Vicenç Pagès Jordà :: Llibres - Un tramvia anomenat text : Crítica\nCrítica - A través dels murs\nL'escriptor —narrador, periodista, traductor, crític literari, escriptor en definitiva— Vicenç Pagès Jordà ha fet un manual altament recomanable que tracta de les possibilitats reals d'aprendre a escriure. El subtítol descriptiu amb què Pagès Jordà acompanya el seu tramvia williamesc —de Tennesse, és clar— ja resulta prou aclaridor: "el plaer en l'aprenentatge de l'escriptura". Plaer, aprenentatge i escriptura. Tres substantius que el lector experimentarà en les seves carns durant les 219 pàgines d'aquest assaig de línia clara. Pagès Jordà parteix d'una predisposició inicial i d'una experiència que l'avala. La predisposició és que l'escriptura es pot aprendre i perfeccionar. "Natura incipit, ars dirigit, usus perficit. Aquest és el missatge essencial de l'Ars Poetica d'Horaci —escriu Pagès Jordà— i també del llibre que teniu a les mans". L'experiència literària de Pagès Jordà és múltiple, però la necessitat d'escriure aquest assaig prové dels diversos cursos de "Tècniques d'Expressió Escrita" que ha impartit. L'escriptor amb els dits emblanquinats pel guix s'adona que l'escriptura és una deessa de l'Olimp per a la gran majoria de mortals, cobejada i inabastable. O que fenòmens tan paral·lels com ara la llengua, l'expressió escrita, la literatura i el periodisme estan separats per murs d'un gruix inconcebible.\nL'encert fonamental d'Un tramvia anomenat text és que reivindica justament allò que ofereix: plaer, mesura, unitat, ordre, bellesa, oportunitat, coherència, versemblança, escaiença, naturalitat, claredat i precisió. Les virtuts teologals de l'escriptura. "Què és la naturalitat? —es pregunta— La tècnica quan arriba a tal nivell de sofisticació que és capaç d'ocultar-se darrere una aparença de simplicitat: l'ordre invisible, l'artifici ocult, el jardí disfressat de selva." Pagès Jordà estructura el seu llibre en cinc parts. Comença amb una acurada exposició del funcionament i la utilitat del llenguatge. S'endinsa en les procel·loses aigües per on neden la tècnica i el talent. A l'hora de buscar models, aposta per la deu inesgotable que brolla gràcies a les obres dels escriptors dits "literaris" i, per acabar, analitza les lamentables separacions entre llengua i literatura d'una banda, i periodisme i literatura per l'altra. Al final, en dos annexos tan divertits com innecessaris que han desvirtuat la recepció mediàtica del llibre, Pagès Jordà explica les raons que l'han induït a no incloure bibliografia i dibuixa vuit arquetips d'escriptor, la qual cosa li permet carregar amb acrimònia notable contra Isabel-Clara Simó, Maria de la Pau Janer o Josep Maria Ballarín.\nArribats a aquest punt, potser cal recordar que en els deu últims anys Vicenç Pagès Jordà ha forjat una sòlida trajectòria literària. Cinc anys després d’emergir al circuit comercial amb un notable recull de contes liderats pels avatars d'una secta de filòlegs seguidors del mestre Fabra —Cercles d'infinites combinacions (1990)— i de la proesa de publicar un llibre de gairebé dues-centes pàgines sense escriure'n ni una sola frase —Grandeses i misèries dels premis literaris (1991)—, va sorprendre tothom amb una novel·la fascinant de disquet trobat, pis d’estudiants, teoria semiòtica i moltes altres coses —El món d'Horaci (1995)— que demana una digestió lenta i tranquil·la, però que té tots els números per esdevenir un punt de referència ineludible. A l'última obra publicada abans de pujar al tramvia —Carta a la reina d'Anglaterra (1997)— encabeix un mil·lenni en noranta-nou pàgines en un magnífic relat sobre un personatge immortal. O sigui que Pagès Jordà arriba al sacerdoci havent passat per l'escolania, o al departament especialitzat en fraus a Internet havent estat abans "hacker". La qüestió és que el seu tramvia ens segresta des del primer moment, tal com recomanava un dels primers retòrics, el sofista Gòrgias, en assegurar que "la persuasió del discurs equival al segrest per la força".\nPer escriure sobre l'escriure Pagès Jordà treballa dues al·legories de línia clara: el mòbil tramvia que senyoreja el títol i el text com a edifici. Aquesta segona imatge, tan autobiogràfica que el narrador la il·lustra amb un dibuix de la façana de casa seva a Torroella de Montgrí, li permet associar el permís d'obres a l'Escaiença, l'arquitecte a la Poètica i la Retòrica, l'aparellador a la Coherència, el paleta a la Cohesió, els rajols a la Gramàtica i els fonaments al Talent. La pertinença d'aquesta imatge arquitectònica ens remet a un dels valors fonamentals del llibre: l'ordenat enderrocament dels murs absurds que transformen el camp en un seguit de minifundis. Són els murs d'incomunicació que s'alcen entre aquestes quatre parelles: llengua & literatura, periodisme & literatura, crítica & creació i avantguarda & classicisme. No tots tenen el mateix gruix ni la mateixa transcendència, però Pagès Jordà s'encarrega de la seva demolició sense contemplacions.\nUn tramvia anomenat text recull amb una claredat admirable un seguit d'obvietats especialment dedicades a: els adscrits als departaments de llengua de les universitats; els adscrits als de literatura; els lingüistes altament qualificats que apliquen el mètode científic a l'estudi de la llengua i menyspreen absolutament la pràctica literària; els acròbates epigonals de les dites avantguardes que donen arguments als lingüistes cientifistes suara esmentats; els catedràtics d'estètica que escriuen als diaris malgrat el seu menyspreu absolut pels periodistes; els periodistes menyspreables que no saben redactar ni un peu de foto; els autors que són crítics frustrats; els crítics que no accepten una crítica; els que pateixen escrivint; els que pateixen perquè no escriuen. Al tramvia hi cap tothom. "Si alguna cosa no pot oblidar l'autor és que escriu a favor del lector. No en contra seva".\nMàrius Serra, publicat a la revista Transversal (1-VI-1998)


Participants en el Pla Embarca visiten l’empresa Hoko-Sport\nEl passat dimecres 28 de setembre, nou empreses que participen en el Pla Embarca van tenir l’oportunitat de visitar l’empresa Hoko-Esport. Hoko és una empresa que dissenya i fabrica roba tècnica esportiva de microfibra amb teixit de polipropilè per a runners, ciclistes i triatletes. Joaquin León, el seu fundador, va compartir més de dues hores amb els joves emprenedors i els va explicar la seva experiència. Va abordar la idea de negoci i les claus del creixement, i va respondre als dubtes i inquietuds que li van plantejar.\nLeón va destacar com a elements diferencials del seu producte el teixit de polipropilè que utilitza, que té millors prestacions (de confort, transpiració,...) que el de les grans marques esportives. Tot i que té un cost més elevat, pot reduir costos gràcies a un innovador sistema de producció. Va reaprofitar maquinària tèxtil, que s’utilitzava per fer "slips" i, després d’un any d’investigació, va aconseguir aprofitar la tecnologia d’aquesta maquinària per fer altres prendes de roba optimitzant el sistema de producció, ja que no tenen costures i no requereix de tints o , acabats.\nSobre el finançament, va reconèixer que els inicis van ser durs, i que va començar invertint tots els recursos propis de què disposava (35.000 euros). Després, va haver de recórrer als familiars, per poder arribar a llançar el primer producte. Va explcar que el punt d’inflexió va ser guanyar en la novena edició els Premis Creatic, i ser convidat al programa de Els Matins, de TV3. Va ser llavors quan les vendes on-line es van començar a multiplicar fins ara, que ha aconseguit anar triplicant la facturació any rere any fins als tres milions de facturació del 2015.\nJoaquin León té el 100% del capital de l’empresai assegura que prefereix mantenir la propietat sense l'entrada d'altres inversors. Actualment, ven a Europa, Mèxic i als EEUU, on acaba de tancar un contracte amb un distribuïdor a Miami.\nEls participants del Pla Embarca, una iniciativa d'Start-up Catalonia en què el Tecnocampus n'és la seu al Maresme, van acabar la visita demanant a León tres consells que donaria als emprenedors que inicien els seus projectes. Va respondre: "Fer un bon producte, creure-hi i estar disposat a treballar”.


El Partit Popular ha celebrat la licitació de les obres de la N-238 que “milloraran la seguretat d'un traçat que discorre per Vinaròs i al qual el PSPV es va oposar en el Congrés”. Óscar Clavell, diputat nacional del PP, ha posat en valor una obra que “va pressupostar el Govern de Mariano Rajoy i que el PSOE ha heretat malgrat que va rebutjar l'actuació”.\nDestacats socialistes com el hui ministre de Foment, José Luis Ábalos, i el diputat per Castelló, Artemi Rallo, van alçar la seua mà per a oposar-se a aquest projecte “que suposarà una millora en la seguretat dels usuaris d'aquesta via, altament transitada per a accedir a l'AP-7 des de la N-340 a Vinaròs”.\nPer a Clavell, “es constata una vegada més que amb les polítiques útils del PP els veïns de Castelló milloren serveis i infraestructures”. Com ho va anunciar la llavors ministra de Foment, Ana Pastor, el 15 d'octubre de 2015, tal com ha recordat el diputat nacional, “anunciant la liberalització de l'autopista AP-7, que hui ja és una realitat”.\nPrecisament aquesta autopista “mai hauria pogut ser gratuïta d'haver sigut per les esmenes que el PSOE va presentar al pressupost del Partit Popular, el mateix que hui garanteix aquests avanços”. Tal com ha assenyalat el diputat nacional, “el PSOE va presentar una bateria d'esmenes al projecte pressupostari que contemplaven l'execució d'obres en matèria d'infraestructures amb càrrec a la partida de manteniment a la qual reservem més de 900 milions d'euros”.


Tràiler de 'Benvinguts a la felicitat': Olivia Thirlby i Nick Offerman protagonitzen Dramèdia del portal màgic - Notícies | Maig 2022\nDesprés de recórrer diversos festivals de cinema, la joia indie 'Welcome to Happiness', protagonitzada per Kyle Gallner i Nick Offerman, arribarà a les sales aquest mes. S'acaba de llançar un nou tràiler per a la pel·lícula, escrit i dirigit per Oliver Thompson, i el podeu veure més amunt.\n'Benvinguts a la felicitat' segueix Woody (Gallner), un escriptor de llibres infantils que lloga un apartament peculiar del seu propietari Moses (Offerman). Un cop dins del seu nou espai, descobreix una porta màgica a l’armari que permet als qui hi passen esborrar errors del seu passat. Sorprès per aquest portal, aviat deixa que els desconeguts entrin a la porta sobrenatural i canvien la vida per sempre. Però quan Woody s’adona que ell mateix no té permís de passar, es troba en una espiral descendent de gelosia, ira i ressentiment.\nLLEGIR MÉS: Mireu: Nick Offerman esporta un vestit adorable per a diari al tràiler de 'Benvinguts a la felicitat'\nEl drama també protagonitza Olivia Thirlby, Paget Brewster, Keegan-Michael Key, Brendan Sexton III, Josh Brener, Frances Conroy i Molly C. Quinn. Entre els productors de la pel·lícula hi ha Thompson, Bay Dariz, Gallner i Quinn.\nLa pel·lícula va obtenir el destacat èxit en la realització de premis de realització del cinema al Newport Beach Film Festival, així com l'excel·lència en l'elaboració i l'elecció dels premis dels productors al Festival Internacional de Cinema i el millor repartiment de conjunts al Festival de Cinema de Phoenix.\n'Welcome to Happiness' s'obre en llançament limitat i arriba a VOD el 20 de maig.


Emprenedors vilanovins volen reobrir la Discoteca Ufo's al Vila Lauren\nLM 07-02-2017 12:14 Lectures 12305\nDiscoteca Ufo's. Eix\nUn grup d'emprenedors vilanovins, conjuntament amb un operador de sales de cinema català, han posat en marxa un projecte per a rehabilitar l'espai del Vila Lauren. El projecte presenta la novetat d'incorporar una nova versió de l'històrica discoteca Ufo's com a complement a l'oferta de cinema. De fet, i per esborrar la càrrega negativa del nom actual, tot el complex d'oci, cinema i restauració passaria a denominar-se Ufo's, un nom molt vinculat a la història lúdica de la ciutat.\nAquest grup d'emprenedors, entre els quals es troben reconeguts empresaris de l'oci nocturn, advocats i empresaris de la construcció, han vist aturat el procediment de subhasta i estan establint converses amb la delegació d'Hisenda per a poder optar a l'adquisició del complex d'oci.\nEls promotors del projecte creuen que, salvat l'escull de l'adquisició del local, el complex es podria posar en marxa en un breu termini, donat que, malgrat els desperfectes que presenta, la infrastructura bàsica està en bones condicions.\nL'aposta empresarial per un complex d'oci que compti amb cinema i discoteca, a més d'altres establiments dedicats a la restauració, cobriria una demanda que moltes ciutats de mida similar a Vilanova tenen coberta, però que a la capital del Garraf no està satisfeta, especialment fora de la temporada d'estiu.


Senderisme amb tren: De Centelles a la Garriga per les esglésies de Bertí маршрут - Centelles, Catalunya (España)- GPS track\nSenderisme amb tren: De Centelles a la Garriga per les esglésies de Bertí\n3 842 251 2825\nПереглянуто 148 раз(и), завантажено 4 раз(и)\nExcursió que creua els Cingles de Bertí de nord a sud i a la que els seus punts d'inici i final corresponen a dues estacions de la línia R3 de Rodalies. Com el que en el dia de realitzar l'excursió anava sol i la climatologia presentava molta boira, he decidit no fer experiments i, per tant, en previsió i per seguerat, decideixo transitar bàsicament per pistes i abandonar la idea inicial d'anar resseguint la cinglera, ja que seré privat de gaudir del paisatge que la talaia de la cinglera em pot oferir. En aquest sentit, reoriento l'excursió a anar passant per les diferents esglésies que s'alcen dalt la cinglera: Santa Magdalena de Vilarestau, Sant Miquel Sesperxes, Sant Pere de Bertí i, ja en el descens, el Santuari de Puiggraciós.\nQualifico la ruta de moderada perquè la única dificultat rau en la distància, no hi ha cap dificultat tècnica.\nComenço a l'Estació de RENFE de Centelles (512m), seguint a migjorn el traçat del ferrocarril pel carrer de l'Estació. Creuo per sota la via del tren un parell de vegades, on hi ha un monument en record d'Ildefons Cerdà i em dirigeixo a ponent pel carrer Castell del Fitó i novament segueixo la via fèrria pels carrers Matagalls i de can Minguet. Estic deixant enrere el nucli de Centelles i m'endiso en un polígon industrial, on vaig a buscar el carrer d'Aiguafreda, entre la nau de l'empresa Madel Air i la piscina municipal, on a xaloc segueix el camí de la Llavina, que creua el Torrent de la Gavarra (1.14km; 505m; 0:14h) fins arribar a un skate park, que creuo, ja que a l'altra banda hi surt un corriol. Es creua l'avinguda del Molí de la Llavina i entre les naus industrials hi ha un camí de terra que creua el polígon i que a llebeig, mena i cruea una rotonda. M'allunyo del polígon de la Gavarra a migjorn pel carrer de la Llavina (1.67km; 516m; 0:20h), amb un rètol indicador al costat de l'empresa Abus Gruas.\nJa en un entorn més rural, ignoro a l'esquerra el camí al Molí de la Llavina (1.88km; 515m; 0:23h) i seguixo a migjorn cap als Cingles del Rossell, vessant nord dels Cingles de Bertí. A l'alçada de Castellar, la pista s'apropa a la Riera de la Llavina, que en aquest punt presenta el Salt del Purgatori. En cap cas es deixa la pista principal i es fa cas omís de les pistes i corriols que se'n desprenen.\nComença l'ascens als Cingles, sempre per l'esquerra de la Riera de la Llavina. Poc després de la Crusella de l'Ollic (2.93km; 571m; 0:35h) es creua la Riera Blanca, precursora de la Riera de la Llavina, prop del Salt de l'Infern. L'ascens és suau, dins d'un típic bosc d'alzines i pins, i s'arriba a una bifurcació que mena a l'Ollic (3.50km; 621m; 0:42h). Giro a migjorn i poc després, a xaloc, hi ha una drecera (3.63km; 627m; 0:44h) que mena a una cruïlla de camins al costat d'una torre elèctrica (3.80km; 648m; 0:47h). Estic rere el Cerdà de la Garga, però com que he decidit passar per les esglésies de Bertí prenc el camí a gregal (atenció, filat que cal obrir i tancar!) que passa al costat de la torre, cap al Pla de Santa Magdalena (4.41km; 662m; 0:56h), on tombo a migjorn fins arribar a les ruïnes de Santa Magdalena de Vilarestau (4.58km; 670m; 0:58h), que resten amagades en un bosquet. Seguint la pista ben aviat s'arriba al Cerdà de la Garga (5.06km; 683m; 1:06h), la casa pairal d'Ildefons Cerdà, l'il·lustre urbanista de Barcelona. Continuo a xaloc, vorejant els camps del Cerdà, en el sector septentrional del Pla de la Garga, fins arribar al Sunyer (6.49km; 711m; 1:23h), on camino a migjorn fins a Can Tres Quarts (6.89km; 713m; 1:27h) i el Grau dels Matxos (7.16km; 725m; 1:30h), en un tram que si no fos per la boira es gaudiria de vistes de la Vall del Congost.\nCoincideixo aquí amb la Matagalls-Montserrat, amb marques verdes i vermelles, que trepitjo en un tram, endinsant-me al Pla de la Garga a través d'un tram de llosa natural per anar a buscar un camí que mena al Febrer (7.95km; 750m; 1:39h). Poc després, a la dreta, un camí retorna i comença a enfilar-se a la carena tot passant pel costat del forn de calç del Febrer i a la següent cruïlla es deixen els senyals de la Magatalls-Montserrat (8.29km; 770m; 1:44h) per planejar fins a les Piscines de can Miqueló (8.50km; 772m; 1:46h), on el camí del Febrer s'enfila fins arribar a la carena (9.03km; 816m; 1:52h). Pocs metres enllà a migjorn s'alça a l'església de Sant Miquel Sesperxes (9.22km; 828m; 1:55h), on he decidit esmorzar.\nDesprés de l'avituallament, em dirigeixo a migjorn cap al Collet del Soler (9.80km; 828m; 2:14h) primer i, sense deixar la pista, cap al Coll de Gassens (10.38km; 841m; 2:20h), on decideixo seguir per la pista a garbí, que es dirigeix a Roca Gironella i que no abandonaré fins al Collet de les Pereres. Passo a tocar de Puig-Arnau (10.79km; 841m; 2:25h), Bellavista Nova (11.89km; 815m; 2:36h) i a prop de la Font del Pollancre (13.01km; 861m; 2:50h) em trobo amb el PR C-33. Es surt del bosc i al Collet de les Pereres (13.33km; 852m; 2:54h) deixo l'ampla i fressada pista per un camí a l'esquerra, que es va enfilant amb vistes al sector meridional del Bertí cap a Barnils (13.77km; 882m; 2:59h), on es desprèn un corriolet abans de la casa i baixa pel Solell de Querós a creuar el Sot de la Gavarra i arribar a una ampla pista a les envistes de Bertí. Aquí es deixa el PR C-33 i es continua pel GR-5 (14.39km; 813m; 3:10h) cap a migjorn, però per poca estona, ja que aviat s'arriba a Can Magre (14.50km; 801m; 3:11h), on es deixa el GR-5 i es gira cap a l'església de Sant Pere de Bertí (14.63km; 804m; 3:13h). Un esplèndid corriol planeja entre el frondós bosc fins el Clascar (15.31km; 801m; 3:20h), on recupero (i fins pràcticament el final de l'excursió) el PR C-33, molt escàs de marques en tot el seu recorregut. Baixo a migjorn, i per la Solella del Clascar m'oriento a llevant per un bonic camí per trobar el camí empedrat que baixa al Sot de la Llòbrega i que per l'obaga puja cap a Can Mestret (16.19km; 756m; 3:34h), on la bateria del GPS m'obliga a fer una parada tècnica.\nDesprés de deixar el camí al Turó de les Onze Hores (16.37km; 753m; 3:40h), comença el descens dels Cingles de Bertí per l'ampla pista del Mercader fins al Coll de can Tripeta (17.36km; 695m; 3:51h). A llevant, la pista condueix cap al conjunt del Santuari de Puiggraciós (18.12km; 687m; 3:59h), mentre es va gaudint de les darreres vistes dels Cingles i dels Sots Feréstecs, just a sota. Passat el Santuari i després d'un tram estret, a l'esquerra de la pista hi ha un baixant protegit per unes pedres (18.43km; 665m; 4:03h), que baixa fortament fins l'alçada del Mas Miquel. Abans d'arribar-hi, però, es troba el Camí a les Planes (19.02km; 600m; 4:09h), que es segueix a migjorn, en un descens ara més còmode. Cal estar atents perquè el PR C-33 segueix una drecera (19.79km; 564m; 4:17h) que més avall recupera el camí (19.91km; 545m; 4:19h), ara ja fins arribar a Les Planes (20.19km; 523m; 4:22h). D'entre tots els camins que menen aquí cal seguir la pista que s'adreça a llevant, encarada al Turó dels Tremolencs, que planeja fins la Plana d'en Beia (21.10; 513m; 4:33h). En aquest punt deixo la pista i al costat del Turó de Pedres Blanques comença a migjorn el llarg descens a la Garriga. En aquest descens, per la carena de la Serreta, el terreny, progressivament, va canviant a una superfície de sauló. En una cruïlla de camins es troba el Sender de la Doma (22.11km; 417m; 4:45h) i giro a llevant per fer el darrer tram de descens cap a La Doma (23.53km; 254m; 4:59h), entre alguns camps de vinyes i amb vistes ja de la Garriga. Es creua per sota la C-17 i es tomba a la dreta, seguint el carrer Sant Esteve fins a creuar el Congost (24.03km; 233m; 5:05h).\nS'ha arribat a la Garriga. A llevant, el carrer de la Doma es creua amb el carrer dels Banys (24.34km; 241m; 5:08h), que a tramuntana mena a la plaça de l'Església (24.43km; 243m; 5:10h). Es passa a tocar de l'església de Sant Esteve i pel passeig dels Til·lers es creua per sota la línia ferroviària i s'arriba a l'estació de RENFE de La Garriga (24.74km; 256m; 5:13h), on s'acaba aquesta excursió.\nÍndex IBP: 80.\nTorrent de la Gavarra\nDesprés d'aquest torrent es troba aquest skate park. Es creua i es surt per un corriol, es creua un carrer i per l'altra banda un camí de terra creua el polígon.\nEl Carrer de la Llavina\nSeguir cap a migjorn\nLa Crusella de l'Ollic\nEl salt de l'Infern es troba en un bonic racó de la riera de la Llavina, passada la casa de la Crusella. A l'indret també s'hi troben dues coves.\nPista a l'Ollic\nDeixar la pista principal i seguir a l'esquerra.\nSeguir a l'esquerra, al costat de la torre de tensió. Hi ha un filat, que cal obrir i tancar, per poder continuar.\nReplà. De front, el camí baixa cap a l'Ollic (hi ha una cadena). Tombar a la dreta, cap al sud.\nSanta Magdalena de Vilarestau és una antiga demarcació i església sufragània del municipi de Centelles situada al Pla de la Garga, a 673 metres d'altitud entre els masos de l'Ollic i el Cerdà. Inicialment fou consagrada a Santa Maria i més tard a Santa Magdalena. Bastida entre els anys 1094 i 1097, sembla que tingué culte fins als inicis del segle XX, quan a la masia dels Cerdà es construí la capella homònima de Santa Magdalena. Inicialment parroquial i dedicada a Santa Maria, posteriorment fou designada sufragània de la de Santa Coloma de Centelles. El 1868 el seu territori s'uní a la parròquia de Sant Martí de Centelles. És enrunada des del segle passat. Es tractava d'un edifici de pedra de planta rectangular, del que encara es conserven bona part dels seus murs però no la coberta. El portal d'entrada de l'ermita està espoliat i altres forats a la paret fan creure que també han desaparegut més elements arquitectònics. Novament, hi ha un tancat que cal obrir i tancar per poder continuar.\nEl Cerdà de la Garga, casa natal d'Ildefons Cerdà i Sunyer, que l'heretà el 1850, és un mas documentat des de 1160, en unes referències a masos anomenats Cerdà Jussà i Cerdà Sobirà, dins el terme del castell de Sant Martí i parròquia de Centelles. Entre els segles XV i XVI, les dues cases, esdevingudes rònegues i deshabitades, passaren a domini del mas Rovira de Dalt, i s'uniren en una de sola. Aquest és l'origen del mas Cerdà, en que l'edifici actual, del segle XVI, fou ampliat vers el 1750 i tornat a ampliar al segle XIX. En aquesta ampliació s'edificà un capella annexa a la qual el propi Cerdà hi realitzà algunes reformes i que fou destruïda en 1936. L'any 1890 la masia va passar al duc de Solferino que va treure dues finestres gòtiques que tenia la casa al primer pis. Amb aquestes modificacions va convertir-se en exponent de les grans masies catalanes envoltades de masoveries depenents. Originalment, la casa tenia, fins i tot, una torre de defensa. El portal adovellat de 1773, el balcó de pedra treballada i els esgrafiats de la façana són altres elements d'aquesta imponent casa de pagès. Es tracta d'un conjunt tancat on a més del mas hi ha tres edificis més, tots ells entorn a un pati. L'edifici central és un gran casal de planta quadrada amb planta baixa i dos pisos, de tres cossos amb carener perpendicular. La coberta és de teula aràbiga a dos vessants. Totes les cantoneres són de pedra treballada. A la façana principal destaca un portal adovellat datat de l'any 1773, on a banda i banda una mica més elevat hi ha 2 esgrafiats (mal conservats) també de la mateixa època i un rellotge de sol. Damunt del portal hi ha un balcó amb pedra treballada. És una mostra única de la gran masia catalana voltada de masoveries que assolí el seu esplendor al segle XVIII. Al seu interior hi ha una llar de foc del segle XVIII, una alcova i forn amb peces de ceràmica. També consta que s'hi havia arribat a allotjar en Jaume Balmes. Ildefons Cerdà i Sunyer (Centelles, 23 de desembre de 1815 - Caldas de Besaya, Santander, 21 d'agost 1876) fou un enginyer, urbanista, arquitecte, jurista, economista, polític, milicià... home polifacètic que serà recordat per la reforma urbanística de la Barcelona del segle XIX, reforma coneguda com a Pla Cerdà, que donarà com a resultat l'actual barri de l'Eixample. Fou un del fundadors de l'urbanisme modern. Malgrat el seu ascendent rural, els Cerdà eren gent de món; tant l'avi com el seu pare formaven part d'aquelles generacions que, en ple redreçament de l'economia catalana, havien lligat els seus interessos al comerç americà, un fet que sens dubte va estimular l'esperit obert i les inquietuds del jove Ildefons juntament amb la seva fe en el progrés.\nTé unes llindes de pedra que daten de 1716 i 1743 a la façana de llevant. La pròpia tipologia del mas ja indica que es tracta d'una construcció del segle XVIII. Conjunt tancat entorn a un pati de set edificacions, l'edifici principal i sis petites edificacions més. Edifici principal de planta rectangular de planta baixa i dos pisos. Els balcons de la façana de llevant indiquen unes reformes importants efectuades al segle XIX. La coberta és de teula aràbiga a dos vessants, el ràfec acornisat del coronament té peces de ceràmica. Va patir unes reformes importants durant el segle XIX tal i com demostren els balcons de la façana.\nCan Tres Quarts és una edificació que es troba a tocar de la cinglera en el Pla de la Garga, en el límit del municipi de Centelles amb el de Sant Martí de Centelles. És un conjunt tancat al voltant d'un pati. L'edifici principal és de planta rectangular d'aproximadament 5x15 metres de planta baixa i un pis amb una ampliació lateral, la resta d'edificacions són només de planta baixa i de caire agrícola. La coberta és de teula aràbiga a dos vessants a l'edifici principal i a una única vessant (cap a fora del recinte) en les altres petites edificacions. L'edifici principal es podria tractar d'una masoveria del segle XVIII. El cos d'edificació que distorsiona tot el conjunt és dels anys 60 o 70 del segle XX. A la cinglera hi ha un mirador que permet gaudir i omplir-se del paisatge de la vall del Congost, de l'Alt Congost, del sector de ponent del Pla de la Calma i del propi tram de cinglera en què es troba inclòs. A tocar d'aquest balcó hi ha un corriol que mena a la Font del Rouret o de can Tres Quarts.\nSeguir la Matagalls-Montserrat allunyant-se de la cinglera, a través d'un tram enllosat (hi ha marques a punta pala, impossible perdre's).\nMas del Febrer La primera referència documental del mas Febrer la trobem en el fogatge de 1553 amb la presència del Jaume Febrer com a cap de família, tot i això la construcció d'aquest mas podria ser anterior al segle XIV. La resta de documentació moderna conservada en el bisbat de Vic fa referència a la família Febrer com una de les més importants de la parròquia de Sant Miquel Sesperxes, juntament amb el mas Presseguer i el Pou. Els habitants del mateix mas, fins fa poc, es cognomitaven encara Febrer. Un petit element ornamental de la porta data una possible reforma al 1565, moment d'ampliació del mas. És una masia formada per dos cossos adossats i articulats al voltant d'altres dependències agricola-ramaderes. La construcció principal consisteix en un edifici de baixos més dos pisos i golfes de planta rectangular orientada sud-nord, amb una coberta a doble vessant i de pendent no gaire pronunciat. La façana presenta els murs de paredat comú utilitzant pedres de petites i mitjanes dimensions lligades amb morter i pedres cantoneres que actuen tant d'element arquitectònic com d'element decoratiu. La portalada d'accés la conforma un arc de mig punt adovellat i amb un escut de la nissaga i una data. Aquest element es troba situat a la dovella central, en forma de semi-cercle formant una forma geomètrica oval. Les obertures conformades per finestres apareixen emmarcades per carreus de pedra ben tallats i de dimensions considerables seguint una organització en vertical. En aquest punt destaca una finestra escultòricament molt ben treballada, d'acabat apuntat i on es troben esculpits dos caps humans. L'estructura interna del mas segueix la modulació estàndard on tota la planta inferior de la casa estaria destinada als estables, característica molt comuna de les masies ramaderes i la part superior a les dependències d'ús privat. Una segona construcció, annexada a l'estructura anterior per la banda est, segueix la mateixa tècnica constructiva anterior i conforma una petita porxada. Aquest conjunt arquitectònic presenta altres estructures annexes de factura força moderna i dedicades als animals. Dins el mateix recinte del mas hi ha un pou mina per comprendre els recursos hidràulics necessaris tant per consum humà com animal. A prop de l'edifici, en el revolt d'accés a la carretera, es troba un forn de calç d'ús domèstic que presenta una clara relació amb el funcionament del mas en època moderna. Forn de calç del Febrer Aquesta construcció respon a un forn de producció de calç d'ús particular i d'abast pròpiament local. La construcció d'aquest tipus de forn es solia fer a l'abric d'un pendent ja que facilitava el seu procés productiu tant de càrrega del forn com del posterior transport del material. La boca del forn es troba a la part inferior del pendent des d'on era més fàcil realitzar l'alimentació del forn i la seva neteja. L'ús de la calç com element constructiu, barrejat amb sorra i aigua o sola, ha estat utilitzat de forma tradicional com a material de lligar. El procés s'iniciava amb l'extracció de la pedra, que un cop col·locada dins el forn i a alta temperatura, esdevenia pols. La calç resulta de calcinar la pedra calcària, molt rica en carbonat calci i que un cop sotmesa a una temperatura de 900º o 1000 º C, se'n obté la calç. Quan aquesta substància surt del forn es presenta en terrossos d'òxid de calci de color rosat, que tradicionalment es coneix com a calç viva o calç de terrós i; la seva posterior manipulació permetrà que en la construcció s'utilitzi la calç en pasta o la calç en pols, les dues com a modalitats de l'hidròxid de calci. Per a la elaboració de la calç es coneixen dos sistemes: el sistema basat en el forn discontinuo o intermitent, i que ha perdurat fins els nostres dies; i el forn de tipus continuo o forn de raig. En aquests forns es disposaven les capes alternades de pedres de calcita de dimensions variables i es cobria la part superior amb troncs i fang com aïllant, amb algun forat de ventilació. L'alimentació es feia per la boca, situada a baix de l'estructura i les cuites solien durar entre 11 i 12 dies, sense parar el foc. Aquestes construccions solen estar ubicades en entorns rurals, com és el cas d'aquest forn que es vincularia a un ús temporal i de caire esporàdic i concret com seria la reforma o remodelació del mas Valldeneu. La manca d'elements materials visibles fa que sigui molt difícil la seva datació, per criteris generals s'atribueix una cronologia a partir del segle XVII, i sobretot al llarg del XVIII, perdurant fins a mitjans del segle XX, que coincideix amb el marc cronològic de l'assentament humà al Pla de la Garga.\nDeixar la Matagalls Montserrat\nSeguir recte, per una pista planera.\nPiscines de can Miqueló\nSeguir la pista, sempre en sentit ascendent.\nPista asfaltada, en el que pretenia ser una urbanització. Seguir a l'esquerra.\nTot i que la seva referència documental ens porta a l'alta edat mitjana, possiblement cap al segle XII, la part vista de Sant Miquel Sesperxes és pròpiament moderna. L'església Pertegas apareix en un llistat de parròquies del Bisbat de Vic que correspon cap el 1025 i 1050, moment en que ja estaria construïda i exerciria funcions parroquials. Aquest topònim continuarà apareixent al llarg del segle XII, concretament al 1154 i 1162 amb el nom Pertxes. En la documentació s'esmenta que al s. XIII i XIV tenia un altar dedicada a Santa Maria i segurament mantindria la seva estructura i construcció inicial. Aquest temple fou gestionat pel rector de Sant Martí i amb el domini alodial del Prior de la Comunitat de Beneficiats del Castell de Centelles. L'església de Sant Miquel tenia cementiri propi, actualment encara visible davant l'església. També tenia fonts baptismals pròpies i terreny diferenciat al de Sant Martí. Possiblement la despoblació del camp a inicis del segle XIV portaren a la seva pèrdua d'influència passant a ser sufragània, condició que ja tenia al 1330 quan el bisbe Galzeran Sacosta visità la zona. Una altra línia d'investigació defensa que aquesta església mai va tenir independència ni de fet ni de dret, com ho demostra el fet que la missa de l'alba anava a càrrec del monjo de Sant Martí. Del 1680 al 1690 es va reformar l'edifici antic del que se'n conserven molts pocs vestigis. En aquest moment les capelles de l'església estaven dedicades a Sant Antoni i a la verge del Roser. La de Sant Antoni fou pagada per Antoni Presseguer obrer, sagristà i promotor de les remodelacions a l'església. El seu nom, junt a la data de 1685, figuren a la clau d'enllaç de la volta de nervis de la capella. Aquesta església sempre va estar sota el patronat de la família Presseguer, que tenia en ella el seu vas sepulcral. Com consta en el llibre de visites del 1686 els principals contribuents foren els hereus dels masos Presseguer, Febrer, Bellavista, mas Bosch, la Vall i el Soler. El 1701 el rector Josep Vila creà una fundació que tenia com a finalitat aportar les despeses per poder celebrar missa dues vegades a la setmana en l'interval de dues hores. Al mateix segle i al 1709 els propietaris Antoni Presseguer, Pau Febrer i Pere Soler del Coll es van comprometre a edificar durant el mes de juliol una caseta al costat de l'església per la residència d'un guarda, ja que en poc temps l'església havia estat robada dues vegades; i també com a habitatge per el rector que hi anés a celebrar missa. Aquesta determinació va ser molt ben aprovada en la Visita Pastoral del 1710. El temple nou el va acabar el 1738 el mestre de cases Pere Font. La resta de la documentació del segle XVIII parla de les administracions del Roser del Sant Crist, de Sant Isidre i de Sant Sebastià, que tenien la seva imatge a l'església de Sant Miquel. El 1777 fou decorada la cúpula de la nau i les voltes de l'església amb relleus barrocs de guix que foren restaurats al 1928. Cap a finals del XVIII, al 1876, els fidels de la sufragania de Sesperxes varen recórrer a la Cúria de Vic per obtenir un sacerdot que tingués cura de la seva església, aquesta petició els fou sempre denegada, donant-los per resposta que el servei religiós de Sant Miquel era competència exclusiva del rector de Sant Martí. La construcció d'una caseta al costat de l'església de Sant Miquel responia a aquest desig. Durant la invasió francesa, al 1809 l'església fou saquejada fins al punt de no deixar-hi ni ornaments per celebrar la missa, igual fortuna patí durant la guerra civil espanyola al 1936. Actualment l'església de Sant Miquel, parcialment restaurada, continua essent sufragania a càrrec del rector de Sant Martí de Centelles. És un temple d'una sola nau amb voltes i cúpula d'obra cuita acabada amb un presbiteri rectangular i amb una capella per banda. La tècnica constructiva utilitzada en aquesta església està formada per murs de carreus de petites dimensions de pedra local i bastament lligats amb morter de calç i un arrebossat a sobre. La factura dels murs apareix rematada per carreus de dimensions lleugerament més grans que es situen a les cantonades amb certa funció ornamental. La coberta segueix l'estructura tradicional a doble vessant amb teula aràbiga i el caraner perpendicular a la façana. En aquest punt s'hi troba ubicat un campanar d'espadanya acabat amb punta i amb espai per dues campanes. Aquest campanar es troba cobert a ambdues bandes per teula aràbiga i les obertures per les campanes estan acabades amb obra. A la façana principal, orientada a l'oest, s'hi troba centrada una porta rectangular acabada amb una llinda de pedra local ben treballada i una obertura en roseta allargada per la seva part inferior passant a una obertura triangular en forma de ferradura. Les dues capelles laterals es troben adossades a la nau única i tot i que segueixen la mateixa tècnica constructiva que la resta del temple presenten dues petites obertures rectangulars a l'extrem superior de l'estructura que també apareix coberta amb teula aràbiga. Té lloc en aquesta església la festivitat coneguda com l'Aplec dels Ous. Aquesta festa es celebra el dilluns de Pasqua i reuneix els habitants de les masies veïnes i de les poblacions més properes.\nImportant coll, amb molts camins que es troben aquí. Segons la marxa d'aquesta excursió, seguir el de més a la dreta.\nConjunt d'edificacions que correspondrien a un mas i les seves dependències annexes. Està situat en un petit turonet aprofitant el pendent natural del terreny, per edificar-hi un primer pis. El material constructiu emprat utilitza el carreu de pedra local, més o menys ben escairats i de dimensions variables i no gaire grans; lligat amb argamassa i carreus cantoners de dimensions més grans per consolidar l'estructura de l'edifici. De la coberta, no conservada, en resten els espais on anaven encaixades les bigues de fusta i aquesta, segurament, seria de teula aràbiga i a doble vessant. Són poques les estructures conservades referents a planta i pis i que es podrien identificar com a habitacions i espais d'ús domèstic; mentre que la resta d'estructures segurament corresponien a dependències ramaderes i altres espais de magatzem. Les obertures conservades corresponen a finestres de petites dimensions, emmarcades per carreus de pedra rojenca local, que actua com element decoratiu. Part d'aquest mas ha estat reedificat de nou. Les notícies històriques referents al mas cognomitat Puigarnau o Puig-Arnau són força parques. Segons Pladevall, aquest mas juntament amb el Febrer, Presseguer, Soler del Coll, la Vall, Bellavista vella, Roqueta i Mas Bosch són anteriors al segle XIV. I els tres últims estaven ja despoblats al 1553. Aquest mas limitava amb Bellavista nova, el Soler del Coll, Bellavista vella i la Vall i els seus terrenys s'estenien al voltant del Puig Fred. Es desconeix l'evolució genealògica de la família o famílies ocupants del mas com també del paper d'aquest mas en època moderna dins la parròquia de Sant Miquel Sesperxes.\nLes referències escrites sobre aquest mas es remunten al fogatge de 1553, moment en que s'esmenta a Joan Bellavista sense poder determinar si es tracta del cap de casa de Bellavista vella o Bellavista nova. La construcció del mateix segurament es va realitzar en època moderna, cap el segle XVI, mantenint-se dempeus fins a mitjans de segle XX, com ens indiquen diverses fonts orals. Actualment es utilitzat per a guardar-hi el bestiar i ha perdut la totalitat de la seva coberta i part de les seves estructures annexes. Gran mas situat sobre una penya de roca calcària. L'edifici es troba envoltat d'espais ramaders formant un conjunt d'edificacions de planta rectangular esglaonada. L'edifici principal, de planta quadrada, està format per dos pisos, dels que no se'n conserva la coberta. La tècnica constructiva utilitzada presenta murs de paredat comú amb l'ús de petites pedres sense treballar i lligades amb morter que en algun punt es conserva fins l'alçada original, tot i que el seu estat de conservació no és gaire òptim. A la planta baixa, trobem un nucli format per diverses estances, una gran part del qual està dedicat al bestiar i s'ha alterat la seva disposició original. Per algunes evidències que en resten la teulada hauria estat a doble vessant, de la que actualment només en resta alguna biga. Els annexos ramaders es disposen de forma perpendicular a l'edifici principal en el punt on la plataforma natural s'estreny. Algunes d'aquestes construccions auxiliars conserven part de l'arrencament de la coberta. Es tracta de construccions fetes amb carreus de pedra local, força treballats i lligats amb morter i deixats a vista. Les obertures conservades són minses, ja que en queden els brancals de pedra i la llinda de fusta. Es conserva una finestra al primer pis de la façana nord, amb llinda i brancals de pedra d'arestes bisellades.\nConnexió amb el PR C-33. Seguir la pista principal.\nDeixar la pista principal i seguir a migjorn seguint els senyals del PR C-33.\nCan Barnils de Bertí es troba situat al nord del nucli de Bertí, actualment en una zona boscosa i cobert de vegetació. En els fogatges de 1553 apareix "En Domenjo qui sta a Barnils" de la parroquia de Bertí. L'antic mas és una construcció de planta rectangular de planta baixa i primer pis amb la coberta a dues vessants i amb cornisa de lloses planes. La porta d'accés, situada a la façana de migjorn, conserva les brancals de pedra ben escairada amb la llinda de fusta emmarcada per una línia de maons. Davant l'entrada hi hauria el patí tancat o barri del qual encara es conserva una de les parets de tancament. A la zona de ponent es conserva un annex, de planta rectangular, que correspondria a l'estable i corral. El parament dels murs és de pedra irregulars lligada amb argamassa a excepció de les cantonades, construïdes amb pedra ben treballada i escairada col·locada a mode de cadena cantonera. A l'interior, a l'alçada del primer pis es conserva part dels antics arrebossats.\nConnexió GR-5 / Deixar PR C-33\nSeguir el GR-5 per l'ampla pista cap a migjorn.\nCan Magre i ca l'Escolà\nDeixar el GR-5. A la zona de l'antiga parròquia de Bertí, entre els segles XVII i XVIII consta l'edificació alguns masos. Segons el llibre del Compliment pasqual de l'any 1882 apareix el mas de Cal Magre i el de ca l'Escolà. Cal Magre es una masia situada dins la parròquia de Bertí, construïda entre finals del segle XVII inicis segle XVIII, període en que la zona de Bertí experimenta un augment demogràfic important. Es tracta d'un edifici de planta rectangular amb la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana principal i adossat a Ca l'Escolà. Consta de planta baixa i primer pis. Al frontis, orientat a migjorn, s'hi obre l'antic portal adovellat amb un calze gravat a la dovella clau. Aquest accés fou convertit en finestra i al costat esquerre s'hi va obrir una porta de secció rectangular. A l'alçada del primer pis s'hi obren dues finestres amb ampit i llinda de pedra. A la façana de tramuntana s'hi obre una segona porta d'accés i dues finestres a l'alçada del primer pis. Ca l'Escolà es una masia situada dins la parròquia de Bertí de finals del segle XVII, període en que la zona de Bertí experimenta un augment demogràfic important. El mas és un edifici de planta rectangular adossat per la façana de ponent a Cal Magre. Presenta la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana principal amb un tram de ràfec construït amb lloses planes. Està format per dos volums, essent el més antic el de llevant. Consta de planta baixa i primer pis. El frontis, orientat a migjorn, s'hi obre un gran portal adovellat amb un escut a la dovella clau amb la inscripció: PAU CARCS ---- 1681. Al costat esquerra hi ha una finestra rectangular i una obertura tipus espitllera. A l'alçada del primer pis s'obren dues finestres amb ampit. A la façana de tramuntana s'hi obren dues finestres per planta.\nLa parròquia de Sant Pere de Bertí es troba situada a la zona dels Cingles de Bertí, dins l'antiga demarcació de la baronia i posteriorment comptat de Centelles. No obstant, la zona de Bertí va formar una parròquia independent de la baronia de Centelles fins que entorn l'any 1840 es va fusionar amb el municipi de Sant Quirze Safaja. A partir d'aquest moment, va formar part de la història d'aquest municipi. La parròquia és esmentada per primera vegada l'any 1031 en una donació feta per Gombau de Besora, senyor del castell de Montbui, al monestir de Sant Miquel del Fai. No obstant, des de l'any 978 es coneix a la zona el Castellum Bertini, encara que no se sap amb exactitud la seva situació, malgrat situar-se a l'antiga fortalesa del Clascar. A partir del segle XI la parròquia consta en els llistats parroquials del Bisbat de Vic amb el nom de Bertino. Segons la documentació, l'any 1357 comptava amb tres altars: el de Sant Pere, Sant Jaume i Santa Maria. No obstant, en la visita pastoral de l'any 1686, del bisbe Antoni Pasqual, esmenten dos altars: el de la Puríssima i el de Sant Isidre i, posteriorment, s'hi va afegir l'altar dedicat a Sant Gaietà. Durant la Guerra Civil l'església fou espoliada i malmesa destruint entre altres objectes el retaule barroc. L'antic propietari de la rectoria, Vicenç Mas, va dur a terme algunes obres de neteja i arranjament de la rectoria localitzant fragments ceràmics una destral de pedra polida. Actualment es troben exposats i classificats al cor de l'església. Inicialment fou construïda al segle XI però posteriorment reformada al segle XIII i novament a finals del segle XVI amb la construcció d'una capella, dedicada a la Mare de Déu del Roser a la façana de migjorn, junt amb el portal d'accés d'arc de mig punt adovellat. És un edifici de planta rectangular d'una sola nau amb la coberta en volta de pedra col·locada a mode de plec de llibre i lleugerament apuntada. A la façana de ponent hi ha un petit òcul i el campanar d'espadanya de dos ulls i amb una sola campana. Aquesta fou col·locada pels actuals llogaters de la rectoria l'any 1998 amb el nom de Clara. És una construcció tipus torre amb la coberta a dues aigües que, durant anys va funcionar com a comunidor. El campanar disposava de diverses campanes, totes elles desaparegudes l'any 1936 durant la Guerra Civil.\nRetrobament amb el PR C-33. L'edifici del Clascar a dia d'avui s'ha identificat amb el castell de Bertí "Castellum Bertini" del qual es conserven notícies documentals des de l'any 978. No obstant, no se sap amb exactitud la seva ubicació. Com a mas o casa forta apareix documentat apareix documentat a finals del segle XIII, concretament l'any 1295. Entre els anys 1317 i 1320 apareix a la documentació com a "forcia sive domus de Bertino". Posteriorment, a partir de l'any 1370 es troba esmentada com a "Borgia de Bertino" o "de Clascano" a partir de 1370. Aquest mateix any també apareix esmentat el mas relacionat amb Guillem de Clascar i sota el domini dels nobles Centelles. A partir de l'any 1615 aquest bastió era propietat dels senyors de Bel-lloc i ja era identificat com una domus. Entorn l'any 1930 J.Almirall va reformar l'antiga masia convertint-la en un fantasiós castell on es barregen elements gòtics autèntics i imitacions. El Clascar es troba situat al cim dels Camps del Clascar, al sud del nucli de Bertí. L'actual edifici fou construït a inicis del segle XX damunt les restes de l'antiga casa fortificada d'origen medieval. L'Edifici està format per tres cossos de planta rectangular. Al cantó de tramuntana s'hi va edificar una torre de planta circular amb corsera. El cos situat a l'extrem dret està coronat per merlets mentre que els dos altres cossos estaven coberts per una coberta a dues vessants. La major part de les obertures, d'estil gòtic, corresponen a finestrals germinats d'arc trebolat o bé finestrals conopials, molts d'ells originals tot i que també n'hi ha un bon nombre d'imitació. L'accés principal, de llinda de pedra, es troba situat a la façana de migjorn i fou construïda amb pedra arenisca.\nA la zona de l'antiga parròquia de Bertí, entre els segles XVII i XVIII consta l'edificació alguns masos. Segons el llibre del Compliment pasqual de l'any 1882 apareix el mas de Cal Mestret. Cal Mestret és una masia aïllada situada prop del Torrent del Mestret, a tocar del camí del Ribot. Es tracta d'una masia d'origen modern i consolidada en època contemporània. De planta irregular formada per dos cossos. El cos principal, de planta rectangular i la coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana principal. Consta de planta baixa i primer pis. Al frontis, orientat a migjorn, s'hi obren dues finestres a l'alçada del primer pis amb llinda de fusta i una finestra a la planta baixa amb arc rebaixat. El segon cos, adossat a la façana de llevant, és de planta rectangular amb la coberta a una vessant de planta baixa i pis. A la façana de ponent s'obren tres finestres amb llinda de fusta i a la façana de migjorn hi ha una sola finestra a nivell de pis i una porta de llinda de pedra a nivell de planta baixa. L'angle d'unió entre ambdós cossos hi ha la porta d'accés coberta per un baluard tancat. Davant la finca hi ha tot un espai enjardinat tancat per una balla de fusta.\nCamí al Turó de les Onze Hores\nSeguir la pista principal.\nColl que separa les valls del Tenes i del Congost i que uneix els Cingles de Bertí amb el Puiggraciós. Seguir a llevant, en lleuger ascens, per la Baga de Puiggraciós.\nEl Santuari de Puiggraciós fou edificat entre els anys 1701 i 1711 en un lloc molt proper on, segons la tradició, es va trobar la imatge de la Mare de Déu. Històricament ha format part de la parròquia de Montmany, però des de després de la Guerra Civil, concretament l'any 1946 i després d'un breu període en què va estar assignat a la parròquia del Figaró, es troba vinculat a la parròquia de l'Ametlla, des d'on l'accés és més fàcil, tot i que, administrativament, sí que és de Figaró-Montmany. Ja es té constància de la veneració de la imatge a la parròquia de Sant Pau de Montmany a finals del segle XIV. Fins a la construcció de Santuari, la imatge va ser sempre venerada en els diversos llocs on va estar ubicada l'esmentada parròquia de Montmany. Ben a prop hi trobem una tTorre de senyals òptics aixecada l'any 1845 en el decurs de les guerres carlines del segle XIX. Es tracta d'una torre de planta prismàtica formada per dos pisos construïda a mitjans segle pel centre d'emissions del telègraf òptic. Als peus del telègraf hi ha un petit edifici abans capella, lloc on la tradició diu que s'hi trobà la verge. Aquesta estructura correspon a una construcció feta amb pedra local, aprofitada de l'entorn més immediat, sense treballar i lligada amb fang, les pedres es disposen en filades planes i van alternant de tamany per lligar i fer més sòlida l'estructura. Presenta una coberta en obra, formada per blocs de pedra de petites dimensions, poc treballats i lligats amb abundant moter de calç, de dues vessant. La capella ha estat modificada en diverses ocasions, com ho demostren les reformes del seus paraments.\nBaixant a can Miquel\nA l'esquerra, entre unes pedres que barren el pas de vehicles.\nCamí a les Planes\nGir pronunciat, el descens es suavitza.\nExplanada de camps i cruïlla de camins situada a ponent del Turó dels Tremolencs.\nLa Serreta és la carena que tanca la Garriga per la banda de ponent, just per sobre de la Doma.\nLa Doma, és un conjunt romànico-gòtic format per l'antiga església parroquial de Sant Esteve de la Garriga, la domeria i el cementiri. El conjunt està envoltat per una tanca que la configura com a església-fortalesa amb murs de protecció, espitlleres i merlets. L'església és un edifici de planta rectangular de tres naus sense absis. La nau central, coberta amb volta apuntada, és la part romànica de l'edifici. La nau lateral dreta data del segle XVI, consta de tres trams coberts amb volta de creueria i clau al centre. Les nervadures de la volta descansen en un costat sobre mènsules esculpides amb caps d'àngels i en l'altre sobre columnes poligonals. La decoració de les claus de volta és diferent i contenen: un escut de Catalunya, una imatge de santa Caterina i la tercera, Sant Antoni Abat. Al costat esquerra de la nau central hi ha una capella de la primera meitat del segle XVI coberta amb volta de creueria recolzada sobre mènsules amb representació del tetramorfs. La clau de volta té una imatge de sant Jaume. La sagristia també té una volta nervada i una clau amb la inscripció IHS. Damunt la sagristia hi havia hagut l'antiga mongia. A ponent de la nau es troba el cor recolzat sobre un arc rebaixat que acaba en permòdols. La portalada d'accés és un obra gòtica de Bertran Felip acabada el 1563. És d'arc apuntat amb caps d'angelets i monstres a les impostes. A l'extradós hi figuren motius florals i flames. El campanar, del segle XVI, està situat a llevant i és de planta quadrada amb coberta piramidal de teula. Te dues obertures amb arc de mig punt resultat de l'aprofitament de l'espadanya romànica. A l'extrem sud-oest hi ha un comunidor també del segle XVI de planta quadrada i coberta sobre pilastres. L'església era servida per tres domers, d'on deriva el seu nom. Va ser seu de la parròquia fins el 1737, data en què és consagrà la nova església barroca construïda a l'altre costat del riu Congost, i àrea de creixement de la població a tocar del camí ral (actual carrer dels Banys). Aquesta doble parròquia generà alguns problemes i el 1860 el bisbe Palau declarà la Doma ajudantia de l'actual parròquia.\nEl Congost és un riu de la conca del Besòs i deu el seu nom a l'estreta gorja per la qual passa, en bona part a través de la Serralada Prelitoral. Neix a la Font del Regàs, d'aigües provinents dels espadats occidentals de la Plana de Vic, al peu de Sant Cugat de Gavadons, en terrenys formats per gresos i margues. També rep aportacions dels vessants dels Cingles de Bertí i del Pla de la Calma. El riu es troba en la fractura que separa el massís del Montseny dels Cingles de Bertí i que separa aquestes dues unitats muntanyoses de nord a sud. La seva acció durant segles ha aconseguit un engorjat important que comença al Gorg Negre, prop de Centelles, que continua a Aiguafreda i el Figueró per obrir-se a la plana del Vallès quan arriba a la Garriga. Després travessa tota la plana del Vallès, passant per Granollers, i per acabar formant el Besòs en la seva confluència amb el Mogent, que li ve a l'esquerra, a l'alçada de Montmeló. No té afluents d'importància, però molts d'ells es troben, també, engorjats.


Una cinquantena de persones acudeix al judici de Nina Parrón per injúries a Jorge Skibinski\n13 abril 2021 12:18\nUna cinquantena de persones ha acudit aquest dimarts al judici de la directora general d'Igualtat del Consell de Mallorca, Nina Parrón, per injúries al president de l'associació de pares separats, Jorge Skibinski.\nA més de simpatitzants de Parrón, entre els quals es trobava el vicepresident del Consell de Mallorca, Jesús Jurado, també han acudit alguns simpatitzants de Skibinski, encara que en menor nombre.\nCal recordar que Parrón va presentar una denúncia contra Skibinski per si incorria en un delicte d'apologia de l'assassinat d'una dona a Alcúdia el 2016 a mans de la seva exparella.\nEn concret, Skibinski va escriure una carta que va ser recollida per diversos mitjans de comunicació en els quals donava la seva opinió sobre els fets i assenyalava que, segons la seva opinió, no havia estat una agressió masclista.\nDesprés d'això, Parrón va remetre un escrit a Fiscalia que va acabar arxivat. Després, Skibinski va denunciar Parrón per aquest fet i pels cartells apareguts al seu barri en el qual se l'anomenava «president de l'associació de maltractadors masclistes».\nPer M.R., fa mes de 2 anys\nTot el meu suport a Nina Parron.


7 apps per millorar el rendiment del seu mòbil | Consumer\nLa forma més convenient d'augmentar la velocitat del telèfon és desfer-se d'arxius que no s'usen, però diverses apliaciones poden ajudar en aquesta tasca\nPer Eva San Martín 25 de abril de 2018\nHa explicat quantes aplicacions utilitza en el seu telèfon al cap d’un mes? La consultora digital Nielsen s’ha pres la molèstia de fer-ho i assegura que cada usuari d’un smartphone empra una mitjana de 30 apps al mes. Encara que sembli una quantitat considerable, no ho és tant si es té en compte que les tendes d’aplicacions d’Apple i Google juntes tenen més d’un milió disponibles. En aquest article es descriuen set per fer una neteja i, així, millorar el rendiment del mòbil.\nLa millor forma d’optimitzar el funcionament d’un mòbil és desfer-se del que no li serveix, però hi ha apps que ajuden a fer aquesta neteja periòdica\nMentre que les apps de Facebook i Twitter tenen audiències massives en la categoria de les aplicacions socials, WhatsApp, Facebook Messenger i Snapchat encapçalen la llista de les de missatgeria instantània favorites. Però encara hi ha més. Google Maps és l’app preferida per arribar als llocs, Spotify per escoltar música, YouTube per veure vídeos online i Instagram per compartir fotografies. Com posar ordre amb tanta aplicació i aconseguir que no arruïnin la bateria del mòbil i, amb ella, la vida útil del smartphone?\nSegons el gurú i influencer tecnològic Russell Holly, algunes d’aquestes apps podrien a més estar posant en perill la vida de la bateria del telèfon. Holly ha conduït una recerca online que conclou que la vida d’un Android augmenta quan no carrega amb l’app de Facebook i que els smartphones que no tenen les aplicacions de Facebook ni de Facebook Messenger instal·lades, a més, milloren la seva velocitat fins a en un 15 %.\nI a l’inrevés? Poden les apps també ajudar a reduir el consum de bateria i, amb ell, augmentar la velocitat i el rendiment del telèfon? Per ser clars: la millor forma d’optimitzar el funcionament d’un mòbil és desfer-se del que no li serveix. Un bon grapat d’aplicacions i desenvolupadors digitals s’han emprat, no obstant això, en els últims temps per millorar el rendiment de les diferents funcions del telèfon, complementar funcions i fer més senzill moure’s entre les diferents tasques del dispositiu. Aquí van alguns exemples.1. All-In-One Toolbox: desinstal·la apps inútilsAll-In-One Toolbox gestiona altres apps: les instal·la, desinstal·la i deixa moure-les a la targeta SD. A més, controla la memòria RAM del dispositiu, per a les tasques en segon pla (que ralenteixen la velocitat del smartphone sense que se sigui conscient), i bloqueja la publicitat no desitjada.\nTambé permet desfer-se d’algunes utilitats del sistema i recuperar espai, eliminant arxius escombraries o amb una neteja de l’historial en xarxes socials. El consell? Cal usar-la amb cura per evitar estropicios.2. Power Clean: esborra el que no es necessita\nPower Clean ajuda a trobar (i esborrar) arxius inútils que, no obstant això, ocupen espai en el telèfon, reduint el rendiment. A més, identifica i deté les apps que estan funcionant en segon pla i, per tant, que consumeixen dades i bateria del mòbil.\n3. Kaspersky Battery Life: què gasta bateria en el mòbil?\nPer què la bateria del telèfon es descarrega en poques hores? Kaspersky Battery Life rastreja el terminal per estudiar el consum de bateria del mòbil. L’objectiu és conèixer què és el que gasta tanta bateria i poder desinstal·lar-ho.\n4. DU Speed Booster: neteja el mòbil\nDU Speed Booster reconeix les aplicacions que s’executen de forma automàtica en segon pla -consumint velocitat i recursos- i permet deshabilitar-les. També neteja els arxius escombraries i assenyala apps que ja no s’usen, i l’espai que ocupen, per desinstal·lar-les.5. Greenify: apss a la cova\nGreenify és per a aquells als quals li resulta difícil desfer-se d’aplicacions. Redueix el treball de la bateria ja que permet triar les tasques que menys utilitza i ficar-les, digitalment, en “la cova” a hibernar. Les apps guardades en la cova per Greenify deixen de treballar, per la qual cosa possibiliten que el telèfon alleugi la seva càrrega de treball i millori el seu rendiment.\n6. iCareFone: neteja en el mòbiliCareFone neteja arxius innecessaris (entre ells, els temporals) que amb el temps es van acumulant en el dispositiu. Elimina a més l’historial de cerques, les famoses cookies o l’arxiu històric de trucades, tots ells documents que queden en el mòbil sense necessitat, però que ralenteixen el seu funcionament. També ajuda a trobar contactes duplicats per esborrar-los.7. Gallery Doctor: ordre en les fotos\nGallery Doctor posa ordre -i neteja- en l’arxiu d’imatges del mòbil. Per a això, analitza la galeria de fotografies a la recerca de les mal enfocades, de mala qualitat (borroses, amb poca llum, etc.) i repetides per poder eliminar-les i alliberar espai.


Josep Fornas, una vida entre el compromís polític i la cultura / Article de Joan Ridao\nJosep Fornas, una vida entre el compromís polític i la cultura\nDesprés del seu pas per UDC i ser delegat personal de Josep Tarradellas, va formar part de la directiva d’ERC i va fundar l’editorial Pòrtic\nProfessor de Dret Constitucional de la UB i lletrat major del Parlament. Exsecretario general de ERC\n06 de de gener del 2021. 17:07\nEl 19 de setembre del 2010, la Fundació Josep Irla, que presidia, va realitzar un merescut homenatge a Josep Fornas amb motiu del seu 86è aniversari. Fou aquell un any intens, doncs el mes de març el Parlament de Catalunya havia organitzat una exposició amb cartells del denominat Fons Fornas (amb cartells de la guerra civil), coincidint amb el 30è aniversari de la restauració de la institució, i el mes d’abril li fou entregada la Creu de Sant Jordi al Palau de la Generalitat. No debates, la seva condició de gran amant de la cultura el dugué a una altra de les seves grans passions, a banda de la política: el col·leccionisme i els llibres de vell. Abans d’aquestes efemèrides, Fornas portava una vida discreta i retirada de la política, del món editorial i del despatx professional a Vilassar de Mar, la seva vila d’adopció des de mitjans dels anys 80, on moltes persones l’havíem visitat a casa seva, alseshores molt a prop de la platja, amb el sol propòsit de mantenir una agradable i enriquidora conversa amb ell.\nJosep Fornas formava part d’una generació que havia perdut la guerra, tot i que per la seva edat no hi havia tingut un paper actiu. De forma tan silent com fructífera, però, va combatre el franquisme i va defensar la democràcia i la cultura del país. Nascut al carrer de Gòsol de Barcelona, el 1924, de pares originaris de l’Alt Millars. Cursà estudis primaris en diferents centres de la seva ciutat i el batxillerat a l’Institut-Escola Ausiàs March, creat per la Generalitat republicana, que esdevingué decisiva en la seva vida. No debades allà va conèixer Jaume Vicens Vives, Josep Obiols i Eduard Valentí. Un cop estroncats els seus estudis primer per la guerra i després per la derrota, no els va reprendre fins a ingressar a l’Escola d’Agricultura i després a l’Escola de Comerç, on va seguir les passes del seu pare, un oficial de complement de l’Exèrcit republicà que fou represaliat. Pare i fill van fundar el 1942 una assessoria, ubicada prop del mateix Parlament del que anys a venir en formaria part.\nÀvid lector, Fornas, a causa d’una pleuresia que el va recloure durant mesos l'any 1943, aprofundí en els clàssics del catalanisme com Rovira i Virgili i ingressà a l’Ateneu, on organitzà un espai de relació anomenat Demócrito, que reunia diferents personalitats de la clandestinitat. El més decisiu per entrar en política fou, tanmateix, la seva amistat amb Xavier Balagueró, a la saó secretari general d’Estat Català, a qui coneixeria fent el servei militar. Precisament, a través d’Estat Català connectà el 1957 amb militants de Unió Democràtica de Catalunya (UDC), com Anton Canyelles, i ingressà en l’històric partit democristià.\nEl 1961, i per mitjà de Joan Sansa i de Josep Andreu Abelló, entrà en contacte amb Josep Tarradellas. Des d’aquell moment i durant setze anys, fins el seu retorn a Barcelona com a president de la Generalitat restaurada, Fornas esdevingue un estret col•laborador seu, que el nomenà delegat personal a l’interior. Amb el sobrenom de Fontana, procura informació, contactes, publicacions i sobretot acompanyà personalitats que visitaven Tarradellas a Saint-Martin-le-Beau. El 1977 Tarradellas, que valorà la seva vàlua i lleialtat, el designà com un dels membres de l’Organisme Consultiu de la Presidència de la Generalitat. Després d’abandonar UDC, formació en la que milità quatre anys, passà a militar el 1976 a Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), de la direcció de la qual formaria part fins el 1986. El 1976 s’havia vist esperonat a fer el pas gràcies als oficis de Josep Maria Poblet i Heribert Barrera. fet que permet salvar el futur de l’organització en obtenir un diputat, Heribert Barrera. En les primeres eleccions democràtiques, fou elegit diputat i nomenat president del grup parlamentari d’Esquerra.\nCom a agitador cultural, Fornas va conèixer totes les vessants del món del llibre. Tingué contacte amb editors (Josep Maria de Casacuberta, Joan Grijalbo...), escriptors (Avel•lí Artís-Gener, Jordi Llimona...) i llibreters (Joan Marca, Josep Sala Badal...). Ferran Canyameres fou tanmateix qui el portà cap al món editorial. I el 1963 fundà l’editorial Pòrtic, amb la col•laboració inicial de Rafael Tasis. El catàleg de Pòrtic fins el 1976 aplegaria uns cent vuitanta títols prou heterogenis. A partir de 1978, la seva filla Núria es feu càrrec de l’editorial, fins la seva venda en 1986. Des d’aleshores, i un cop acabada la primera legislatura al Parlament, es consagrà al seu despatx professional, a l’estudi, a la família i sobretot a l’amabilitat amb congèneres i estranys. Descansi en pau.\nIndústria editorial ERC Obituaris Llibres\nAltres articles de Joan Ridao\nL'ensenyament superior a Catalunya\nLa universitat, com el 'Titanic'\nLa justícia i la creació artística\n¿Qui ha de tancar la boca?\nEls delictes politicoeconòmics\nMesurar la corrupció


«El Periódico», acusat d'aliar-se amb Rússia per tombar el primer ministre de Bulgària | NacióDigital\n«El Periódico», acusat d'aliar-se amb Rússia per tombar el primer ministre de Bulgària\nEl mateix Boiko Boríssov denuncia públicament que el diari intenta enderrocar-lo amb el finançament del govern de Putin\nper NacióDigital , 25 de febrer de 2020 a les 12:54 |\n"El líder búlgar, envoltat en una investigació a Barcelona". Aquest era el titular més destacat a la portada d'El Periódico d'aquest passat divendres. El diari dirigit per Anna Cristeto es feia ressò d'una investigació oberta dels Mossos i Anticorrupció sobre una suposada trama de blanqueig internacional de capitals que té com a epicentre la capital catalana i en la qual estaria involucrat el primer ministre de Bulgària, Boiko Boríssov.\nPortada d'«El Periódico» d'aquest passat divendres.\nAquesta setmana, tal com ha destacat aquest dimarts el programa Planta Baixa de TV3, el mateix Boríssov ha acusat públicament El Periódico d'aliar-se amb Rússia per enderrocar-lo. Ho ha fet a través de la televisió del país amb una compareixença en què ha vinculat el diari amb un complot que compta amb el finançament del govern de Vladimir Putín per fer-lo caure.\nBulgària acusa @elperiodico d'haver fet un complot amb el govern rus per fer caure el seu primer ministre, Boiko Boríssov 🤔 #PlantaBaixaTV3\n▶ https://t.co/5I2SRAFZN8 pic.twitter.com/PcxKJCanjG\n— Planta baixa TV3 (@plantabaixatv3) February 25, 2020\nAnticorrupció segueix la pista de cinc milions d'euros que s'haurien fet entrar a Barcelona per a una mansió i una botiga de luxe al Passeig de Gràcia. Segons destaquen els primers informes de la investigació, als quals va tenir accés El Periódico, la principal beneficiada d'aquesta trama seria Borislava Iovtxeva, model búlgara, a la qual es vincula directament amb Boríssov perquè hauria mantingut una relació sentimental amb ell.\nMitjans, primer ministre, complot, Boiko Boríssov, Bulgària, Rússia, mitjans, El Periódico


El CNAG: un centre d’investigació on s’estudia el genoma humà | Info Barcelona | Ajuntament de Barcelona\nEl CNAG: un centre d’investigació on s’estudia el genoma humà\n26/02/2015 11:21 h\nEl Centre Nacional d’Anàlisi Genòmic (CNAG) es troba al Parc Científic de la Universitat de Barcelona. És el centre de seqüenciació genètica de referència a nivell espanyol i es troba entre els cinc centres més importants d’Europa, tant per la tecnologia puntera que fa servir com per la quantitat d’anàlisis que s’hi realitzen cada dia.\nVídeo ‘El CNAG: un centre d’investigació on s’estudia el genoma humà’\nEl CNAG treballa en col·laboració amb hospitals i grups d’investigació que tenen projectes de recerca i diagnosi que volen trobar mutacions genètiques que fan que una persona tingui una malaltia determinada, com per exemple càncer. El centre rep mostres d’ADN amb l’objectiu d’analitzar-les, de desxifrar el codi genètic i trobar-ne les variables. És un procés llarg, però tenint en compte que el primer genoma humà que es va analitzar es va trigar 15 anys a desxifrar, al CNAG se seqüencien 10 genomes al dia.\nPer obtenir els resultats que se cerquen, cal processar les mostres d’ADN i obtenir la seqüència del genoma, és a dir, el seu codi genètic, format per milers de milions de lletres. Amb aquesta finalitat introdueixen l’ADN en unes màquines que, informàticament, comparen la seqüència genètica d’una persona malalta amb la d’una persona amb la mateixa malaltia, o bé amb la d’una persona sana. Com explica el cap d’anàlisi bioinformàtic del CNAG, Sergi Beltrán, “aquest procés permet fer un diagnòstic molt acurat i donar un tractament molt més personalitzat i amb menys efectes secundaris. A través d’un supercomputador les dades arriben als bioinformàtics, que recopilen tota la informació i analitzen els resultats obtinguts”.\nAl CNAG també s’analitzen els genomes d’altres tipus d’organismes com certs animals, plantes i fruites. En molts casos s’intenten trobar espècies que tinguin més resistència o que siguin més fortes a certs agents externs, com la sequedat o les plagues. Tot això, per aconseguir una qualitat superior en els productes que consumim.\nTot i que el CNAG treballa amb desenes de projectes diferents, les malalties rares són una de les investigacions a què dedica més temps. Actualment n’hi ha més de 7.000 a tot el món, cosa que significa que el 7% o el 8% de la població està afectada per alguna d’aquestes patologies. Per aquest motiu el CNAG està desenvolupant el projecte RD-Connect. Es tracta d’una plataforma digital d’ADN de persones afectades, una base de registres de pacients, biobancs i dades genòmiques perquè sigui fàcil identificar, a nivell global, una persona que tingui la mateixa malaltia en qualsevol lloc del món.\nWeb del CNAG


Nom: ESGLÉSIA FORTIFICADA DE SANT ESTEVE\nAltres noms: Restes de la muralla de Pardines\nOriginal Defensiva Església fortificada\nNúm. Registre / Catàleg: 1203-MH\nSegles: XII - // XIII - // XVIII -\nL'absis és elevat com una mitja torre.\nEs tracta d'un conjunt format per una torre rodona, que defensa una porta de tres grans arcades a on s'hi aboca un carrer. Està situat a la part sud de Pardines, tocant les edificacions del poble i formant part d'aquestes. La torre, a la part baixa, deixa veure les antigues espitlleres de defensa i actualment forma part d'una casa que s'ha restaurat o reconstruït al seu damunt, tenint aquests elements arquitectònics dels quals es dubta que estiguin al lloc originari o siguin afegits.\nLa porta, situada més endarrerida de la torre, presenta tres arcades, una d'elles a la part esquerra quasi tapiada, potser per motius d'estabilitat. La de l'altre extrem dóna al que deuen ser els soterranis d'una casa, i la del mig és la porta pròpiament dita, per sota de la qual, formant un corredor, passa un carreró en pendent.\nSi bé la torre ha estat consolidada i restaurada, no ha estat així la porta, que a les arcades i sostres té problemes estàtics ja que a sobre hi ha construïda una antiga casa. Les estructures són de pedra agafada amb morter de calç i forjat de fusta. L'absis és elevat com una mitja torre.\nLa porta, situada més endarrerida de la torre, presenta tres arcad...\nLa situació d'aquesta porta i de la seva torre és dominant la Vall i tocant al poble. El carrer passa per aquesta porta i actualment no té continuïtat, però ve vorejant les cases del poble i, segons la història medieval i els documents, es podria pensar que aquesta porta deuria ser la primitiva entrada a Pardines pel camí reial de Ribes a Camprodon, que deuria passar pel fons de la Vall seguint el riu i creuant-lo per un pont davant de Vilaró, al costat del molí d'en Roca i seguint Vall amunt per Llavanera cap a la collada verda.\nDel trencant que unia el camí reial de Pardines no en queden gairebé restes, però la seva existència deu quedar demostrada a les espitlleres de defensa cap a l'exterior que conserva la torre, i que en un terreny com l'actual, de terrasses de conreu, serien injustificades, sí, en canvi, es pot justificar l'existència d'algun camí cap al qual estiguessin orientades. La situació d'aquesta porta i de la seva torre és dominant la Vall i tocant al poble. El carrer passa per aquesta porta i actualment no té continuïtat, però ve vorejant les cases del poble i, segons la història medieval i els documents, es podria pensar que aquesta porta deuria ser la primitiva entrada a Pardines pel camí reial de Ribes a Camprodon, que deuria passar pel fons de la Vall seguint el riu i creuant-lo per un pont davant de Vilaró, al costat del molí d'en Roca i seguint Vall amunt per Llavanera cap a la collada verda.\nDel trencant que unia el camí reial de Pardines no en queden ...\n2011 Intervenció arqueològica\nArxiu DGPC Palau Moja Codina, D.; Fuertes, M. (2011): Memòria del seguiment arqueològic a l'Església de Sant Esteve (Pardines, El Ripollès). N. 10965


El paradigma trencat, por XavierMas de Xaxàs\nEl paradigma trencat\nXavierMas de Xaxàs, Barcelona\n21/11/2020 00:25 | Actualizado a 21/11/2020 10:25\nEl segle XX va acabar el dia de Nadal del 1991 amb el col·lapse de la Unió Soviètica. El segle XXI va engegar l’11 de setembre del 2001 amb l’enfonsament de les Torres Bessones. Durant la dècada intermèdia, la història va semblar arribar a la seva fi. El capitalisme, la democràcia i la tecnologia havien derrotat al comunisme, l’autocràcia i l’economia planificada. La pau seria eterna. Els Estats Units, la nació imprescindible, se n’encarregarien.\nPer què gairebé res no ha sortit com esperàvem? Sens dubte, perquè no sabem interpretar el món. Crèiem que la globalització posaria fi als nacionalismes i ha estat al contrari. Floreixen juntament amb líders populistes a tots els continents. Pensàvem que el capitalisme portaria la democràcia a la Xina i la Xina és avui més rica i autoritària que mai des de Mao. Estàvem convençuts que la revolució russa del 1917 determinaria el futur de la humanitat molt més que la xinesa del 1949 i ha estat totalment al revés.\nMentre la Covid-19 enfonsa l’economia occidental, la Xina anunciarà ben aviat que ha erradicat la pobresa\nCom és possible que una dictadura capitalista ocupi el centre de les relacions econòmiques i financeres? Com és possible que la setmana passada la Xina firmés un acord de lliure comerç amb una dotzena de països asiàtics i oceànics que deixa fora de joc els EUA i Europa precisament en la regió que és el motor del món?\nMentre la Covid-19 enfonsa l’economia occidental, la Xina anunciarà d’aquí a poques setmanes que ha erradicat la pobresa. Després de 40 anys de reformes i creixement econòmic, després d’una dècada de programes socials, a final d’any i malgrat la pandèmia, no tindrà pobres. Cadascun dels seus 1.439 milions d’habitants guanyarà un mínim de 500 euros a l’any i tindrà cobertes les necessitats bàsiques, un gran triomf del president Xi, l’ emperador vitalici . Mentrestant, què ha passat amb el món de l’home blanc, amb les seves lleis i institucions a favor de la propietat privada i la llibertat individual?\nTrump guanya la presidència dels Estats Units i només podem explicar-ho a partir de les classes blanques desafectades, quan hi ha arrels molt més profundes en el moviment polític que dirigeix. El nacionalpopulisme respon a una pulsió moral i social que és en el nucli de l’existència humana: hem de ser i hem que menjar. La identitat i el suport.\nSembla paradoxal, però Trump, el capitalista paradigmàtic, l’elitista ofès, ens ha ensenyat que el “món lliure” i globalitzat ens ha enfonsat en la desigualtat. Trump defensa que l’autocràcia es mereix una oportunitat i milions de persones el segueixen. Assegura que hi ha vida més enllà de la Il·lustració, que els drets humans no són universals, que la democràcia és incapaç de comptar els seus propis vots, que hem de sacrificar llibertats per progrés i que la Xina marca el camí perquè sempre se surt amb la seva i fins i tot el més pobre dels seus camperols menja carn. Ha nascut un sistema polític als EUA, un dels més radicals i antiintel·lectuals que hi ha hagut, i Trump és el seu líder.\nHECTOR RETAMAL / AFP (AFP)\nÉs possible que no sapiguem veure-ho, com tampoc no som conscients que vivim en el principi d’una nova era. El nostre antic règim va començar a erosionar-se quan fa uns 40 anys vam passar de l’Estat de benestar a la inevitabilitat del neoliberalisme del qual ja no en queda.\nEuropa és la seva darrera trinxera però ningú no sap per quant temps. L’extrema dreta aconsegueix més del 15% dels vots en la majoria de països gràcies a la tenacitat d’una identitat nacional que crèiem que estava superada.\nNi la Unió Europa ni el socialisme no van acabar amb els nacionalismes. Europa no ens ha elevat per sobre de l’irredemptisme. Els nostres estats no renuncien al domini i l’annexió de les minories, i tampoc a diluir-se en la supranacionalitat.\nQuè van fer els estats de la Unió Europea als Balcans durant els feliços anys noranta, què van fer quan van conèixer les matances ètniques i els camps de concentració a Bòsnia? Mirar cap a una altra banda i planificar l’euro. Hi ha un fil, més enllà de la religió musulmana, que uneix els bosnians del 1995 amb els refugiats del 2015 i del 2020: són víctimes d’una barbàrie comesa en nom d’una idea pura d’Europa. El nostre erudit cosmopolitisme europeu no va impedir aquelles matances, igual que no ha impedit el Brexit o el xantatge d’ Eslovènia, Hongria i Polònia al pla de rescat europeu.\nEls pensadors francesos del segle XVIII no van veure venir la Revolució Francesa. La russa i la xinesa també van ser una sorpresa. Ningú amb criteri no va anticipar la caiguda del mur de Berlín el 1989, els atemptats d’ Al-Qaida del 2001, les primaveres àrabs del 2011 i la presidència de Donald Trump.\nEstà clar que hem de construir un nou paradigma per a un ordre i que no ens serveix el vell sistema liberal centrat, més que res, a garantir la seguretat i encoratjar el consum. En nom seu s’han comès massa injustícies. El fracàs de la guerra contra el terror que Bush va llançar el 2001 i Obama va continuar així ho demostra. Trump és només l’última baula d’aquesta decadència que ara hereta Biden.\nSuperar-la requerirà un gran esforç col·lectiu, un consens polític que avui no existeix, la valentia de prendre decisions que cap dirigent no ha hagut de prendre des del final de la Segona Guerra Mundial, el coratge d’aportar solucions que no han de ser només occidentals perquè el nostre futur fa temps que no ens pertany.\nMilions de persones desafortunades es pregunten si arribat el moment d’abandonar el seu present per garantir el seu futur podrien pujar a una pastera, saltar una tanca i dormir en un camp de refugiats. Podria vostè? Perquè així d’impossible és també el repte que afrontem els ciutadans del món lliure , els que no sabem el que és viure sota una autocràcia i ser pobres de debò, com aquells camperols xinesos que ara deixaran de ser-ho.