròniques més freqüents en infants i adolescents.\nDurant tota aquesta setmana, les infermeres de pediatria han citat pacients ja diagnosticats per tal de convidar-los a una sessió específica i individualitzada en la qual se'ls recorda la tècnica d'inhalació i algunes de les recomanacions més importants per mantenir una vida normal.\nCoincidint amb el Dia Mundial de l'Asma, que és el 7 de maig, es van muntar taules informatives als quatre ambulatoris i a l'hospital per oferir informació i nova documentació elaborada específicament, com el decàleg de l'asma o un document sobre el rentat de la cambra d'inhalació, a més de materials de la campanya #EnAsmaElCeroCuenta.\nLa Comissió per a la Promoció i Prevenció de la Salut dedica el 2019 a les malalties respiratòries i per això s'han reforçat els tallers i sessions que realitzen al llarg de l'any. S'està fent un taller de mindfulness, de 6 sessions de 90 minuts amb pacients ja diagnosticats de l'ABS de Palafrugell. S'hi donen eines per disminuir la càrrega emocional que la malaltia pot suposar en algunes situacions. També es mantenen les sessions grupals sobre la tècnica d'inhalació.\nA més, les unitats de Medicina Interna i Farmàcia realitzaran aquest mes sessions internes de formació sobre l'asma a tots els professionals de les ABS, l'hospital i Palamós Gent Gran.\nJa fa anys que a l'atenció primària també es realitzen diferents tallers d'inhaladors i aquest any també s'incorporaran tallers a Palamós Gent Gran i l'hospital baix-empordanès.


Appartamenti Violalpina - Via Trento Male Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Trento 41, Male, Male, Itàlia, 38027 - Veure al mapa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Male, no busqui més enllà de Appartamenti Violalpina - Via Trento. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAppartamenti Violalpina - Via Trento ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix habitació familiar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nL'ambient de Appartamenti Violalpina - Via Trento es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, cuina americana, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Appartamenti Violalpina - Via Trento és una elecció inteligents per a viatgers a Male, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


Reflexions d'en Fantassin a Barcelona: 2016\nDe Perpinyà a Montsegur passant pels Encants\nArticle publicat a Llibertat.cat el 12/11/2016\nTorno de Perpinyà una mica amoïnat per l’embranzida d’un catalanisme que em sembla més tendent al populisme que al progressisme. La presència d’alguns individus “identitaris” (pseudoracistes) carregats d’estelades però incòmodes amb la presència de tants independentistes d’esquerra arribats del Barcelona, em fa pensar que, a la llarga, la gran manifestació catalanista de Perpinyà acabarà desdoblant-se: per una banda els del 7 de novembre, que romandrem necessàriament minoritaris per les inclemències meteorològiques de la data i el tarannà netament sobiranista, i per l’altre costat (i segurament en alguna data estiuenca) una majoria que anirà creixent dins l’aiguabarreig de bona gent profundament catalana , tot i que orgullosament francesa, fans del rugbi departamental a ritme d’Al Chemist, d’indignats amb la Regió o amb el Departament, de populistes i pseudoracistes identitaris, i d’antiOccitans. Quan he comentat aquesta inquietud amb les meus amics perpinyanesos, aquests em diuen que és millor que l’independentisme d’esquerres tingui un coixí catalanista, on créixer en el futur (a l’estil del que a sud han estat els electorats tradicionals de CiU, PSC i PSUC), en comptes de continuar sent els quatre gats de sempre.\nSense tenir res en clar, l’endemà escolto comentaris sobre la manifestació, desdejunant dins d’un bar de Prats de Molló. Tres treballadors parlen amb els cambrers, dues àvies estan veient la televisió, un avi i una àvia llegeixen el diari, i un altre avi entra només a saludar després d’haver comprat el pa. Tots ells s’expressen en un francès amb fortíssim (fins diria que horrible) accent català i, per tant, no tinc cap dubte que les seves són les percepcions dels indígenes del Vallespir, i tots coincideixen a criticar les pancartes i les consignes contra França alhora que valoren positivament les performances antioccitanes que havien escenificat alguns joves. Aquesta anècdota m’ha fet recordar les converses de la nit anterior a Perpinyà amb els amics que em justificaven el fort creixement d’aquest catalanisme francès deslligat de l’independentisme, que anomenen “indignat”. Tot plegat, però, no fa que s’esvaeixin els meus dubtes.\nAra sóc als Encants Vells Nous de Barcelona, regatejant amb en Mohamed. M’interessa comprar-li un llibre molt vell que he vist d’entre els milers que té en un munt de quatre metres quadrats: “Le Bûcher de Montségur“ de Zoé Oldenbourg, de la col·lecció “Trente Journées qui ont fait la France”, pel qual em demana 10 € . Mohamed parla català com la majoria dels Marroquins de Barcelona, a diferència de la majoria dels Espanyols arribats durant el franquisme (ancestres meus inclosos), i això no és pas gràcies als Catalans, perquè cometem l’error de parlar en espanyol als nouvinguts, sinó degut als cursos de català per estrangers requerits per obtenir els Papers de Residència legal per arrelament . Tanmateix, Mohamed no se sent espanyol, atès que no ho és, i si els barcelonins som independentistes catalans, ell no serà menys. En canvi, si fos atacat per identitaris (pseudoracistes) com els que vaig conèixer fa uns dies a Perpinyà, que s’estan infiltrant dins del nou “catalanisme francès”, la integració de Mohamed dins l’independentisme seria tan difícil com la dels espanyols dels ghettos del cinturó barceloní, que és potser allò que interessa a París i a Madrid.\nFinalment, li compro dos llibres més: “Cul-de-sac”, de Douglas Kennedy, dins la Série Noire de Gallimard, i “Les Nouvelles Complètes de Marcel Aymé”, perquè m’ha fet una proposta en els següents termes: “com que sóc Català, ni per tu ni per mi: el llibre que t’interessa de Montsegur són 10 €, ara bé si n’agafes dos més n’haurien de ser 30 però jo te’ls deixo tots tres per 15 €”. Escoltar això de ser català i deixar-ho a la meitat, “ni per tu ni per mi”, m’ha caigut com un plom a sobre, perquè he clos les meves reflexions pensant que si fer valdre els drets dels Catalans negociant implica quedar-se a la meitat, no m’estranya que tant a Perpinyà com en el conflicte entre la Generalitat i Espanya estiguem sempre avançant i reculant, sense fer passos ferms endavant. L’alternativa seria una revolució violenta amb la consegüent deserció de la burgesia, però el camí negociat és ple de contradiccions. Les contradiccions, malgrat l’avenç de consciència, generen a Perpinyà l’enfrontament amb els nostres germans Occitans i camp adobat per l’identitarisme pseudoracista més pendent dels magrebins que dels parisins, mentre que a Barcelona, la por a la incertesa econòmica per part dels representants polítics dels empresaris catalans manté sempre obert el perill de tornar a l’autonomisme.\nEn conclusió: penso que un perill típicament català és la cerca del camí del mig i crec que quan la negociació deriva de la moderació, sempre ens acaben donant morralla. Ens pot semblar que al final tinguem més drets, i més manifestants a Perpinyà, i més llibres als Encants, i més diners autonòmics, i més burgesos apuntats a l’independentisme..., però al final només ens omplim de contradiccions, acabem distraient-nos en xenofòbies (pensant més en Occitans i musulmans que en París i Madrid) i acontentant-nos amb autonomies. Al meu parer, la negociació té sentit quan cal posar fi a les barricades, però prèviament cal que estiguin les idees clares, les consignes clares, les reivindicacions clares i fermes, i clarament clarificats els interessos personals i polítics de tots els actors.\nPublicat per Fantassin Manel a dissabte, de novembre 12, 2016 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: catalans+occitans, Cataloccitan, cataloccitania, Cataloccitània, Catalunya del Nord, Debat independentista, Dificultats integració immigrants, Llibertat.cat, Racisme\nLa repressió anticatalana com indicador de l’avenç independentista\nArticle publicat a Llibertat.cat el 23/10/2016\nJo crec que gairebé tots els Catalans han intuït, des del començament de l’anomenat Procés Sobiranista, que no és possible cap resposta per part d’Espanya diferent de la repressió en qualsevol de les seves formes. Segurament, allò de “parlem-ne” ho trobaríem en democràcies més avançades, com potser la britànica o la suïssa (que tenen polítics més espabilats i avesats als negocis que a l’atracament a ma armada institucionalitzat), però no pas en els espanyols. De fet, el mateix inici d’aquest gran canvi ideològic, que ha transformat en independentistes prop de la meitat de l’electorat català, es troba situat dins l’equació acció-reacció-acció, a partir de la ribotada de l’Estatut.\nÉs veritat, com acaba de dir el ministre Margallo, que “el partido de Catalunya no se juega en casa, sino fuera”, però això només serveix per modular els nivells de violència espanyola que els seus creditors internacionals li toleraran en la repressió dels Catalans. Malgrat que l’Artur Mas, augurant la inevitable negociació amb Espanya, faci el paper conciliador fins uns nivells que semblen absurds, l’Estat espanyol ja té una llarga tradició repressiva en la gestió de les independències de les seves colònies, i no és probable que precisament ara es transmuti com el plom dels alquimistes.\nPotser acabarem reactivant, actualitzant-los a la nova realitat, els vells CSPC, motor d’aquell primer independentisme que canalitzava la solidaritat de molts veïns del carrer que ni tan sols eren independentistes, però se’n feien tot seguit. Recordo un regidor convergent de Martorell amb qui vaig discutir la possibilitat que l’Ajuntament aprovés una moció de suport, arran d’un judici imminent (no recordo l’any ni el cas però devia ser entorn de l’any 1983), perquè ell em deia que no hi veia cap possibilitat, atès que es tractava de terroristes confessos i no pas de detinguts innocents acusats injustament. Finalment, l’ajuntament acabà aprobant resolució de suport, perquè la resposta a la reacció espanyola motivava més que qualsevol altra consideració.\nDesenganyem-nos! Tots els actors polítics ho saben, però la premsa no ho ha traslladat encara aquest futurible a la població: la repressió creixerà de manera continuada durant els propers mesos i segurament tindrà el seu punt àlgid coincidint amb la data del referèndum. Arribat el moment, no serà tan important si el podem fer o no com els efectes de la reacció espanyola, i si l’impediment de la votació acaba sent obra de les forces policials, permetent la visualització de la violència, el nivell de consciència dels Catalans creixerà exponencialment, fent-se determinant per encarar la revolta final.\nPublicat per Fantassin Manel a diumenge, d’octubre 23, 2016 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Debat independentista, Llibertat.cat, Repressió\ndivendres, de setembre 09, 2016\nÉs pastoreig, no pas postureig\nPublicat a Llibertat.cat el 09/09/2016\nAra que s’ha posat de moda el mot postureig, no em sembla cap novetat, més aviat el remake d’un conjunt de conceptes molt vells, relacionats amb la dialèctica entorn de les necessitats d’aparentar sense que es noti, i de criticar els altres quan els enxampem aparentant. Pot semblar una frivolitat típica de les èpoques de benestar i estupidesa, però cauríem en un greu error si menysvalorem la potència de les modes, atès que conformen molt ràpidament les estructures mentals d’aquella població que és alhora víctima i potencial (en funció de les eines de què disposi) subjecte revolucionari.\nAllò fotut que tenen els fenòmens socials de prestigi és que obliguen els partits polítics a fer malabarismes que no surten gratis. Per exemple, després d’anys d’apostar per una Espanya que havia recuperat prestigi identitari, l’explicitació del carnatge espanyolista contra Catalunya va situar en una posició molt incòmoda tots aquells partits catalans que compartien marcs territorials de referència amb l’enemic. El resultat fou que d’independentisme es desplaçava des de l’extrema esquerra fins ocupar el centre polític, de manera que aquell postureig catalanista que, en major o menor mesura, tots el partits compartien, deixava d’abastar els dos projectes nacionals (estat català independent/estat espanyol plurinacional) enfrontats a Catalunya.\nArran d’aquest canvi sociopolític, caracteritzat per l’increment de la consciència sobiranista, s’imposava una clarificació que afectaria especialment els convergents i l’esquerra imperialista. No n’hi havia prou amb el postureig inicial (aclucades d’ull a l’independentisme sense bellugar-se en la vida real), i per això, el primers, CiU, han pagat amb escreix la seva re-situació dins d’unes coordenades d’incomoditat i de risc. Malgrat tot, Convergència no s’ha vist excessivament perjudicada, atès que ja gaudia d’un electorat popular, de classes mitjanes i tarannà més aviat socialdemòcrata (o, al menys, no tan liberal com alguns dirigents de l’actual PDC, ni tant democristià com la quasi difunta UDC).\nLa clarificació de l’esquerra espanyola a Catalunya, en canvi, no ha estat tan traumàtica estructuralment, perquè després de la purga sobiranista interna, el PSC creu atribuir-se com a marc d’influència potencial una massa electoral espanyolista que sobrepassa el 50% de la població, que només oscil·laria cíclicament en funció de fenòmens variables (abstenció, transfusions de vots a C’s, al PP i a ICV-EUA-Podem-EnComú). Tanmateix, han hagut d’abandonar aquell postureig progre catalanista que els donava un vot transversal, i ara fan part del bloc carpetovetònic, sense cap necessitat de fer gestos democràtics, apel·lant directament al pastoreig (tant per l’accepció cristiana de dirigir els fidels, com per la ramadera de vigilar que el ramat pasturi tranquil). Es tracta d’un espai contradictori i que inevitablement comparteix amb elements de la seva esquerra (dins d’En Comú-Podem) els quals, però, no poden encara permetre’s ser tan explícits.\nAixí doncs, el paper més ridícul no l’estem veient dins del PSC sinó a la seva esquerra. El postureig es deu a un mercat, però comet un greu error qui cregui que els mercats ideològics són tant estancs dins les xarxes socials informàtiques com ho eren als barris o als ateneus. Ho són els grups marginals, però no pas les idees quan han conquerit el centre de la consciència sociològica. Per això, partits com Podem, En Comú, ICV, EUA es troben en la contradicció d’haver de compartir postureigs amb els uns i amb els altres. Per una banda, clicant l’ull a un identitarisme que, per molt que el vulguin matisar, comparteixen amb la dreta espanyolista de tradició antidemocràtica, i per l’altra banda intentant, alhora, captar vots populars, d’un poble que ja està cansat de gestos catalanistes (els que fa En Comú-Podem, que són idèntics als que feia abans CiU), d’un poble que, ara ja, vol fer la revolució sense haver d’esperar més.\nPublicat per Fantassin Manel a divendres, de setembre 09, 2016 Cap comentari:\nImpunitat, institucions i ensopiment\nPublicat al Llibertat.cat el 16 d'agost de 2016\nSovint cal aturar-se i fer comptes. Vivim prou enfeinats intentant evitar que baixi l’anomenat “souflé” independentista, fent esforços impossibles per pagar l’hipoteca malgrat estar a l’atur, per tal d’evitar no quedar-nos al carrer, i ens enganyem pensant que determinades comissions d’investigació i interpel·lacions parlamentàries poden tenir gaire transcendència pràctica. Després, quan l’enemic la fa molt grossa, ens il·lusionem veient com es generen moviments socials de masses, capaços –en altres èpoques- de capgirar la Història. Tanmateix, passen els dies, les setmanes i els anys; el souflé va baixant, els líders polítics la caguen amb relliscades innecessàries, els grans moviments socials no sols no fan revolucions sinó que també innecessàriament ho espatllen innecessàriament (per posar un exemple, l’ANC s’ha carregat de forma força ben potinera la fira d’entitats del 11 setembre), després els bancs ens treuen de casa, cobrem uns salaris de misèria mentre el govern espanyol continua espoliant l’anomenada “guardiola de les pensions” (un atracament de 42.608 milions) ... i no passa de res de res de res !\nPuc entendre les dificultats de l’independentisme. De fet, entre la població originària de la massiva immigració espanyola a Catalunya, l’alienació i la manca de consciència de l’opressió que sofreixen per part del capitalisme espanyol és altíssima. A més, només fa quatre dies que el centre-dreta català, votant de CiU, apostava per aconseguir la comoditat de Catalunya dintre de la Unitat d’Espanya, i per tant, és plausible pensar que encara hi ha moltes “agendes B” disposades a aturar el Procés a canvi de beneficis personals. D’altra banda, una colla de nous polítics de l’esquerra espanyola a Catalunya, cercant feina al marge de l’endogàmia dirigent tradicional catalana, s’han dedicat a “fitxar” per les sucursals de les noves empreses espanyoles (Podemos, En comú, etc), que els garanteixen la nòmina sense necessitat que Catalunya s’independitzi. Fins aquest punt ho puc entendre tot.\nAra bé, és quan aconsegueixo aturar-me un moment i aixecar la vista, amb perspectiva, per damunt de les baralles de curta volada, que ja no ho entenc. No entenc com aguantem flegmàticament les agressions del dia a dia i en deleguem la solució als nostres polítics sabent com sabem que l’abordatge de tots els problemes per a la via institucional es fa a anys vista, llevat que els parlamentaris estiguin fortament pressionats (i entenem per pressió la pèrdua del sou). Sabem que la indignació es demostra amb pressió (en aquest sentit, l’anomenat moviment dels indignats de 2011 va ser poc més que una inofensiva performance), i que sense pressió res no es belluga.\nAquest aprenentatge sobre les dinàmiques de la pressió l’hem conegut els independentistes per l’efecte d’acció-reacció-acció, que ha convertit les agressions del PP i del PSOE en un Procés independentista històric. Coneixem també l’efecte contrari (l’ensopiment sobiranista derivat dels períodes mancats de pressió espanyolista). I no dic pas que calgui desfer-se de la lluita institucional, però també hem de ser conscients que aquest àmbit no solament serveix per endegar i gestionar solucions sinó també per diluir la pressió sobre els polítics un cop els afectats creuen que el problema està sent abordat.\nPer exemple, després de conèixer els inconvenients causats darrerament als usuaris per les greus deficiències de les línies ferroviàries catalanes, de quina manera creieu que es gestionaran les solucions, des de la política, sense que aquests usuaris estiguin acampats davant les subdelegacions del govern? Ja us auguro jo que res no es bellugarà en mesos. Un procés revolucionari, com és evident que l’està menant Catalunya, no pot ser diferent de tots els moviments revolucionaris. És a dir, no pot limitar-se a gestions parlamentàries i un parell de performances, ha de continuar al carrer tibant de la corda.\nEn cas contrari, després de la desmobilització causada per la falsa sensació de que “ja hi ha algú que des del Parlament s’està fent càrrec del problema”, quan ens adonem que els dirigents empresarials-financers-polítics continuen robant-nos amb impunitat i que el sobiranisme es troba inserit en aquest mateix àmbit institucional, anirem veient com el carrer es va distanciant de l’objectiu revolucionari independentista. La solució està allà fora, tornant-hi.\nPublicat per Fantassin Manel a dimarts, d’agost 16, 2016 Cap comentari:\nTorna a ser hora de tibar de la corda i desobeir, via fora els adormits!\nArticle publicat a Llibertat. cat dilluns 13 de juny de 2016\nDe contradiccions n’hi ha moltes, i més que en veurem, però sortosament el Procés català està impulsat per forces que van més enllà de les voluntats. Forces econòmiques que els més babaus creuen conjunturals però que estan en la mateixa essència d’Espanya: el domini i l’espoli de les forces productives catalanes amb el suport de la burgesia catalana, la qual assumeix ser robada de forma moderada a canvi d’evitar incerteses polítiques.\nEl moment de la desobediència és un dels més destacats a l’hora de les contradiccions, perquè marca la clarificació principal, aquella que deixa la propaganda a un costat i visualitza els fets reals. La desobediència de les lleis espanyoles requereix de valentia i de sacrifici. En l’espiral “acció-reacció-acció”, l’empresonament del President de la Generalitat pot generar la clarificació definitiva de la població i, tot seguit, el pols definitiu amb l’Estat, deixant en evidència tots els que estan a un costat i a l’altre. Fins la desobediència, el teatre català només té públic, còmodes butaques, guions, disfresses, attrezzo i molta, molta comèdia.\nDurant anys semblava que les classes populars rebutjaven la independència de Catalunya, tot i ser les objectivament més interessades. La causa era un pacte més o menys implícit entre l’esquerra espanyolista catalana anomenada “catalanista” i la dreta espanyolista catalana anomenada “nacionalista”, un pacte que generava una cultura d’autosatisfacció catalanista dins de les limitacions que podia tolerar el Regne d’Espanya.\nL’anàlisi política segons el qual existia un “interès objectiu però alienat en la independència” per part dels treballadors i front la traïció burgesa feu néixer l’independentisme modern dintre de l’extrema esquerra testimonial. Després d’aquells inicis de sang i sofriment es va acabar consolidant un electorat de centre-esquerra clarament independentista entorn d’una sigla, ERC, però la dinàmica electoral autonomista l’abocava a la letargia i per tant, de facto, en el retorn a l’autonomisme.\nDurant molts anys i en diversos documents, sota la denominació de “sistèmica independentista” o “independentisme sistèmic” he reiterat la meva creença en la necessitat dels extremismes a l’hora de tibar la corda. Arreu del mon capitalista la gestió del poder sol recaure en els massius partits de centre, però per no adormir-se els cal la crítica i l’acció essencialista exemplar dels seus extrems, els quals són necessàriament petits sinó marginals, perquè en democràcia burgesa la majoria de la població vota centrista.\nAquell soroll i aquella sang dels anys vuitanta, juntament l’efecte mediàtic de la migrada acció parlamentària republicana a partir dels noranta, havien trencat el tabú i reclamar-se obertament independentista passava a ser normal. La reacció espanyola liderada pel PP va afavorir el trencament del pacte implícit entre CDC i el sistema PSC-ICV facilitant que aquell sector de les classes populars votant de CDC optés per la independència i obligant els convergents a un posat molt contradictori: liderar-lo per aigualir-lo.\nEl truc consistia a condicionar la implicació convergent a la legalitat. La parròquia convergent requeria de seguretat jurídica, i això implicava posar al davant de tot l’obediència de les lleis espanyoles, de la mateixa manera que durant tants anys s’havia compaginat l’estètica “nacionalista” amb l’acatament a Espanya. Es tolerava un robatori “assumible” a canvi d’evitar incerteses polítiques com les derivades d’una secessió, però l’electorat convergent se sentia patriòticament satisfet.\nTanmateix, els anomenats “extremistes” continuaven tibant de la corda. De fet, eren tres forces ben diverses: PP, l’ANC i la CUP les que ens van dur a contracor l’univers convergent a l’INICI DE LA FASE DE DESOBEDIÈNCIA amb la Consulta del 9 de novembre de 2014. Malauradament, la traïció d’Artur Mas, trencant la unitat sobiranista al substituir la Consulta per un “procés participatiu” (en acatar la suspensió que en feu el Tribunal Constitucional) va trencar la confiança entre l’independentisme i els polítics convergents. Malgrat que la CUP va abocar-se en l’organització del succedani de votació, i més tard també els altres hi van participar, aquella ferida va tenir aturat el procés prop d’un any i ha mantingut fins avui la desconfiança sobre l’interès real dels polítics convergents d’arribar fins al final.\nEl posterior rebuig per part de CDC a una candidatura sense polítics, solament a efectes de plebiscit, va continuar enrarint la unitat independentista. Només els càlculs electorals permetien a ERC treure rendiment al seu sotmetiment. El rebuig de la CUP a fer president Artur Mas, sense alternativa possible ateses les nefastes expectatives electorals convergents, continuava beneficiant el tacticisme republicà, gràcies també en part a la neutralització de l’ANC atès que molts dels seus membres més destacats formaven part de la candidatura JxS.\nLes eleccions plebiscitàries havien evidenciat l’actual sostre electoral del sobiranisme i la clarificació de la sucursal del PSOE a Catalunya. A les eleccions espanyoles de desembre 2015, la no presència de la CUP va fer retornar a l’espanyolisme el vot que aquesta havia conquerit a l’electorat tradicional d’ICV mentre que bona part del vot cupàire més tradicional feia el clàssic “vot útil dels extrems vers el seu centre” optant per ERC. Les noves eleccions espanyoles de juny 2016 semblen reforçar aquests mecanismes.\nUna CDC cada cop més afeblida podria pactar fàcilment amb les noves forces espanyoles de l’entorn Podemos que parlen de federalisme i que ara ja es defineixen “socialdemòcrates”, com ja havia succeït abans a Catalunya entre CiU i el sistema PSC – ICV. A canvi els entramats d’influència convergent podrien recuperar aquella comoditat allunyada d’incerteses econòmiques secessionistes si es tornés a garantir la reducció de l’espoli i la tolerància lingüística a nivells d’abans. De fet, la primera desobediència frustrada, el 9N en fou el primer avís de quins són els límits.\nLa negativa convergent a desobeir la legalitat espanyola implica perdre anys i panys i acabar combregant amb qualsevol enganyifa federalista. No podem perdre una nova i potser definitiva oportunitat i per això sembla que torna a ser l’hora dels extrems que han de tibar de la corda, obligant ERC a moure fitxa. Potser de retruc les bases convergents, abduïdes per la propaganda anticupàire, s’adonaran que els seus caps han primat més el tacticisme electoral que el patriotisme en la negociació dels Pressupostos.\nTibar de la corda des del carrer i des del radicalisme és la proposta cupàire d’un Referèndum Unilateral d’Indepèndència per avalar Puigdemont i ho és la proposta de l’ANC que la Generalitat convoqui un referèndum vinculant sobre la independència al marge de la legalitat espanyola. Els dos grans partits de centre són els que hauran d’afrontar amb sacrificis personals les conseqüències de la desobediència i també els que hauran de gestionar el poder, però no podem refiar-nos d’ells quan toca ser valents, atès que la seva lògica els limita als càlculs electorals i les dobles agendes. Ja s’ha vist que cal que siguin arrossegats pel Procés, no pas liderar-lo. I el pas final i més valent ha de ser la DUI, que tampoc no ens cal esperar veure-la dins les agendes parlamentària, sinó que també ens caldrà impulsar-la des del carrer.\nPublicat per Fantassin Manel a dilluns, de juny 13, 2016 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: CDC, Coratge, CUP, Debat independentista, Llibertat.cat, Sistèmica\n30 abrils d’anar-hi, anar-hi, anar-hi\nArticle publicat a http://www.llibertat.cat/ dilluns 18 d'abril de 2016:\nAvui fa exactament 30 anys ens trobàvem en plena campanya de mobilització per la llengua. La manifestació d’aquell 23 d’abril fou essencialment antirepressiva, i el crit que va ressonar fou “Que se’n vagin!”, en resposta a la repressió policial de l’any anterior, però des de set dies abans desenvolupàvem accions recatalanitzadores des d’Alacant a Perpinyà amb l’objectiu de començar a corregir la vergonyant situació del Principat, on no arribava al 30% el nombre de grans rètols en català. Aquella dinàmica tingué prou èxit (fins al punt que empreses com McDonald’s van acabar esdevenint de les més catalanitzades del nostre país), però la repressió fou dura, i al final de mes el nombre d’independentistes represaliats ja superaria el centenar. Tanmateix, ens sentíem cofois i, com ara, crèiem que teníem el triomf a tocar dels dits. Ho recordàvem ahir uns quants companys, escandalitzats que hagi passat massa temps havent aconseguit massa poc èxit.\nEls darrers 30 anys han estat lents, massa lents, en l’objectiu principal de convertir la lluita per la sobirania nacional en la principal alternativa política del nostre poble. Aquella Diada de Sant Jordi de 1986 les organitzacions de l’independentisme combatiu cridaven a “anar-hi, anar-hi, anar-hi, amb molta imaginació, intel·ligència i astúcia, organitzadament, evitant els sectarismes i els purismes, tot omplint de continguts els tres conceptes fonamentals (Independència, socialisme i reunificació) amb objectius de lluita antirepressiva, d’oficialització única del català, de defensa de la terra enfront de les agressions capitalistes, de defensa del poble treballador i de defensa de la identitat i la unitat de la nació catalana des de Salses fins a Guardamar i de Fraga a Maó”.\nLa resistència del poble català enfront dels projectes que associaven la burgesia catalana amb l’ocupació espanyola generava un discurs clarament patriòtic i anticapitalista. Aquell mes d’abril de 1986 hi hagué una forta conflictivitat social alhora que s’incrementaren les detencions i judicis contra independentistes, així com els atacs de Terra Lliure contra diversos objectius espanyolistes. La consciència nacional augmentava arran de l’espiral acció-reacció-acció, i des de les comarques del sud es reclamava conceptualment el nom de Catalunya per a tota la nació (500 persones es manifestarien a València sota el lema “A Catalunya en català” convocades pels Grups de Defensa de la Llengua).\nAquella lluita també fou útil per a la clarificació independentista, atès que, malgrat les prevencions en vers el sectarisme abans esmentades, les crítiques contra els Grups de Defens a de la Llengua no vingueren solament de l’enemic i dels seus socis convergents sinó també de La Crida a la Solidaritat. Si havia pogut semblar que el rebuig a la nostra llengua es limitava a sectors de mestres liderats per l’advocat Esteban Gómez Rovira, la realitat era que la manca d’avenç no era cosa dels ultres sinó de la nostra deixadesa i autoodi (Manuel de Pedrolo criticava com era d’insignificant i patètica la implicació a favor del català de les empreses que participaven en el negoci de vendes de Sant Jordi; i des de les planes del diari Avui, en Josep Ma. Espinàs, sense justificar explícitament les accions catalanitzadores realitzades amb pintura pels militants independentistes, les comprenia perquè que en deu anys s’havia avançat ben poc).\nFa 30 anys n’havien passat 10 des de la mort del Dictador espanyol i 7 des del Manifest d’Els Marges, amb una Llei de Normalització Lingüística al Principat i una Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià, ambdues covardes i insuficients. Trenta anys després la majoria dels nous immigrants, així com els fills de la immigració espanyola han rebut cursos de català o n’han estat escolaritzats completament. El problema dels vells immigrants espanyols, malgrat que compromet el 50% del vot autodeterminista, és sols biològic. El problema real és la nostra tolerància a la imposició de l ‘espanyol, des dels jutjats fins a la publicitat. La realitat és que continuem lluny, massa lluny de la normalitat, i el millor aparador per copsar-ho és el mateix dia de la llengua, el 23 d’abril, en que les senyeres són majoritàries però no pas la lletra escrita en català. Al meu entendre, 40 anys de tardança no es poden justificar si no és perquè hem abandonat la radicalitat i hem acceptar com a normal l’anormalitat d’un cert nivell de deixadesa i d’autoodi.\nPublicat per Fantassin Manel a dimarts, d’abril 19, 2016 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Debat independentista, GDL, Grups de Defensa de la Llengua, idiomes, La Crida a la Solidaritat, Llibertat.cat, McDonald's, MDT, Repressió, Sant Jordi\nCatalanisme avec ou contre l’occitanisme?\nCertains confondent encore la géostratégie avec les attitudes de solidarité ou d’angélisme par rapport à l’occitanophilie catalane. Il y en a même qui s’embarquent dans des confrontations qui s’adressent plus au voisin qu’à Paris (http://www.cdccat.com/post.php?title=sem-catalan-pas-gavatxos&id=72 ). Notre revendication de l’Occitanie ne relève pas seulement de la solidarité internationaliste mais de « notre » revendication dans le contexte du territoire historique qui nous a façonné. Ce n’est pas dans un sens impérialiste mais dans le sens traditionnel, confédéraliste et souverainiste qui nous caractérise depuis le Ve siècle.\nNous avons vu comment cette pratique a servi pour trouver des appuis pour les Catalans (alors que nos ennemis se sentent menacés de pertes supplémentaires de territoire qui s’ajouteraient aux décolonisations précédentes) et comment ces stratégies créent souvent des cycles d’action-réaction-action : l’Espagne et la France agissent de manière agressive de peur que ces territoires périphériques, à l’origine de langue catalane ou occitane, n’établissent des liens avec la Catalogne. Les mesures de répression contre la langue ou l’identité ont provoqué des réactions de la part des autochtones qui contribuent à des avancées dans la conscience nationale.\nDans les années 80 et 90, beaucoup de Catalans ont également condamné la revendication catalane sur Perpignan et Alicante et dernièrement, on nous a dit "vous voyez que nous avions raison, pendant que nous revendiquions des zones éloignées du cadre de la Generalitat de Catalogne, vous ne faisiez que créer des problèmes stériles comme l’anticatalanisme mais au final toute la politique (le Processus, le référendum …) a été réduite à la région de Catalogne au sens strict du terme ». Cependant, en marge des paris espagnolistes ou francistes qui ont caractérisé certains autochtones de la périphérie, la réalité c’est que la revendication constante des Pays catalans a provoqué suffisamment de conscience et de réactions, à Perpignan comme à Alicante qui se traduisent en appuis à l’indépendance du Principat, ainsi que la perspective, si utopique soit-elle, d’un futur espace territorial commun (culturel, administratif, étatique) que nous ne pouvons pas dédaigner.\nIl se passe la même chose pour la revendication de l’espace occitano-catalan : nous créons des stratégies qui peut-être ne porteront des fruits que dans un siècle mais que nous ne pouvons pas dédaigner, de la même manière que nous ne le faisions quand nous indépendantistes (les trois pelés que nous étions il y a 40 ans) nous déplacions de Perpignan à Alicante pour une action de renationalisation qui nous a menés aujourd’hui aux portes de l’autodétermination du Principat. Même si d’entrée cela peut nous paraître peu utile, peu urgent, pas indispensable, voué à l’échec, susceptible d’être remis à plus tard … l’Occitanie fait partie de nous et personne de censé ne renonce à une partie de lui-même.\nTraduit du catalan par JP Hilaire\nPublicat per Fantassin Manel a dimarts, d’abril 12, 2016 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Altres processos independentistes, Cataloccitan, Cataloccitània, Catalunya del Nord, CDC, CiU, Occitan, Occitània\ndiumenge, d’abril 10, 2016\nCATALANISME AMB O ENFRONT DE L’OCCITANISME?\nArticle publicat al Diari Gran del Sobiranisme dissabte 09 d'abril de 2016\nFANTASSIN MANEL. Alguns confonen encara geoestratègia amb actituds de solidaritat o de bonisme en relació a l’occitanofilia catalana. N’hi ha que fins i tot s’embranquen en confrontacions més adreçades al veí que a París (http://www.cdccat.com/post.php?title=sem-catalan-pas-gavatxos&id=72). La nostra reivindicació d’Occitània no és sols solidaritat internacionalista sinó la reivindicació de “nosaltres” en el context del territori històric que ens ha conformat. No pas en el sentit imperialista sinó en el tradicional, confederalista i sobiranista, que ens caracteritza d’ençà del segle V.\nHem vist com aquesta pràctica ha servit per a teixir suports en vers els Catalans (alhora que els nostres enemics se senten amenaçats amb més pèrdues territorials que sumarien a les descolonitzacions precedents) i com aquestes estratègies sovint generen espirals d’acció-reacció-acció: Espanya i França actuen agressivament per desconfiança de que aquests territoris perifèrics, originalment de parla catalana o occitana, es relacionin amb Catalunya. L’activació de mesures de repressió contra la llengua i/o la identitat han facilitat reaccions indígenes que propicien avenços en consciència nacional.\nTambé molts catalunyesos van condemnar durant els anys vuitanta i noranta la reivindicació catalana de Perpinyà i d’Alacant, i darrerament alguns ens han dit: “veieu com teníem raó, mentre reivindicàveu zones allunyades del marc de la Generalitat de Catalunya només estàveu generant problemes estèrils, com anticatalanisme, però al final tota la política (el Procés, el referèndum…) s’ha vist reduïda a la regió de la Catalunya estricta”. Tanmateix, al marge de les apostes espanyolistes o francesistes que han caracteritzat alguns indígenes perifèrics, la realitat ha estat que la reclamació constant dels Països Catalans ha generat prou consciència i reaccions, tant a Perpinyà com a Alacant, que es tradueixen en suports a la independència del Principat, així com la perspectiva, per molt utòpica que sigui, d’un futur espai territorial comú (cultural, administratiu, estatal…) que no podem menysprear.\nAixò mateix també succeeix en la reivindicació de l’Espai Occitano-Català: anem teixint estratègies que potser només generaran fruits a cent anys vista però que no podem menysprear, de la mateixa manera que ho fèiem quan els independentistes (els quatre gats que érem fa quaranta anys) ens desplaçàvem de Perpinyà a Alacant en l’acció renacionalitzadora que ens ha situat actualment a les portes de l’autodeterminació de Principat. Malgrat que d’entrada ens pugui semblar poc útil, poc urgent, prescindible, abocat al fracàs, postergable… Occitània és part de nosaltres i ningú amb seny renuncia a cap part de sí mateix.\nPublicat per Fantassin Manel a diumenge, d’abril 10, 2016 Cap comentari:\nLa nova disfressa dels Quintacolumnisme\nArticle publicat el 01/04/2016 a Diari Gran del Sobiranisme: http://diarigran.cat/2016/04/la-nova-disfressa-dels-quintacolumnisme/\nFANTASSIN MANEL. En l’època dels generals espanyols Emilio Mola i José Enrique Varela, la Quinta Columna estava formada pels simpatitzants del Cop d’Estat franquista que, dins de la capital espanyola, treballaven clandestinament en pro de la victòria del bàndol colpista. L’expressió es fa servir des de llavors per designar, en moments de confrontació, a un conjunt de persones potencialment deslleials a la comunitat en què viuen i susceptibles de col·laborar de diferents maneres amb l’enemic.\nEl quintacolumnisme a Catalunya podria ser tant complicat com en altres indrets on poblacions senceres s’hi ha vist afectades. Per sort, els factors religiós, ètnic, lingüístic o racial han estat prou desactivats en el Procés Independentista Català, de tal manera que solament d’interès econòmic d’uns pocs corruptes, que viurien molt bé a costa de l’espoli de tota la població catalana, activaria una Quinta Columna més o menys coordinada amb els serveis secrets espanyols. Sovint, els catalans que voten unionisme no ho fan perquè volen ser robats sinó per una percepció alienada de la realitat que els fa creure en un encaix còmode de Catalunya (el qual és impossible degut a la pròpia natura d’Espanya).\nTanmateix, i en contra d’aquestes reflexions del paràgraf anterior, la Quinta Columna sí que existeix. El que passa és que no la veiem perquè es troba fora dels marges esmentat. Els quintacolumnistes catalans no treballen a favor de l’enemic per motius ètnics, racials, religiosos, lingüístics, ni per corrupció econòmica, i és per això que no els trobem on hauria d’estar. La Quinta Columna en realitat es troba dintre del sobiranisme, probablement degut a una clarificació encara incompleta de l’independentisme.\nHem avançat molt en tant poc temps gràcies a l’”accelerador PSOE-C’s-PP”, que ha permès que aquell espai convergent que sempre havia rebutjat l’independentisme s’hi incorporés. Per fi l’electorat ha pogut votar sobiranisme des de la dreta fins l’esquerra. Tanmateix, hi ha uns altres que parlen de sobirania, que als seus estatuts es parla de sobirania, que preconitzen el referèndum d’autodeterminació, però que a l’hora de la veritat exerceixen molt més clarament que els convergents de Quinta Columna. Em refereixo a l’espai “ICV-En Comú-Podemos”. Atès que no fan un espanyolisme explícit, perquè no es desmarquen del sobiranisme, ningú podria dir que actuen a favor del bàndol espanyolista.\nTant els convergents com aquests darrers incorren en contradiccions. Per exemple, ahir mateix vèiem com els convergents de Ripoll trencaven la unanimitat que havia caracteritzat fins ara les declaracions de persona non grata a Felipe VI, i també ahir llegíem que el “codi ètic” de Barcelona en Comú exigeix amor a la constitució espanyola (http://www.directe.cat/noticia/488882/barcelona-en-comu-vol-que-els-treballadors-municipals-garanteixin-la-defensa-i-el-respecte).\nLa diferència entre ambdós rau en que la cosmovisió d’aquests darrers és menys revolucionària, mentre que els convergents continuen en la vella política la qual és més de blancs i negres. La tàctica de la revolució des de dins que fan Podemos i les seves sucursals és un plantejament individualista, adreçat a cercar la comoditat com a ciutadans. Per aquesta raó els hem sentit sovint rebutjant situar-se en l’eix dreta-esquerra. El seu objectiu és remoure injustícies i corrupteles just fins al punt de la màxima ètica democratista, però dins de la realitat. I la realitat actual és l’Estat capitalista espanyol.\nPer tot plegat, penso que els límits de l’espai “ICV-En Comú-Podem” no són pas patriòtics ni revolucionaris, sinó solament l’exercici “gimnàstic” de la democràcia en la mesura que siguin possibles, a partir de la negociació amb l’Estat i fins arribar a la situació en la quals els ciutadans se sentin còmodes. Amb una política reformista d’aquest tipus sempre és més fàcil que ICV-En Comú-Podem coincideixin amb el PSOE (per exemple en la descentralització d’Espanya i en actes democratistes, com les votacions sobre la forma de l’Estat que ahir mateix proposaven). Aquestes actuacions que es fan suposadament des de dins del sobiranisme però que tendeixen a la salvaguarda de l’Estat són l’autèntica Quinta Columna dels nostres temps.\nPublicat per Fantassin Manel a diumenge, d’abril 03, 2016 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Debat independentista, Diari Gran del Sobiranisme\nDemanar perdó als Catalans\nArticle publicat el 17/03/2016 a http://www.llibertat.cat/2016/03/demanar-perdo-als-catalans-34351\nNo sé si el concepte de “perdó” pertany a la religió o és sols la refomulació, adaptada al cristianisme, d’un mecanisme d’equilibri present en la societat des del seus inicis. No tinc coneixements de filosofia (i potser algú em dirà que desvariejo) però no veig el “perdó” tan allunyat de la “llei del talió”, de l’autocrítica marxista i de qualsevol estratègia que cerqui el reconeixement dels errors o les malifetes com a fórmula per aturar les espirals destructives, reequilibrant les relacions personals amb la pau necessària per a fer funcionar novament la societat.\nPer la banda del “talió” (igualtat), les reparacions de guerra s’han donat no fa pas tant, amb grans deportacions de població alemanya que foren qualificades com “equitatives” (argumentant que moltes persones poloneses també foren expulsades de les seves llars). Pel que fa a l’autocrítica marxista, tot i que no pot confondre’s amb la penitència catòlica, són innegables els punts que tenen en comú. I ja centrant-nos en la necessitat del “reconeixement de culpa” com a base prèvia d’un perdó necessari per a la normalització de les relacions, tenim exemples polítics coneguts: el govern dels USA va disculpar-se oficialment per haver confinat en camps de concentració els ciutadans americans d’ascendència japonesa i els va pagar reparacions; i molt recentment, el govern de Japó ha reconegut els abusos sexuals comesos pels seus soldats contra les ciutadanes coreanes, manifestant públicament la vergonya, la culpa i la indignitat que ha tacat la Història de la nació i el poble nipons.\nDes d’aquest punt de vista, són coneguts els casos on la manca del reconeixement de culpa ha impedit la ressolució de conflictes que han afectat el mateix culpable, i que no s’han solucionat fins que el nivell d’afectació s’ha fet insostenible atès que li causava més perjudicis que el mateix reconeixement. És el cas dels crims pedòfils que han esquitxat l’Església Catòlica, dels crims alemanys en època de Hitler, de l’esclavatge sexual de dones coreanes per part del Japó, etc. En l’extrem contrari tenim l’esclavatge africà i els crims contra els pobles originaris americans o la negativa turca a reconèixer el genocidi armeni i l’ocupació d’Armènia occidental i de la meitat del Kurdistan.\nQuan la injustícia s’empara en la Llei, es bunkeritza a uns nivells vergonyantment dramàtics: la Justícia britànica va represseliar greument el pare de la informàtica, Alan Turing, per ser homosexual, fins que va morir; ara que s’ha sabut que Turing va salvar desenes de milers de vides per haver descodificat el sistema d’encriptació de missatges alemanys durant la Segona Guerra Mundial, vosaltres creieu que el Regne Unit ha demanat perdó? Doncs no, allò que ha fet la Corona Britànica ha estat perdonar-lo a ell pel seu delicte d’homosexualitat. En aquesta dicotomia entre Llei i Democràcia, els Catalans ja estem cansats d’haver-nos de justificar citant la desobediència de Rosa Parks o la restauració de la Generalitat de Catalunya l’any 1977. En canvi, a Euskadi ja no se sent condemnar la violència “vingui d’on vingui”, de manera que sembla que han acceptat les lleis d’ocupació com a frontera entre el bé i el mal.\nAquestes reflexions m’han arribat després d’haver escoltat el jutge Santi Vidal proposar “una confederació d’Estats ibèrics”. Jo no veig que tingui cap sentit com a proposta inicial, com tampoc n’hauria tingut a Europa la lliure associació d’Estats sense els reconeixements de culpa pertinents de tots els bàndols. Si hem de col·laborar amb els veïns no ho farem pas des d’una relació d’indígenes jutjats per lleis colonials sinó des de la igualtat. Potser primer haurem de disculpar-nos per la invasió catalana de Madrid de 1706, però el Govern Espanol haurà de demanar perdó als Catalans per totes i cada una de les viles massacrades, assassinats polítics com el del general Moragues, la repressió de Franco en tant que anticatalana, el magnicidi del President Companys, l’expoli econòmic des de 1714 (amb les indemnitzacions pertinents), els intents per destruir la llengua, la unitat i la identitat catalanes, i fins les malifetes amb les quals han boicotejat el reconeixement internacional de les seleccions esportives catalanes.\nPublicat per Fantassin Manel a divendres, de març 18, 2016 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Altres processos independentistes, Debat independentista, Geoestratègia, Internacionalisme, Reacció espanyola, Repressió, Resistència, Salvatjades, Serveis secrets, Terrorisme, Tortura\nPublicat per Fantassin Manel a dimecres, de febrer 17, 2016 Cap comentari:\nLa repressió anticatalana com indicador de l’avenç...\nTorna a ser hora de tibar de la corda i desobeir, ...


Terrassa promou la implantació de les comunitats energètiques amb la signatura d’un protocol d’intencions - CECOT\nTerrassa promou la implantació de les comunitats energètiques amb la signatura d’un protocol d’intencions\nLa Cecot ha format part de la presentació, celebrada avui a la sala d’actes de l’ESEIAAT, on hi ha assistit una àmplia representació del teixit empresarial local i de les entitats signatàries\nFotografia de grup de les entitats signants del protocol per impulsar comunitats energètiques\nText del protocol d'intencions per la implantació de comunitats energètiques\nNota de premsa elaborada per l'Ajuntament de Terrassa\nTerrassa avança cap a la transició energètica amb la signatura d’un protocol d’intencions que vol establir i enfortir línies de col·laboració publicoprivada per impulsar les comunitats energètiques a la ciutat que impulsin un model energètic més sostenible i democràtic. En la presentació del document, celebrada aquest matí a la sala d’actes de l’Escola Superior d’Enginyeries Industrial, Aeroespacial i Audiovisual de Terrassa (ESEIAAT), i que ha estat presidit per la tinenta d’alcalde de Territori i Sostenibilitat, Lluïsa Melgares, i ha comptat amb les intervencions de la directora de l’Institut Català de l’Energia (ICAEN), Marta Morera; del director de l’ESEIAAT, Xavier Roca; i del regidor de Medi Ambient i Sostenibilitat i Energia de Terrassa, Carles Caballero; s’han establert les bases per a la creació d’un marc de col·laboració entre l’Ajuntament, el teixit empresarial local i les entitats signatàries, per intercanviar informacions i experiències que ajudin a la creació de comunitats energètiques. La durada d’aquest protocol és de dos anys, prorrogable a dos més, i el seguiment anirà a càrrec d’una comissió que es reunirà cada sis mesos.\nPer a la Tinenta d’alcalde, Lluïsa Melgares, «La signatura d’aquest protocol d’intencions demostra el compromís compartit per l’Ajuntament, per treballar per un model energètic més sostenible, just i ètic. El principi d’un camí cap a una transició energètica que aposti per les energies renovables i la descarbonització, per així poder fer front comú a l’emergència climàtica».\nA la presentació hi han assistit una representació de les institucions signants: Ajuntament de Terrassa; Institut Català d’Energia; Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya; Universitat Politècnica de Catalunya; Patronal catalana Cecot; Cambra de Comerç, Indústria i Serveis de Terrassa; MútuaTerrassa; Consorci Sanitari de Terrassa; Cambra de la Propietat Urbana de Terrassa; i les organitzacions sindicals, Comissions Obreres (CCOO) i Unió General de Treballadors (UGT).\nDirectrius del protocol\nImpulsar les comunitats d'energies renovables i les comunitats ciutadanes d'energia a Terrassa i col·laborar en la recerca de subvencions.\nImpulsar i participar en projectes de generació i autoconsum col·lectiu d'energia renovable, d'emmagatzematge i de promoció de la mobilitat sostenible i elèctrica.\nPosar en marxa instruments de finançament participatiu pels projectes d'energies renovables.\nPromoure la generació de talent i l'emprenedoria en àmbit energètic, i la digitalització, que ha de permetre millorar les eines de gestió, control i governança.\nImpulsar les sinergies amb les empreses i les start-ups emergents de l'entorn industrial català, aprofitant les iniciatives d'agrupacions d'empresàries i empresaris, i cambres de comerç.\nAnalitzar solucions considerant criteris d'ecodisseny, petjada de CO₂ i d’impacte a llarg termini.\nÉs un instrument organitzatiu per avançar cap a una transició energètica més sostenible i justa, ja que dona oportunitats perquè tothom pugui participar en el sector elèctric. Una comunitat energètica pot ser una associació, una cooperativa, o qualsevol altra entitat jurídica sense ànim de lucre en la que hi poden participar voluntàriament ciutadania, entitats, empreses i administració local.\nD’acord amb les directives europees que les regulen, i la llei del sector elèctric, les comunitats energètiques permeten que diferents actors locals participin activament de la transició energètica de forma conjunta, ja sigui produint energia, compartint-la, o establint mecanismes de gestió i estalvi energètic. L’objectiu és generar beneficis socials i ambientals fomentant el desenvolupament de projectes d’energia solar a nivell local.\nInformació proporcionada per l'Ajuntament de Terrassa - Àrea de Medi Ambient


Mor l'expresident de l'Espanyol Julio Pardo - Diari de Girona\nMor l'expresident de l'Espanyol Julio Pardo\nTenia 66 anys i va dirigir el club blanc-i-blau entre el 1989 i el 1993\n11.05.2018 | 11:39\nJulio Pardo Sport\nJulio Pardo, president de l'Espanyol entre el 1989 i el 1993, ha mort aquest divendres als 66 anys d'edat a Barcelona, segons ha informat l'entitat blanc-i-blava a través d'un comunicat.\nAquest advocat de professió va convertir el club en una societat anònima esportiva el gener del 1993. Pardo va accedir a la presidència després de guanyar les eleccions amb un 41 per cent dels vots, succeint a l'anterior mandatari, Antonio Baró.\nSota la direcció de Julio Pardo, l'Espanyol va tornar a Primera divisió en el seu primer any en el càrrec després de jugar la promoció contra el Màlaga. El club va mantenir després la categoria. El 1993 va dimitir com a president pels seus resultats econòmics i esportius.\nL'Espanyol ha afirmat que es tracta d'un dia "molt trist" per a tots els periquitos. L'entitat ha definit Pardo com un "entusiasta" i una persona que "sempre serà recordada per tota la família blanc-i-blava".


Infosalut - Presentació de la primera app sobre informació i autonomia dels dependents\nPresentació de la primera app sobre informació i autonomia dels dependents\nArticle anterior Modificació del decret de regulació de prestacions sobre persones dependents\nArticle següent Guia per al tractament conservador de la Malaltia Renal Crònica Avançada\nEl ministre de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat, Alfonso Alonso, ha presentat en la clausura de la jornada sobre aplicacions mòbils en les cures de llarga durada, la primera app de dependència (App Dependencia), una aplicació per a telèfons mòbils desenvolupada per Telefònica per a l'Institut de Majors i Serveis Socials.\nL'objectiu és informar, recolzar, oferir autonomia i participació a les persones majors o dependents i als seus cuidadors, per tal de millorar la seva salut i les seves necessitats, economitzant temps, desplaçaments i recursos.\nL'aplicació es descarrega de forma gratuïta per a tot tipus de telèfons mòbils; el contingut es mostra mitjançant el seu menú principal, dividit en quatre apartats.\nLa informació obtinguda tracta sobre els següents aspectes:\nCures de la persona dependent, per exemple, mobilització, transferències del llit a la cadira, pujar i baixar escales, la neteja o els menjars.\nConsells respecte a la llar i adaptacions: accés a l'habitatge, mobiliari adequat, il·luminació idònia, organització de la cuina, disposició del dormitori, la farmaciola, prevenció de caigudes o altres accidents.\nConsells per a la cura dels cuidadors, tant físics com emocionals: escalfament, estiraments o relaxació, a més de la superació de l'estrès i l'ansietat.\nEnllaços a vídeos d'organitzacions com Creu Roja o administracions públiques.\nTestimonis de persones majors en situació de dependència o amb malalties neurodegeneratives.\nInformació sobre els serveis i prestacions del Sistema d'Atenció a la Dependència previstos en la Llei (teleassistència, ajuda domiciliària, centres de dia, residències) també exposats mitjançant vídeos. Igualment inclou informació i enllaços per a la tramitació de sol·licituds pels òrgans gestors de les diferents comunitats autònomes.\n[Font: Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat. 29/04/2015]


les notes del Pep Molsosa: Idees i propostes pel Miquel Iceta\nIdees i propostes pel Miquel Iceta\nEl 17 de juny, a can Cuní i ahir 2 de juliol, a la tarda, a can Grasset, el Miquel Iceta s'ha expressat amb claredat pedagògica i amb actituds positives i propositives com feia temps que no veia/sentia. Esperança doncs en una possible racionalització, difícil, del pambtomàquet català ... mentre, des de Madrid, se'ns segueixen pixant sense rubor. La darrera, el retorn, encara, dels papers de Salamanca.\nDes de la meva posició actual (no m'agrada sentir-me independentista, però ja no suporto aquesta convivència forçada i desgraciada amb España, i m'agradaria poder treballar per la unió lliure dels pobles), el gest del Miquel Iceta em sembla molt interessant per fer moure les coses.\nConec el Miquel des dels primers anys '90, quan ell era a Madrid amb el vicepresident Narcís Serra (responsable de temes europeus), i jo patia veient com gestionaven els affers de la Unió. Calia buscar un nou director general a la DG V / Emploi, i no semblava que estesin massa al tanto. Varem fer un dinar plegats molt interessant, però que, al final, no va servir de massa: el govern español va enviar Segismundo Crespo, funcionari, amb mentalitat tancada de gris subsecretari, que tenia novia a BXL, que no parlava cap llengua, que va acabar marxant sense despedir-se ...\nDesprés l'he seguit en el PSC, i, malgrat que vaig deixar el PSC l'abril del 2008, en algunes ocasions li he enviat propostes sobre corrupció, governança, educació, etc., que ha acollit sempre amb interès.\nLes dues entrevistes m'han impressionat, i recomano veure-les o sentir-les. Aire fresc, clar, inteligent, malgrat que no comparteixi totes les seves anàlisis i propostes. Però poden ser útils.\nTambé ahir, dimecres dia 2, a La Vanguardia, Ferran Requejo fa una crítica duríssima al PSOE/PSC: diu que "fa massa temps que el PSC és un partit analíticament pobre i políticament conservador. No té discurs alternatiu sobre la crisi ni sobre la regeneració democràtica. I el programa federal del PSOE (Granada, 2013), que fins ara el PSC ha fet seu, es queda molt curt pel que és la societat catalana actual: ni és un programa pròpiament federal, ni es basa en el caràcter plurinacional de l’Estat, ni esmenta el dret a decidir; de fet, es manté en l’òrbita del nacionalisme espanyol i en la lògica de l’Estat de les autonomies, dos aspectes avui obsolets a Catalunya ... Actualment ofereix una imatge de partit trist, d’esperit envellit, desconnectat de la societat i sense una alternativa real sobre el futur polític del país ..."\nRequejo pensa que "a Catalunya ... cal que part de la socialdemocràcia tradicional (PSC) renovi idees i actituds respecte al principal projecte polític secundat per una àmplia majoria de la població (dret a decidir-independència) ... i que el primer pas que hauria de fer és arrenglerar-se amb els altres quatre partits que donen suport a la consulta. Resulta bastant increïble que un partit amb la tradició catalanista del PSC no doni suport a la principal demanda de la ciutadania del país ..."\nNo comparteixo les conclusions i propostes del Requejo quan diu que la principal demanda de la ciutadania del país sigui la consulta (ho és en el teatre politiquero, però probablement no ho sigui en les ments serenes de la majoria de catalans ...), i que el primer pas del PSC hauria de ser arrenglerar-se amb els qui donen suport a la consulta (consulta sí, consulta no ... aquesta és la gran qüestió ?).\nPer mirar de ser útil, he enviat al Miquel Iceta algunes consideracions i propostes que, potser, poden ser útils:\nEn el mail, li deia que, malgrat ser ex-militant, simpatitzava molt amb les seves noves iniciatives, i li proposava prendre un cafè plegats per precisar les meves idees.\nEl Miquel m'ha contestat de seguida:.\nPep, agraeixo molt sincerament la confiança que em fas i prenc bona nota de les teves reflexions. Desgraciadament el cafè haurà de quedar per més endavant perquè vaig de bòlid. El farem. Una abraçada, Miquel\nRecomano visionar l'entrevista al Miquel a can Cuní: [link]\nImpressionat encara per les declaracions del Miquel, el cap de setmana he visionat la llarga entrevista que li ha fet l'Antoni Bassas per l'ara.tv\n... mes del mateix: clar, contundent, rigorós, s'ha de veure ! [link]\nAhir dimecres 2 de juliol a la tarda en Miquel Iceta va ser a can Grasset de Catalunya Ràdio.\nSi mires el Facebook del programa "L'oracle" ja m'hi he esbravat, i m'he quedat descansat.\n03 de juliol, 2014 14:15\nDoncs si el que pretenies era esbafar-te, ja ho has fet. Però les consideracions que fas em semblen més aviat tòpics clàssics. El què he volgut ressaltar amb la meva nota és que ara, el nou futur líder socialista s'expressa de manera molt més clara, inteligent, lògica i pedagògica, i amb molta més tolerància i respecte envers altres opcions, que els seus predecessors.\nTant de bo sigui útil per sortir del merder. I tant de bo els qui pensen o proposen altres estratègies fossin tant clars i respectuosos com ell.\n03 de juliol, 2014 16:51\nPotser els tòpics clàssics ja venen del 1714.\nTu coneixes molt millor que jo tot aquest mundillo del PSC-PSOE, però en aquest moment històric que estem vivint a mi em costa molt de veure-hi res gaire clar allà al mig. I a sobre potser no m'hi ajuda gaire està llegint el darrer llibre de memòries polítiques del Joaquim Nadal, el "Testimoni de càrrec".\n04 de juliol, 2014 16:29\nConec també, malauradament, els mundillos marruleros de CDC, de Unió i d'Esquerra. El llibre del Nadal (on hi surto: nota de 27.02.2014!), és un gest molt valent. Però perquè no parlem de fets i de propostes concretes ? Per exemple, tens reaccions concretes raonades a les meves propostes al Miquel ?\n04 de juliol, 2014 16:42\nLes teves propostes són tan enraonades que en la situació actual no s'hi pararan a debatre-les, i tot esdevindrà un "tour de force" entre unionistes i independetistes, i a més a més fet d'una manera matusera i poc transparent.\n04 de juliol, 2014 18:13\nEl Miquel m'ha contestat de seguida. Li recordava que, malgrat ser ex-militant, simpatitzava molt amb les seves noves iniciatives, i li proposava prendre un cafè plegats per precisar les meves idees.\nLa resposta del Miquel:\n05 de juliol, 2014 21:11\n1.000 notes penjades, mil !\nCompta amb "Madrid" !\nObrint la pregunta del Miquel Iceta\nEl fenòmen PEREZ TAPIAS\nRetalls per la urgent regeneració democràtica ...\nWhistleblowing: xiulant corrupteles !


El PuntG de la Festa Major en marxa, ara a la Porxada | Ajuntament de Granollers\nInici » El PuntG de la Festa Major en marxa, ara a la Porxada\nEl PuntG de la Festa Major en marxa, ara a la Porxada\nS'hi anima a visibilitzar i denunciar allò que passa a la festa, per fer-la més segura, agradable i igualitària\nEl punt es troba a la plaça Maluquer i Salvador. Fotos: Toni Torrillas\nDurant tot l’any, centenars de persones treballen per fer una Festa Major rodona. Ni més ni menys que nou dies d’activitats, tallers, competicions, proves, música, danses i festa per a tots els públics. Una festa major participativa al màxim i que reuneix milers de persones que venen a passar-s’ho bé, a gaudir amb els seus amics i familiars i a acomiadar l’estiu.\nQuan es produeixen aquestes grans acumulacions de persones, festa i alcohol, malauradament s'acostumen a tolerar conductes i situacions que són desagradables per tothom. Gent que sobrepassa els límits, que no respecta, que incomoda i, en definitiva, que agredeix. Especialment és habitual justificar aquestes conductes amb els efectes de l'alcohol i altres drogues.\nPer tot això, des del PuntG s'anima a viure una festa segura, agradable i igualitària: "Us animem a no quedar-nos indiferents davant de conductes violentes, masclistes o injustes. Visibilitzem i denunciem allò que passa a la festa, i no hauria de passar."\nSi viviu o veieu una escena desagradable i necessiteu ajuda utilitzeu el #NoÉsExcusa, contactant a través del telèfon 683 641 983 o visitant el #PuntG, que inicialment s'havia situat a la plaça Maluquer i ara es reubica a la plaça de la Porxada. La taula del #PuntG obre les nits de festa a partir de les 23h.\nAl final d'aquest text recollim el Protocol contra les Agressions Sexistes en Espais de Festa de Granollers que han elaborat les dones del grup promotor contra les violències masclistes, fruit de totes les aportacions rebudes a l'esborrany inicial, i l'experiència de la formació conjunta, amb la col·laboració de la resta de les entitats municipals i també de l’Ajuntament, que pretén visibilitzar, denunciar i intervenir en les situacions sexistes que puguin ocórrer durant Festa Major.\nEl PuntG, durant la seva primera nit\nA la parada del PuntG sempre hi ha recolzament per resoldre cada conflicte\nPortada del protocol\nProtocol contra les Agressions Sexistes en Espais de Festa