El Servei Dental Comunitari està adscrit al Servei de Salut de les Illes Balears i depèn de la Direcció Assistencial. La funció més rellevant d'aquesta unitat és la gestió del Programa d'assistència dental infantil (PADI).\nEl PADI regula les prestacions en matèria de salut bucodental dels infants de 6 a 15 anys de les Illes Balears. El contengut està descrit íntegrament en el Decret 55/2016, de 16 de setembre, publicat en el BOIB 118/2016, de 17 de setembre.\nEl PADI és de provisió mixta, és a dir, que hi participen unitats de salut bucodental (USBD) de la sanitat pública i també clíniques dentals privades. De fet, actualment aproximadament el 75 % de l'activitat assistencial del PADI la duen a terme clíniques dentals privades habilitades pel Servei de Salut i el 25 % restant, les USBD. En total hi ha 195 dentistes habilitats (a final de 2016 es varen habilitar més de 80 dentistes privats nous) i als centres de salut hi ha 24 dentistes,11 higienistes i 5 auxiliars que treballen per al PADI.\nCal destacar que el 40 % de la població infantil de les Illes Balears de 6 a 15 anys s'ha beneficiat del PADI.\nMés informació clicant aquí, on trobareu el tríptic informatiu sobre el PADI i la llista de les USBD que participen en el PADI i dels dentistes privats habilitats, distribuïts per illes i per poblacions.\nAltres funcions del Servei Dental Comunitari:\nElaborar la memòria anual de tota l'activitat assistencial del PADI.\nRealitzar i actualitzar els programes de salut bucodental de les Illes Balears en col·laboració amb els dentistes i els higienistes de les USBD.\nAjudar en la creació de protocols per a l’atenció d'adults a les USBD.\nCol·laborar amb els professionals de l'atenció primària per determinar les necessitats d'equipaments de les USBD.\nDonar suport a la Direcció Assistencial en la valoració de noves prestacions en matèria de salut bucodental i en l’ampliació de les actuals.\nPromoure i coordinar els estudis epidemiològics en matèria de salut bucodental de les Illes Balears per valorar l'eficàcia dels programes i determinar les necessitats de tractament de la població. El treball de camp el fan els dentistes i els higienistes de les USBD.\nOrganitzar ocasionalment cursos per als dentistes que treballen per al PADI, independentment de si depenen del sector públic o del privat.\n- Lucía Morlà, administrativa (Serveis Centrals del Servei de Salut)\n- José Miguel Quintana, dentista d'atenció primària i responsable del Servei Dental Comunitari\nInformació per SMS a tots els pares d'infants de 6 anys per recordar-los que poden començar a beneficiar-se del PADI. L’objectiu és obtenir una freqüentació superior al 50 %.\nActualització de la web de gestió del PADI.\nActualització de la guía clínica del PADI.\nMillora de l’assistència dental a les persones amb alguna discapacitat, especialment les que necessiten assistència hospitalària.


La Restauració. De l'inici al <desastre> (1875-1898)\nUnitat 6: La Restauració. De l'inici al <desastre> (1875-1898)\nLa Restauració: els fets polítics (1875-1898)\nEl 29 de desembre de 1874, el general Arsenio Martínez Campos encapçalà un aixecament a Sagunt i proclamà Alfons XII, rei d'Espanya.\nL'endemà del cop, es formà a Madrid un govern provisional presidit per Antonio Cánovas del Castillo. El nou cap de govern ja gaudia oficiosament de la confiança d'Alfons XII, a qui havia redactat el manifest de Sandhurst, fet públic els primers dies de desembre del mateix any.\nLa fi de la guerra carlina\nLa primera acció política important del nou rei, sota la tutoria de Cánovas, fou dirigir-se al nord de la Península per conduir la guerra contra els carlins. Però alhora que es desplaçava fins la zona de conflicte, Alfons XII oferí una àmplia amnistia en què convidava tothom a oblidar el passat i a adherir-se a la monarquia constitucional que ell representava. Amb tot, el conflicte carlí no es va resoldre de manera definitiva fins al març de 1876, data en què Carles VII, passà amb les seves tropes a França.\nA Catalunya, les darreres guerrilles carlines, comandades per Françesc Savalls i Rafael Tristany, havien estat vençudes alguns mesos abans per les tropes liberals. Aquestes tropes, dirigides pel general Arsenio Martínez Campos, van recuperar Olot, i el 26 d'agost de 1875 es van apoderar de la seu d'Urgell.\nAcabada la guerra, el carlisme català va evolucionar cap a posicions autonomistes.\nEls elements de l'ideari carlí que propiciaren aquesta evolució foren, principalment, l'oposició a les mesures centralistes i uniformistes dels governs liberals, i la defensa dels furs i privilegis tradicionals.\nEls carlins ja no es van tornar a alçar en armes, tot i que el seu pensament tradicionalista es va mantenir viu. A partir de la derrota militar, els carlins van anar participant en la vida política i es van situar a l'extrema dreta de l'arc parlamentari.\nSota la direcció política de Cánovas del Castillo, la Restauració es va caracteritzar per la construcció de dos grans partits polítics que representaven la dreta i l'esquerra dins del pensament liberal.\nCánovas va liderar el primer, el Partit Liberal Conservador, format per personatges procedents de l'antic Partit Moderat, de la Unió Liberal, d'un sector del Partit Progressista i també va tenir ben aviat l'adhesió de l'episcopat i de bona part del catolicisme no integrista.\nPráxedes Mateo Sagasta, per la seva banda, va liderar el Partit Liberal Fusionista, format per persones procedents dels sectors demòcrata, i radical i del republicanisme moderat. Va rebre la influència i el suport dels professionals liberals, els comerciants, els banquers, els militars i els funcionaris.\nL'ocasió històrica que va permetre l'inici de la pràctica política dels dos nous partits va ser la reunió de les Corts Constituents, el febrer de 1876. El Partit Conservador havia guanyat les eleccions, i sota la seva hegemonia els redactà la nova constitució de 1876, la vida política del país es va basar en l'alternança pacífica dels dos grans partits en la gestió del poder de l'Estat.\nEl bipartidisme es va consolidar amb la mort del rei Alfons XII, l'any 1885, sense successió masculina i amb la reina embarassada. Cánovas demostrà l'habilitat política de presentar la dimissió i suggerir a la reina regent que encarregués la formació d'un nou govern al seu rival, el liberal Sagasta. Aquest acord va ser anomenat pacte del Pardo.\nEl nou règim va ser reconegut molt aviat per les potències estrangeres i pel papa Pius IX, d'orientació ben conservadora.\nUn altre àmbit en el qual el nou règim va reeixir al començament fou la pacificació de Cuba, on s'havia iniciat una guerra d'alliberament que havia durat deu anys i que havia començat amb l'anomenat grito de Yara. El general Martínez Campos fou enviat a la colònia caribenya amb l'encàrrec de combatre els rebels i de negociar. La pau de Zanjón, acord signat el 12 de febrer de 1878 en virtut del qual es concedien als cubans els mateixos drets que als espanyols, portà momentàniament la pau a l'illa.\nEl sistema polític: la teoria i la pràctica\nTot i que la Restauració va comportar un cert retorn al conservadorisme anterior al Sexenni Revolucionari, és evident que d'altra banda, va consolidar el cicle de la revolució liberal amb l'aprovació progressiva de lleis que s'havien proposat per primer cop, precisament, durant el Sexenni.\nTambé cal valorar que durant la Restauració es va contribuir a la pacificació dels diversos sectors dirigents de la societat, ja que es va establir un marc d'actuació política prou ample. Així, per exemple, es va arribar a un pacte amb l'Església i, per primera vegada en el segle XIX, es va sotmetre l'exèrcit al poder civil, fet que es coneix amb el nom de civilisme. El marc teòric ideat per Cánovas va ser la Constitució de 1876.\nL'ideari de Cánovas\nCánovas era un home políticament pràctic que confiava més en l'èxit concret de les idees que no pas en la seva puresa. Va ser relativament escèptic pel que fa als principis, tret d'uns quants de fonamentals que va incloure en una constitució interna no promulgada: la pàtria, la monarquia, la dinastia històrica, la llibertat, la propietat, i el govern conjunt del rei amb les Corts. Cánovas va creure que aquests principis havien de formar-hi part de manera indiscutible. Tant és així que, segons ell, els sectors que no els van acceptar no havien de tenir cabuda en el sistema de la Restauració ni tampoc en l'elaboració de la Constitució. Pel que fa a la política econòmica, Cánovas adoptà unes posicions favorables al proteccionisme, en una línia bastant propera als interessos de la burgesia catalana. En canvi, es mostrà contrari als plantejaments del catalanisme polític.\nLa Constitució de1876\nLa Constitució de 1876 es va començar a discutir el febrer d'aquell any en el Parlament on els conservadors gaudien d'una gran majoria. Això no els va impedir, però, de cedir amb freqüència a les propostes de l'oposició.\nEl resultat d'això va ser que, al marge dels principis de Cánovas, els conservadors i els liberals, foren objecte de transacció per mitjà d'una redacció flexible.\nLes divergències més importants van ser, el concepte de sobirania, el sistema electoral i la confessionalitat o no de l'Estat.\nAlgunes d'aquestes divergències es van solucionar mitjançant una redacció esquemàtica dels articles, i es deixava per a lleis posteriors la seva concreció.\nD'aquesta manera, cada govern podria adoptar la formulació que millor s'adeqüés a la seva ideologia. Un exemple d'aquest procediment és l'article 27, sobre l'elecció al Congrés dels Diputats.\nMolts dels continguts expressats en els articles de la Constitució de 1876 ja es trobaven a la Constitució de 1869, en alguns casos fins i tot literalment. Las diferència fonamental era el paper i les atribucions que s'adjudicaven a la monarquia, més amplis en la Constitució de la Restauració.\nLa pràctica: la legislació i el caciquisme\nAmb aquesta constitució, cada govern va poder legislar d'acord amb les seves idees, mantenint, però, un cert respecte per l'obra que havia realitzat anteriorment l'adversari.\nEls governs conservadors van aprovar la llei electoral de caràcter censatari (1878), la d'impremta, la de premsa i la que regulava les reunions públiques. Per la seva banda, els governs liberals van legislar des d'una òptica més progressista, com en el cas de la llei d'associacions, la que instaurava els judicis amb jurat i la llei electoral per sufragi universal masculí (1890).\nCal tenir en compte, però, que cap dels dos tipus de sufragi no preveia, la participació de les dones, que representaven més del 50% de la població. Amb el sufragi censatari, només tenia dret a vot prop d'un 5% de la població.\nA això s'ha d'afegir que, durant el període de la Restauració, fos quin fos el tipus de sufragi, les eleccions mai no van ser transparents.\nEl mecanisme polític era sempre el mateix: quan un president de govern es veia obligat a dimitir a causa d'una crisi o d'un escàndol, el rei encarregava la formació d'un nou govern al líder de l'oposició, el qual feia dissoldre les Corts i convocava eleccions, que sempre guanyava per majoria absoluta, ja que les organitzava des del Ministeri de la Governació amb la col·laboració dels alcaldes, dels governadors civils i dels cacics dels pobles i de les ciutats.\nSegons els estudis històrics, es pot afirmar que durant el període de la Restauració mai no es van produir unes eleccions netes. Totes van ser realitzades per mitjà de tupinades.\nA Catalunya durant la primera fase de la Restauració, es va anar construint un nou catalanisme. Aquest corrent, va buscar la manera d'organitzar-se políticament sobre la base real de la catalanitat i de l'ús oral general de la llengua, i amb la incorporació d'idees de procedència molt diversa.\nEls orígens del nou catalanisme\nAl començament, aquest nou catalanisme es va manifestar com una manera difusa d'entendre el país, expressada bàsicament per intel·lectuals. Tots els sectors catalanistes van coincidir a creure que els esforços polítics s'havien de centrar en Catalunya, que els valors i els símbols es trobaven en la identitat de la societat catalana i que el passat que calia descobrir era el català.\nDeien, en definitiva, que el marc de les diverses actuacions culturals i de lleure era el català, i que Catalunya havia de ser la prioritat principal.\nAquest catalanisme reunia dues idees bàsiques: la de progrés, procedent del federalisme, i de la tradició, en part provinent del carlisme. L'originalitat del catalanisme va ser precisament la combinació de la modernitat, amb la tradició de la llengua i dels símbols del passat propi.\nLa formació del primer catalanisme polític\nVa ser precisament Valentí Almirall qui va impulsar, durant la dècada de 1880, el primer catalanisme polític que va fer des d'una perspectiva d'esquerres i de progrés: va fundar el primer diari escrit íntegrament en llengua catalana, el Diari Català (1879); va organitzar els dos primers congressos catalanistes (1880 i 1883) i va fundar la primera organització cultural i alhora política del catalanisme, el Centre Català (1882). A més, va sistematitzar la doctrina del catalanisme polític en el llibre Lo Catalanisme (1886).\nL'any 1887, els elements més conservadors del Centre Català, com ara l'escriptor Àngel Guimerà i l'arquitecte Lluís Domènech i Montaner, se'n van escindir i van fundar una nova agrupació, coneguda amb el nom de Lliga de Catalunya.\nEl primer acte polític de la Lliga fou el missatge que l'entitat va adreçar a la reina regent Maria Cristina l'any 1888, en què es demanava la plena autonomia de Catalunya.\nEls dirigents d'aquesta organització es van integrar l'any 1901 en un altre partit polític català, la Lliga Regionalista.\nEl 1891, es va crear la Unió Catalanista, una federació d'entitats molt diverses ideològicament i socialment, amb voluntat de coordinar tots els nuclis catalanistes comarcals existents.\nLa primera acció important de la Unió Catalanista va ser la celebració, d'una assemblea a Manresa que va aprovar les Bases per a la Constitució Regional Catalana, document que es coneix amb el nom de Bases de Manresa. Es tractava de la primera formulació d'un projecte d'estatut d'autonomia, que va coincidir amb la publicació de La tradició catalana, del bisbe Josep Torras i Bages, el qual donava suport a les idees que es manifestaven en el document aprovat a Manresa.\nUna altra iniciativa de la Unió Catalanista va ser el manifest públic Missatge al rei dels hel·lens (1887), document en el qual s'expressava la solidaritat dels catalanistes amb els habitants de l'illa de Creta, llavors sota el domini turc.\nEl govern va iniciar a partir d'aquell moment una repressió contra el catalanisme amb l'excusa que era un perill per a la unitat d'Espanya: es van prohibir moltes publicacions, es van suspendre actes de propaganda, etc. Va ser durant aquells anys que a la premsa i a la política de Madrid es va començar a utilitzar la paraula separatista per desqualificar el catalanisme polític.\nUna època de prosperitat econòmica\nEl període 1875-1898 es va caracteritzar, a Espanya, per l'increment del nombre d'habitants i la prosperitat econòmica general. Però ni el creixement demogràfic no va ser similar al de la resta d'Europa, ni tampoc els beneficis econòmics generats durant aquesta fase de la Restauració no van ser generalitzats. En aquest sentit, podem detectar una intransigència social pel que fa al repartiment de l'augment de la riquesa, i una intransigència intel·lectual que tindria conseqüències importants en l'àmbit de la cultura i de l'ensenyament.\nDurant el període 1875-1898 la població espanyola va augmentar, tot i que a un ritme més lent que l'europea. Per la seva banda, l'evolució demogràfica a Catalunya va ser similar a la del conjunt d'Espanya, per bé que la densitat de població era més alta que la mitjana espanyola.\nL'explicació del desfasament amb Europa cal buscar-la en el descens de la taxa de natalitat i en el manteniment d'una taxa de mortalitat molt elevada, ja que continuava per damunt del 30%.\nAixí, els tres factors que van causar un gran nombre de morts durant l'Antic Règim, la guerra, la pesta i la fam, encara eren presents al començament d'aquest període. En són exemples la guerra carlina, les guerres de Cuba, les epidèmies de còlera o les crisis de subsistència andaluses, datades entre el 1881 i el 1890.\nA tot plegat, cal afegir la gran quantitat de població que emigrava, especialment a l'Argentina i al Brasil. Els catalans, en canvi, emigraven principalment a Cuba.\nNomés a partir del 1885 la taxa de mortalitat espanyola començà a normalitzar-se, amb una disminució lenta.\nA la darreria del segle XIX es va intensificar l'emigració del camp a les ciutats i l'emigració del centre a la perifèria que va continuar al llarg del segle XX.\nLa població activa per sectors indica un altre tret característic d'aquella època: Espanya continuava sent un país agrari en el qual la immensa majoria de la població treballava al camp i vivia en nuclis rurals.\nEntre el 1877 i el 1900, van aparèixer les constants demogràfiques que caracteritzaren bona part del segle XX fins al 1973: el decreixement simultani de la natalitat i de la mortalitat amb un creixement vegetatiu molt petit, l'augment de població a Barcelona, la concentració de població litoral i l'arribada d'emigració forana (durant aquest període van arribar a Catalunya unes 90.000 persones procedents d'Aragó i del País Valencià). A partir de l'any 1888, arran de la demanda laboral generada per l'Exposició Universal, van començar a arribar a la capital catalana els primers treballadors procedents de Múrcia.\nLes tendències econòmiques\nConsiderada globalment, la primera etapa de la Restauració coincidí amb una època de prosperitat econòmica paral·lela a la segona fase de la Revolució Industrial a Europa, Juntament amb l'ampliació de la xarxa ferroviària, foren indicadors d'aquest progrés l'increment de la renda agrària amb algunes innovacions agrícoles i, sobretot, la continuació del procés d'industrialització, especialment al País Basc i a Catalunya.\nLes tendències econòmiques del segle XIX es van palesar especialment al camp; l'inici de nous conreus, l'especialització vitivinícola orientada a l'explotació, el manteniment del conreu de l'oliva i la introducció del de la remolatxa com a matèria primera per a la fabricació de sucre, etc. Amb tot, tret de les hortes del País Valencià i d'algunes zones de regadiu, la major part de la superfície, es va destinar al conreu de cereals. El del blat, va disminuir, i ja no era suficient per cobrir les necessitats del mercat interior espanyol. Això va contribuir a mantenir bona part de la població camperola en la misèria.\nA Catalunya, tot i que en menor mesura, l'activitat agrària també era la que donava feina a la major part de la població activa, especialment el conreu de la vinya. Precisament, el tret més definidor de l'agricultura catalana d'aquell període va ser l'ascens i la davallada de la viticultura. L'ascens es va donar fins al 1880, a causa del volum de les exportacions de vi a França. El 1879, aquesta plaga va arribar a l'Empordà, i poc després, el 1887, al Penedès. Més de 400.000 hectàrees de vinya van quedar destruïdes. Tot i que es van replantar ceps de Califòrnia, resistents al paràsit, la recuperació de la vinya francesa i l'expiració del tractat comercial amb França l'any 1891 van posar fi a les exportacions. Encara que de la reorganització del sector en crisi en va sorgir la indústria xampanyera de Sant Sadurní d'Anoia, la bona situació anterior no es tornaria a produir.\nEls sectors industrials que van rebre una embranzida més gran en aquest període van ser el siderometal.lúrgic a Biscaia i el tèxtil a Catalunya.\nLa importància de la indústria metal·lúrgica basca abans de la Restauració era molt escassa al costat dels alts forns de Màlaga o de La Felguera (Astúries).\nLa creació d'indústries metal·lúrgiques al País Basc resultava curiosa, ja que arreu d'Europa aquestes indústries se solien situar al costat de les mines de carbó. A Espanya, va passar a l'inrevés, fet que s'explica pels beneficis obtinguts per l'exportació del mineral de ferro a Europa.\nEl capital acumulat va permetre l'adquisició de béns d'equip i la transformació de les foneries bilbaïnes en la indústria pesant més important situada a la vora de les mines de ferro. Els vaixells que continuaven exportant ferro a la Gran Bretanya tornaven carregats amb l'excel·lent carbó de Cardiff, fet que contribuïa a abaratir-ne els costos.\nA Catalunya continuà l'embranzida industrial del període precedent, sobretot pel que fa a les indústries cotonera i llanera, concentrades sobretot a Sabadell i Terrassa. De fet, durant els primers anys de la Restauració, tots els indicadors assenyalaven la tendència expansionista del sector tèxtil català.\nLa indústria catalana va haver de lluitar per compensar la manca de fonts d'energia i la dificultat de trobar mercats.\nEls jaciments catalans de carbó (Berga, Calaf i Sant Joan de les Abadesses) eren insuficients i de mala qualitat i estaven dotats d'unes vies de comunicació gens favorables. Això va fer que la indústria metal·lúrgica quedés reduïda pràcticament a la Maquinista Terrestre i Marítima de Barcelona.\nMentre no hi va haver energia elèctrica, el carbó s'havia d'importar, cosa que encaria els teixits en relació amb altres indústries europees. Per pal·liar aquesta situació, durant el darrer quart del segle XIX moltes fàbriques es van situar a la vora dels rius per aprofitar l'energia hidràulica als desnivells i a les rescloses. Això explica la proliferació de colònies industrials al costat dels rius.\nL'encariment provocat per la manca de fons d'energia properes va fer els productes tèxtils poc competitius en el mercat. Per fer front a aquest problema, els industrials catalans van demanar al govern central l'aplicació d'aranzels proteccionistes per poder tenir, d'aquesta manera, el monopoli de venda en el mercat espanyol i colonial. Es comprèn, per tant, els trasbals que suposà per a aquest sector la pèrdua de Cuba i les Filipines l'any 1898.\nL'evolució del moviment obrer\nLa classe obrera i camperola va sortir de l'experiència del Sexenni Revolucionari amb un alt grau d'escepticisme respecte de les formes de poder i d'organització política, a causa de la frustració de les esperances dipositades en els partits d'esquerra i els republicans. A més, pel que fa a les seves organitzacions, va sortir dividida entre els corrents marxista i anarquista.\nL'inici de la Restauració (1875) coincidí amb els darrers actes de la Primera Internacional, abans de dissoldre's el 1876, a Filadèlfia, la branca marxista, i el 1881, a Londres, la branca anarquista. Durant els primers set anys de la Restauració, amb Cánovas com a cap de govern, les organitzacions obreres van haver d'actuar en la clandestinitat.\nD'altra banda, el període de la Restauració, malgrat algunes iniciatives estatals, com ara la Comissió de Reformes Socials, creada l'any 1883 per impulsar informes i propostes legislatives sobre problemes socials, es va caracteritzar per la despreocupació general i per un cert grau d'intransigència pel que fa a les qüestions socials.\nAquesta despreocupació es constata en la descurança que hi havia en relació amb la instrucció pública en una societat en què, l'any 1877, el 71.5% dels espanyols eren analfabets, índex que arribava al 81.16% entre les dones. L'Església, reconciliada per fi amb el règim liberal, aprofità l'ocasió per fundar moltes escoles, però gairebé totes eren adreçades a les classes mitjana i alta.\nEls intel·lectuals van ser extremadament crítics amb la situació social, econòmica i cultural d'Espanya.\nAixí ho demostren la creació de la Institución Libre de Enseñanza i la publicació de les obres de denúncia de Joaquim Costa, com ara Colectivismo agrario en España (1898) i Oligarquía y caciquismo (1901).\nLa intransigència social es pot detectar en les condicions de vida de la classe obrera. Masses sovint illetrades, per la cultura de les quals els dirigents polítics o de l'Església no es van preocupar gens, treballaven tretze o catorze hores diàries, fins i tot el diumenge. Més, les dones i els infants, que treballaven a les fàbriques fent la mateixa feina que els adults, cobraven sous inferiors als dels homes.\nEl moviment obrer d'inspiració marxista\nEn dissoldre's la Primera Internacional, Marx havia aconsellat la fundació de partits marxistes nacionals que actuessin amb independència a cada país. Seguint aquesta consigna, el 2 de maig de 1879 es fundà clandestinament a Espanya el Partido Socialista Obrero Espanyol (PSOE), presidit per un tipògraf: Pablo Iglesias.\nL'any 1881, aprofitant la nova llei d'associacions del govern liberal de Sagasta, els seus impulsos van inscriure el partit oficialment. Ben aviat va convocar una vaga de tipògrafs a Madrid, que, tot i tenir poca incidència, va deixar sense diaris la capital d'Espanya. Com a conseqüència d'aquesta vaga, Pablo Iglesias va ser detingut, i molts tipògrafs, acomiadats. Com que no trobaven feina, van haver de desplaçar-se a altres llocs d'Espanya, on van continuar la tasca de difusió de les seves idees.\nEl 1888, coincidint amb l'Exposició Universal, el PSOE celebrà el seu primer congrés a Barcelona, pocs dies després de la fundació de la Unió General de Treballadors (UGT), sindicat vinculat al partit. A la dècada de 1890, el socialisme espanyol va incorporar dues noves idees: la creació de les anomenades cases del poble, centres de reunions amb finalitats doctrinals, culturals i formatives, i la reivindicació de la jornada laboral de vuit hores, d'acord amb la consigna de la Segona Internacional (juliol de 1889).\nAquesta reivindicació s'havia de manifestar en les concentracions convocades l'1 de maig de cada any amb motiu de la celebració de la festa internacional del treball, que a Espanya van tenir lloc per primera vegada l'any 1890, amb una participació important a Madrid i a Barcelona.\nAmb tot, malgrat que Sagasta havia possibilitat el dret de vot als obrers amb l'establiment del sufragi universal masculí, va caldre esperar a l'any 1910 perquè el Congrés dels Diputats tingués un diputat socialista, Pablo Iglesias.\nEl moviment anarquista\nLes idees anarquistes van tenir, al contrari de les socialistes, un èxit notable entre el moviment obrer de Catalunya i la població camperola espanyola, sobretot a Andalusia. Aquestes idees se centraven en dos principis bàsics: la llibertat absoluta sense jerarquies de cap mena i la bondat de la societat lliure com a obra de la naturalesa. Eren idees directes i senzilles que van despertar un gran entusiasme.\nEl fet que el moviment anarquista no tingués fitxers ni organització burocràtica no ens permet saber amb certesa el nombre d'afiliats. Amb tot, pels indicis de què disposem, els seus seguidors devien ser nombrosos. Així, per exemple, la Revista Social, que es començà a publicar a la dècada de 1870 per difondre les idees anarquistes, tirava 20.000 exemplars, xifra molt important atès l'alt grau d'analfabetisme. L'apòstol de l'anarquisme a Espanya va ser un altre tipògraf: Anselmo Lorenzo.\nLa manca d'organització dels anarquistes va ser el seu taló d'Aquiles. Tant al congrés de Sevilla (1882) com al de València (1888), les diferències sobre la manera d'actuar van deixar el moviment gairebé dissolt.\nLa desaparició de l'organització i la influència de les noves idees de propaganda pel fet o d'acció directa dels anarquistes europeus (Bakunin, Kropotkin, Malatesta) van dur alguns sectors anarquistes al terrorisme.\nA la dècada de 1890, a Barcelona, el moviment anarquista era dominat per la tendència anarcomunista, que no creia en les virtuts de les accions de masses, sinó en l'acció directa i espectacular, per avançar en la lluita per l'emancipació de la classe treballadora. El resultat van ser nombrosos atemptats terroristes.\nEl 24 de setembre de 1893, un anarquista va atemptar contra el capità general de Catalunya, Martínez Campos, que resultà ferit. L'autor de l'atemptat, Paulí Pallàs, va ser detingut i afusellat. Com a resposta a aquesta execució, el 7 de novembre un home del qual no es coneixia la militància anarquista, Santiago Salvador, va llançar dues bombes al Liceu amb el resultat de 20 morts i nombrosos ferits. Aquesta vegada la representació no es reduí a la detenció i l'execució de l'autor de l'atemptat, sinó que es van detenir 415 obrers, sis dels quals van ser afusellats.\nUn altre atemptat que es produí a Barcelona fou el del carrer dels Canvis Nous. En aquest cas, fou un anarquista francès, que mai no va ser detingut, qui va llençar una bomba al pas de la processó del Corpus amb el resultat de 12 morts i 44 ferits. La policia va detenir més de 400 obrers, i es van suspendre revistes anarquistes com ara La Tramontana , els redactors de la qual també van ser detinguts. Finalment, van ser processats vuitanta-set dels detinguts, que, tancats al castell de Montjuïc van ser jutjats militarment amb el resultat de cinc penes de mort i seixanta-vuit condemnes a diverses penes de presó. El procés de Montjuïc, com va ser conegut l'episodi, fou objecte de repulsa popular i internacional.\nCom a conseqüència d'aquests fets, la legislació espanyola s'endurí contra l'anarquisme, i el 1896 es van arribar a crear cossos especials de policia, sota comandament militar, per actuar contra l'anarquisme a Barcelona i Madrid.\nEl 1897 es va produir un fet sagnant relacionat amb el procés de Montjuïc: l'assassinat de Cánovas del Castillo per l'anarquista italià Michele Angiolillo, que actuà per venjar els anarquistes jutjats. A partir d'aquesta data l'activitat terrorista del moviment obrer començà a disminuir.\nEpíleg: el <desastre> de 1898\nDes del 1868, les insurreccions cubanes havien estat gairebé permanents i s'havien anat sufocant per la via militar i mitjançant pactes polítics. Els darrers anys, però, els Estats Units instigats per determinades cadenes de premsa i pels interessos d'algunes companyies sucreres, volien substituir els espanyols en el domini de l'illa. Amb aquest propòsit van donar suport als grups insurgents i independentistes.\nAprofitant un incident no aclarit, l'enfonsament del vaixell de guerra nord-americà Maine al port de l'Havana, atribuït a un sabotatge espanyol, els Estats Units van declarar la guerra a Espanya. A la batalla naval de Santiago de Cuba, el 3 de juliol de 1898, Espanya perdia definitivament totes les possessions ultramarines: Cuba i Puerto Rico, a les Antilles i les Filipines i les Mariannes, al Pacífic.\nEnviado por: Alba Rodríguez Pérez\nHistoria de EspañaBipartidismoSistema políticoCaciquismoCánovas del CastilloCatalanismoTendencias económicasMovimiento obreo y anarquista # RestauracióBipartidismeConstitució de 1876Catalanisme políticEvolució del moviment obrer


La Casa de Cultura de la Diputació de Girona acull, fins al 25 de maig, l'exposició de fotografia "Valentí Fargnoli. El paisatge revelat". La mostra convida el visitant a gaudir, des de la particular òptica del fotògraf, d'un formidable passeig visual que permet reconstruir la realitat de les comarques gironines de fa un segle. Les imatges provenen d'INSPAI, Centre de la Imatge de la Diputació, que té una de les millors recopilacions de l'obra de Fargnoli. Justament, aquest diumenge, 7 d'abril, es compleixen 75 anys de la mort del fotògraf.\nValentí Fargnoli (Barcelona, 1885 - Girona 1944) va recórrer incansablement els municipis gironins i va captar amb la seva càmera la gent, els pobles i paisatges de les comarques gironines abans del desenvolupament turístic. Un relat visual de la vida quotidiana del territori que Sebastià Martí Calvo (Girona, 1960-2013) va tenir a casa seva durant molts anys, ja que el seu pare, Sebastià Martí Roura (Tossa de Mar, 1914 - Girona, 1999), també fotògraf, havia estat l'ajudant de Valentí Fargnoli. Sebastià Martí, conscient que el tresor que tenia no podia quedar en un racó o en un espai privat, el va oferir a INSPAI, on el fons va ingressar el 19 de maig de 2011.\nAquest fons conté 834 plaques de vidre. I tot i que en podem trobar en molts centres culturals, museus, arxius, centres de documentació o biblioteques, i deixant de banda les imatges encarregades per Adolf Mas a Fargnoli per a l'lnventari iconogràfic de Catalunya, INSPAI és un dels pocs centres que disposa de tants suports en placa de vidre junts del fotògraf.\nLes plaques de vidre són autèntiques peces de museu, i la informació que contenen és molt valuosa des del punt de vista patrimonial, tècnic, històric, informatiu, estètic, documental i artístic: integren tots els valors d'una imatge.\nEl tractament tècnic que s'ha dut a terme des que el fons va ingressar a INSPAI, a grans trets, ha consistit en la neteja i la restauració dels suports antics, de les plaques; la instal·lació en fundes i capses de conservació especials; la digitalització i la descripció de totes les imatges; en definitiva, la conservació i la preparació per fer-ne difusió, els pilars de l'essència d'INSPAI.\nD'altra banda, INSPAI també disposa de 774 imatges més de Fargnoli provinents de diferents fons i col·leccions, com són: Fons Diputació de Girona, Fons Emili Massanas i Burcet, Fons Martí Calvo i la Col·lecció Cabezas, entre els quals també hi ha plaques de vidre i còpies d'època. En total, hi ha 1.608 imatges de Valentí Fargnoli que poden ser consultades.


Una estrategia industrial per a Cat... by Agència per a la ... 15681 views\n1. 1 TITOL Col·lectius de dificil inserció Xavier Orteu xorteu@insercoop.com 5 i 10 de febrer de 2010 Crisi social …sinó que també creix la desconfiança en que el mercat de treball pugui seguir ocupant un lloc central en la construcció social No només ens trobem en una situació de crisi econòmica…\n2. 2 Quatre paradoxes en relació al treball • Malgrat que el treball perd el seu lloc de referent, segueix sent prioritari per a la integració social. • El treball és imprescindible però només ocupa un lloc secundari en molts projectes de vida. • El lloc de desocupat l’ocupen les persones que no poden sostenir la dimensión laboral. • El desocupat demana treball però l’educació fa possible la seva inserció. Als anys ’90 els dispositius d’inserció… En l’actualitat els dispositius d’inserció… Eren institucions destinades a gestionar els canvis que per les persones suposava la transformació del mercat de treball. Estan posats en qüestió: els seus professionals i el subjecte que pretén atendre.\n3. 3 “Dificultat té la mateixa arrel etimològica que “diferència” o “diferir” De trobar feina/ d’adaptar-se al “normal” ¿Dificultat de què? /¿Diferència de qui? ¿Què entenem per “dificultat”? L’economia marca la “diferència”. Dificultats per adaptar-se a les necessitats productives ¿Quina és la marca actual econòmics Efectes socials manca competències Causes no saber buscar feina dificultats personals Inadaptació\n4. 4 El currículum formatiu i laboral Causes de la inadaptació laboral Les habilitats sòciolaborals La disponibilitat personal La falta de motivació, la baixa deisponibilitat ¿Quin és l’obstacle més important? Perquè no podem donar resposta al treballador ideal que espera el mercat de treball ¿Per què falta aquest motor?\n5. 5 1) Té una una relació particular amb el temps 2)Està compromés en desenvolupar noves habilitats 3) Pot desprendre’s del propi passat ¿Com és aquest treballador ideal? ¿Com és consegueix tot això? … per construir un sentit de futur Amb la construcció de relats de vida … per retornar al subjecte la seva singularitat …per recuperar el seu desig\n6. 6 Qüestions per al proper dia • Busca el terme funemployed a http://www.urbandictionary.com i valora’l • Visiona la pel·lícula Gran Torino de Clint Eastwood i contesta les següents preguntes: – Quin significat té el fet de treballar per a Walt Kowalski i per a Tao? – Quins elements són interessants en relació a com prepararen l’entrevista de feina? Ens podeu trobar a... Escoles Universitàries de Treball Social i Educació Social Pere Tarrés – Universitat Ramon Llull c. Santaló, 37 08021 Barcelona Tel. 93 415 25 51 Fax 93 218 65 90 c/e: secretaria.eutses@peretarres.org Web: www.peretarres.org/eutses


KREAS | La formació professional lligada a l’empresa és el camí del futur Antoni Condal - KREAS\n“La formació professional lligada a l’empresa és el camí del futur“\nEntrevista a Antoni Condal, director de recursos humans del Grup Alimentari Guissona\nEl sector agroalimentari és un dels que estan resistint millor la crisi. Com veieu el seu futur?\nLa crisi afecta quasi tots els sectors. Tot i la potència del sector agroalimentari, també pateix recessió, per la disminució del consum de les llars i la compra de productes més econòmics. Tot i així, hem mantingut les inversions en tecnologia i en R+D, per assegurar-nos el futur, mirant el mercat interior i l’exterior.\nEl Grup Alimentari Guissona segueix creixent, ocupeu més de 4.000 persones. Quins factors a nivell de política d’empresa creieu que són determinants per aconseguir-ho?\nDurant aquests anys de crisi, força complicats, hem anat creixent en vendes, principalment pel nostre avantatge competitiu: tenir la integració vertical completa, que tanca tot el cicle productiu des de la granja fins al consumidor, sense intermediaris, que permet assegurar la màxima qualitat i el millor preu.\nQuin és el prototip de professional que busqueu?\nA causa de la multitud d’activitats que desenvolupem, busquem tot tipus de professionals, especialment responsables, operaris qualificats i tècnics de manteniment, enginyers, tècnics dels aliments, veterinaris, informàtics i altres tècnics i personal de gestió, amb un denominador comú: joves, amb ganes d’aprendre i progressar, vinculats i/o adaptats a l’entorn rural.\n¿Com valoreu l’àmbit de la formació professional dual i com creieu que us ajuda Kreas?\nDes d’un primer moment vam apostar per la formació professional lligada a l’empresa, signant el primer conveni de col·laboració l’any 2005. La formació professional dual representa el pas més evolucionat d’aquest tipus de col·laboracions per les quals apostem fermament. Gràcies a Kreas pretenem arribar a un col·lectiu jove, amb estudis o sense, que vulguin esdevenir professionals de la indústria alimentària amb una formació específica del sector.\nKreas organitza la Jornada: “Professionals de l’alimentació: una feina llaminera”Sector carni i comerç exterior


Esports - El CV Sant Cugat rep a un fluix CV Leganés que encara no ha puntuat\nEl CV Sant Cugat rep a un fluix CV Leganés que encara no ha puntuat\nFins el moment les vermell-i-negres han guanyat tot a casa\nel 9/nov/12 Pedro Miserachs Altres PDF\nEl Club Voleibol Sant Cugat juga aquest dissabte a casa contra el CV Leganés a partir de dos quarts de cinc de la tarda a la 7a jornada de Superlliga 2. Les cueres de la competició arriben al Pavelló de Voleibol de Sant Cugat a Valldoreix per veure's les cares contra un CV Sant Cugat que no acaba de trobar la regularitat en el seu joc i resultats i que està la mitja taula.\nContra l'Alzira, un dels candidats al títol, les santcugatenques van donar la cara i van posar les coses difícils a les valencianes que van guanyar en el cinquè set. Però tot i el bon partit, l'equip de Leo Passerine no està sent regular i no acaba de rematar els partits, fet que li ha costat derrotes i haver de patir per guanyar alguns partits que tenien de cara.\nLes rivals d'aquest dissabte han perdut tots els partits i en principi no haurien de plantejar gaires problemes a les vermell-i-negres. A casa, el CV Sant Cugat ha guanyat els dos partits que ha disputat contra el Feel Voley Alcobendas i el VP Madrid.\nEl CV Sant Cugat i el CV Leganés s'enfronten aquest dissabte a partir de dos quarts de cinc de la tarda al Pavelló de Voleibol de Sant Cugat a Valldoreix.


17a MITJA MARATÓ DE TERRASSA i 11a CURSA SANTI CENTELLES - NemRàpid Running Club 17a MITJA MARATÓ DE TERRASSA i 11a CURSA SANTI CENTELLES - NemRàpid Running Club\nEncara no t’has inscrit a la 17a Mitja Marato de Terrassa???\nPotser prefereixes participar a la 11a Cursa Santi Centelles?\nTots dos esdeveniments se celebren el proper 24 de Gener a la ciutat de Terrassa que, en aquests moments, compten amb més de 450 inscrits per la prova dels 5km Cursa Santi Centelles i gairebé 1100 inscrits per als 21.097m que completen la la Mitja Marató.\nEncara no t’has inscrit? Molts dels nostres corredors ja ho han fet! A què esperes?\nAquest any, la 17a Mitja Marató Ciutat de Terrassa i 11a Cursa Santi Centelles porta nous regals per als inscrits:\nPels corredors de la Santi Centelles, l’organització obsequia amb una samarreta tècnica unisex, que evacua la suor, concebuda amb la tecnologia Equarea per conservar el cos sec durant tota la cursa i proveïda d’un element retro-reflectant.\nPer als corredors de la Mitja, una samarreta gruixuda tèrmica de màniga llarga, tant per homes com per dones, amb la possibilitat de triar entre varis colors.\nPer últim, fer un petit comentari del recorregut: per aquells que són veterans en aquestes proves, ja el coneixeran, ja que és el mateix que els darrers anys. Per aquells que s’estrenen aquest any, prepareu-vos-ho bé i gaudiu del matí! Aquí els teniu:\nRecorregut 17a Mitja Marató de Terrassa – 2016\nRecorregut 11a Cursa Santi Centelles – 2016\nEns veiem la setmana vinent! Molta sort per als qui hi participen, i molts kms!


2. Per l’antic camí miner de la Vall de Ribes | 13 itineraris i 31 propostes\nIniciem l’itinerari a l’estació de la RENFE de Planoles. Ens dirigirem en direcció est i pugem per les escales que ens acosten al poble de Planoles. Cal dirigir-se a l’església de Sant Vicenç.\nAl costat de l’església romànica de Sant Vicenç de Planoles hi ha un estrany monument; es tracta del monument a la moneda ibera. Òbviament no és la moneda ibera de bronze original del segle II aC, trobada l’any 1992. Aquesta moneda pertanyia als ausetans, antiga tribu ibera d’Osona. A l’anvers de la moneda hi ha un cap d’home mirant cap a la dreta, i al revers un genet sostenint una palma o espiga de blat amb la inscripció ibera EUSTI (nom d’una ciutat dels ausetans). Junt a aquesta moneda es van trobar restes de carbons vegetals, ceràmica i escòria de ferro, això permet sostenir la hipòtesi que en aquest lloc ja al segle II aC ja hi havia hagut una farga i es comerciava amb ferro.\nPI 1: Església de Sant Vicenç de Planoles\nEns dirigim cap a la plaça del Casino i continuem, sempre cap a l’est, pel carrer Nostra Senyora de Montserrat fins al final, on trobem la font de la Serra. Continuem per un camí de terra i ombrívola que sense gran desnivell ens porta fins a una pista cimentada que puja fort fins a la carretera. Creuem la carretera i prenem la pista que continua portar-nos cap a l’est. Aquesta pista travessa una bonica roureda de roure martinenc, és la Roureda del Solà.\nPI 2: Rouredes de roure martinenc\nLes rouredes de martinenc poblaven tots els vessants sud de l’estatge montà de la vall del Rigart abans de que l’ésser humà tales els boscos per fer-ne pastures i aprofités els petits i escassos plans (planoles) per construir-hi cases i fer-ne camps de conreu. Aquest roure és força resistent al fred i a la insolació i les fulles seques i marrons poden perdurar durant tot l’hivern penjant de les branques.\nACTIVITAT 1: CASSANELLES I CECIDIS\nSeguim per la pista i passem pel veïnat del Solà, unes poques cases disperses que es van construir arrel de l’augment de l’activitat minera del s.XVIII. La pista travessa un torrent, el Torrent de les Vernedes.\nEl torrent de les Vernedes està resseguit per alts pollancres. Els verns, que donen nom al torrent,així com els pollancres, són arbres que els li agrada viure a prop de l’aigua. Per aquest motiu, i per poder localitzar fàcilment on hi havia fonts, abeuradors i basses, en algunes zones hi plantaven pollancres a prop.\nUna mica més enllà arribem a Ventolà. Hi arribem pel carrer de Planoles, l’antic camí ral. A la sortida del poble podem trobar un grèvol monumental.\nPI 3: Església Sant Cristòfol de Ventolà\nPI 4: Grèvol centenari\nEl Grèvol de Ventolà, per les seves dimensions i edat, entorn els 250 anys!, està catalogat com a “arbre monumental”. Normalment els grèvols solen ser arbustius i no adquireixen gaire alçada i menys l’amplada d’aquest exemplar. Aquest fet segurament al seu aïllament i per tant a causa de l’absència d’altres arbres propers que li fessin competència en quan a ombra i recursos.\nDestacar que les fulles situades a partir d’uns dos metres d’altura han perdut completament les punxes i els entrants, sent ben llisses mentre que les que es troben per sota conserven les punxes i els entrants. Aquest fet es deu a una adaptació del grèvol per evitar que els herbívors es mengin les seves fulles.\nEl grèvol és dels pocs arbres o arbustos que fa els seus fruits a l’hivern, per aquest motiu se l’identifica amb un arbre o arbust màgic i ha fet que des de ben antic s’arranquessin les seves branques amb fruits per protegir i donar bona sort durant l’hivern i en especial el Nadal. Per impedir aquesta pràctica, molt estesa en certs països de centre Europa, i evitar la seva desaparició el boix grèvol és una espècie protegida. D’altra banda el fet que doni els seus fruits a l’hivern és una font d’aliment per a molts animals, en especial als ocells.\nPI 5: Panoràmica\nSeguim ara la carretera en baixada durant mig kilòmetre fins al primer revolt tancat. En aquest revolt hi surt un corriol que davalla i que ja no deixarem. El corriol travessa aquesta zona anomenada la devesa dels nuvis i més endavant el torrent de Roques Blanques. Poc després puja fins a arribar Can Paloca.\nCan Paloca, avui molt enrunada, va ser l’antiga casa dels miners on no només guardaven les eines i servia de magatzem sinó que hi passaven llargues temporades els menerons (nom que rebien els miners que extreien ferro dels meners). Una mica més amunt, i al costat del camí, trobem la font de Can Paloca, amb un bon brollador d’aigua i una curiosa pica amb un forat que condueix que facilita el beure.\nContinuem seguint sempre les senyals grogues i arribem a les mines a cel obert de les Ferreres de Ventolà.\nPI 6: Mines ferreres Ventolà\nLes Ferreres de Ventolà és un dels conjunts més gran de mines de ferro explotades a cel obert i també en galeria que trobem al Pirineu. Actualment és molt difícil de localitzar a causa de la bardissa que tapa les entrades i cobreix les grans queixalades que des de temps remots varen fer a la muntanya de Ventolà. Aquestes mines ja eren conegudes en temps del ibers i van ser explotades posteriorment pels romans i més recentment, durant els segles XVII i XVIII, en època d’esplendor de la farga. Durant el segle XIX i començaments del segle XX es van tornar a explotar amb l’objectiu d’obtenir-ne arsènic, així com alguns metalls rars i preuats, com l’or.\nACTIVITAT 2: SEGUIM EL FILÓ DE FERRO\nSeguim el mateix caminoi que va baixant fins arribar a la Collada de Segura, on molt a prop d’aquesta collada s’hi aixecava el Castell roquer de Segura.\nPI 7: Castell Segura\nDel castell de Segura avui en dia només en queda la cisterna molt ben conservada i part dels murs de la base de la fortificació. En tenim referències ja al segle IX, quan era un castell fronterer entre els comtats de Cerdanya i Osona, i també el comtat de Besalú, ja que controlava el pas de la Collada Verda. És un mirador privilegiat que val la pena arribar-s’hi, sempre vigilant ja que està molt encinglerat .\nDes del coll caldrà prendre un corriol que davalla ràpidament primer travessant uns prats i després, endinsats en el bosc, vorejant una formació geològica molt interessant i única a Catalunya, el Granòfir de Ribes.\nPI 8: Granòfir de Ribes\nEl granòfir de Ribes de Freser és el més extens i conegut de Catalunya. És fàcil identificar-lo pel seu color rogenc ataronjat. Geològicament és una roca subvolcànica porfirínica, és a dir composta per granets de quars i feldespat de diferent tamany, d’aquí el seu nom. Correspon a l’interior d’una xemeneia d’un volcà de fa uns 450 milions d’anys.\nTot i que és una roca molt dura, les fractures i l’erosió dels rius han configurat dos nuclis rocallosos individualitzats: la roca del Duc, davant vostre, sota Sant Antoni, i el turó de Segura, per on baixa el camí. Al tractar-se d’una roca àcida, la vegetació que hi arrela sobre està adaptada a sòls àcids, abundant la bruguerola.\nEl camí arriba a la Font de Sant Cristòfol i pel carrer de Cerdanya, l’antic camí ral, ens condueix en pocs minuts fins al centre antic de la vila de Ribes de Freser, a tocar l’església parroquial de Santa Maria Assumpta.\nPI 9: Santa Maria de Ribes\nEl nucli antic de Ribes de Freser es va formar entorn l’església parroquial de Santa Maria Assumpta entorn el segle XI. Una curiositat és descobrir que al costat dret (est) de l’església, trobareu tres absis romànics corresponents a l’antiga església romànica del segle XII. Al segle XVIII varen ampliar l’església donant-li la volta i situant l’altar al costat nord. Si aneu al costat esquerra (oest) trobareu l’antic accés a l’església romànica on podeu llegir la inscripció en llatí “Haec est domus Dei et porta caeli”, és a dir “Aquesta és la casa de Déu i la porta del cel”, indicant-nos l’accés original a l’església.\nSeguim pel carrer de Major fins a la plaça del Mercat, vora el riu Freser. Creuem el riu i continuem pel Passeig Guimerà, riu avall.\nEl passeig Guimerà és un passeig molt propi de començaments del segle XX, amb plàtans i algunes torretes noucentistes, per unir la vila de Ribes amb l’estació de tren. A mig passeig una petita palanca creua el Freser, en aquest punt podem contemplar la unió d’aquest riu, a la dreta amb el Rigart a l’esquerra. Sobre les cases s’aixeca l’Agulla del granòfir, amb una creu i la senyera.\nAl final del passeig i un cop creuat de nou el Freser arribem al final de l’itinerari: l’estació de RENFE, ja a les afores de la població.\nMines de Ventolà


Eines per poder autoocupar-se - Acció Solidària Contra l'atur / ASCA\nAjuda per adquirir eines de perruqueria\nDes de Càritas de Barcelona ens arriba la sol·licitud d’un home de trenta-un anys de Badalona. Viu en una habitació rellogada amb la seva parella i la seva filla d’un any. No tenen suport familiar. Des de serveis socials els estan ajudant amb suport econòmic per cobrir les necessitats bàsiques.\nEll treballa esporàdicament netejant vidres i la seva dona fa serveis estètics puntuals a domicili. Al mes de febrer ell va decidir formar-se i fer cursos de perruqueria. Des d’aleshores s’està donant a conèixer per les xarxes socials i sembla que està tenint bona acollida per treballar de perruquer a domicili. Per poder-se establir bé li cal ajuda per comprar eines de perruqueria i productes cosmètics per poder seguir treballant la seva dona. Cap dels dos està donat d’alta d’autònom, esperen en poc temps poder regular la seva situació.\nAcció Solidària Contra l’Atur li concedeix un ajut a un procés d’inserció laboral de 612 € per poder comprar les eines de perruqueria i els materials per a la manicura que li cal per treballar. Esperem que amb aquest microcrèdit sense interessos, que ens retornarà a 18 mesos, pugui tenir una feina digna per tenir una vida digna.


Consells per a la compra del primer habitatge\nDesprés de tota una vida de lloguer, heu decidit fer el pas i adquirir finalment una casa: pagar una hipoteca al banc en comptes d’un lloguer al propietari i no haver-vos de preocupar mai més per l’increment dels preus del lloguer. La compra del primer habitatge és possiblement la decisió econòmica més important que realitzareu al llarg de la vostra vida així que cal meditar-la bé, tant per la inversió com pel canvi de vida que requereix.\nEn aquest article, us recomanem tenir en compte diversos factors clau abans de comprar el primer pis o casa:\nEscolliu bé la zona, el tipus d’immoble i l’agència immobiliària\nEn tota compra d’un habitatge, hi ha decisions que depenen exclusivament del comprador. Només vosaltres sabeu si us fa més il·lusió una casa unifamiliar als afores, un apartament a primera línia de mar o una casa adossada en una urbanització. Un cop tingueu clar en quin tipus d’immoble us agradaria viure i aproximadament la mida d’aquest, és el moment d’escollir el lloc -ciutat a l’interior o poble a la Costa Brava- i la zona concreta.\nUn cop delimitat aquest cercle, cal trobar l’agència immobiliària més competent i amb major experiència de la zona que us ajudi a trobar el pis o la casa que busqueu amb garanties d’èxit.\nFixeu un pressupost raonable\nPisos i cases n’hi ha de totes formes i colors però, abans d’escollir el que us agrada és recomanable fixar un pressupost estimat del què us hi voleu i podeu gastar. Com és bastant probable que no pugueu pagar-ho tot de cop -si no fos així, potser no estaríeu llegint aquest article-, recordeu que els bancs no solen finançar més del 80% del valor de l’immoble. Per tant, haureu de pagar-ne el 20% de cop.\nTrieu el banc i la modalitat d’hipoteca més adequats\nHabitualment, les hipoteques per primer habitatge ofereixen millors condicions sobre el finançament i els terminis d’amortització però també cal tenir en compte altres factors: l’interès, la vinculació amb el banc que la concedeix, les comissions i els ingressos mínims del sol·licitant, si s’escau.\nDesprés, podreu escollir entre hipoteques de tipus fix, variable o mixt en funció de si voleu pagar sempre la mateixa quota o preferiu que aquesta depengui de l’evolució de l’Euríbor i el percentatge que fixa cada entitat. A part d’això, el més important és que la quota mensual de la hipoteca no superi el 30% dels ingressos nets de la unitat familiar.\nInformeu-vos sobre els veïns i l’autèntic valor de l’habitatge\nDonat que la hipoteca es concedeix en funció del valor real i no del pactat, és imprescindible esbrinar el valor de l’habitatge que voleu comprar a través d’una taxació professional. Alhora, cal saber l’estat i els possibles danys estructurals de l’immoble per evitar maldecaps posteriors.\nPer últim, de la mateixa manera que us interesseu per l’estat de l’habitatge, és interessant també parar atenció als veïns amb els quals haureu de compartir el dia a dia.\nNo oblideu les despeses addicionals\nComprar un primer habitatge no significa pagar només el preu que demanen per aquest. Abans de firmar res, cal que tingueu en compte les despeses extraordinàries que tota compra immobiliària comporta per tal d’estar segurs que podeu afrontar-les: ens referim a les despeses hipotecàries com les comissions i els processos notarials o administratius però també a les despeses de trasllat, reformes, factures domèstiques, impostos, assegurances o quotes de la comunitat de propietaris.\nI per últim, un cop tingueu la decisió presa, us recomanem que reviseu tots els documents abans de signar per assegurar-vos que hi consten totes les dades bàsiques així com tot el que heu acordat amb el venedor. En aquest sentit, la millor opció és comptar amb suport professional tant abans com després de la venda amb una agència immobiliària especialitzada en el sector i de confiança, com és el cas d’Immo Platja d’Aro.