Sisustussuunnittelu La Cabane 3d sisustus, visualisointi, sisustussuunnitelmat netissä\nVanhan ja uuden yhdisteleminen - vintage-tyyli\nVanhan ja uuden yhdisteleminen voidaan tehdä vaatimattomasti, sijoittamalla yhteen huoneeseen yksi tai kaksi omintakeista antiikkiesinettä tai suureellisesti, jolloin tyyli valtaa koko talon. “Vanhan” ei tarvitse välttämättä olla antiikkia tai uuden kalliita designtuotteita, vaan se voi hyvin tarkoittaa myös löytöjä alennusmyynneistä tai mielenkiintoista ostosta lähirautakaupasta ja näitä yhdistelemällä voit luoda omaperäisen ilmeen sisustukseen. Kiinnostus 1900-luvun esineisiin on kasvussa. Eames-klassikot ja 1960-luvun valikoidut kalusteet voivat muodostaa todella nautittavan sisustuksen.\nYksityiskohdilla luot tunnelmaa!\nPeilit tuovat valoa ja hohtoa olohuoneeseen ja mitä suurempia ne ovat, sitä parempi. Luonnolliset värit ja monet erilaiset materiaalit korostavat mukavuuden tuntua. Usein juuri hieman oudot valinnat – humoristinen taulu tai valaisin – tekevät huoneesta persoonallisen ja kiinnostavan. Teemasta on usein apua, kun teet valintoja sisustukseen. Kokonaan yksiväriset seinät ja lattian ja verhoilumateriaalien neutraalit sävyt antavat hyvän perustan tälle tyylille.\nSeuraavaksi ovat vuorossa kirkkaammat, luonteeltaan tilapäisemmät väriläikät: maalaukset, varjostimet, maljakot ja kulhot, saalit, matot ja – mukavuuden vuoksi – tietysti untuvatäytteiset tyynyt. Käytä ylellisen tuntuisia kankaita – pellavaa, nahkaa, samettia, silkkiä. Voit luoda hätkähdyttävän vaikutelman asettamalla rinnakkain selkeän modernin huonekalun ja vanhemman kalustelöydön. Nyt on lupa kokeilla ja siirrellä huonekaluja ja esineitä, jotta oikea tunnelma löytyy.\nMyös dramaattinen ripaus mustaa voi toimia loistavasti rennossa olohuoneessa: iso mustavalkoinen valokuva tai lampunvarjostimet, jos sitä käytetään säästeliäästi. Jos taas pidät enemmän luonnollisesta, maanläheisestä ilmeestä, myös se sopii tähän tyyliin. Miten tietoisesti sitten yhdistätkin vanhaa ja uutta, tuloksena on aina hyvin henkilökohtainen ja mukava ilme. Tämä tyyli päästää soveltajansa etsimään jatkuvasti uutta, ja sen moni-ilmeisyyden ansiosta voit luoda jännittäviä kontrasteja.


60-vuotias Oulu-seura juhlii merkkipäiviään valokuvanäyttelyn ja puistokävelyn merkeissä - Mun Oulu\n60-vuotias Oulu-seura juhlii merkkipäiviään valokuvanäyttelyn ja puistokävelyn merkeissä\nToukokuun lopussa 1962 perustettu Oulu-seura on tullut 60 vuoden ikään. Merkkipäiviä juhlistava valokuvanäyttely avataan kulttuuritalo Valveen kahviossa perjantaina 10. kesäkuuta. Juhlaohjelmaan kuuluu myös perinteikäs puistokävely, joka järjestetään tiistaina 7. kesäkuuta.\n60-vuotisen historiansa aikana Oulu-seura on kerännyt huomattavan valokuva-arkiston. Kuvia kaupungin ja seuran historiasta asetetaan nyt esille yleisölle Valveen kahviossa 10.6.–3.7. väliseksi ajaksi.\nSeuran hallitus valitsi 40 kuvaa, joista Valveella on esillä puolet. Koko kuvasarja nähdään syyskuun alussa Oulun päivien yhteydessä Haukiputaan Jatulissa avattavassa näyttelyssä.\nNäyttelyn vanhimmat kuvat 1960-luvulta ovat Kalle Sandmanin ottamia sekä Kalevan arkistosta. Tällä vuosituhannella Eero Mattila on kuvannut runsaasti seuran tapahtumia. Joitakin kuvia on myös Kaarina ja Eino Niskalan arkistosta. Kuvatekstit kuviin tekivät seuran sihteeri Kari Holma ja hallituksen jäsen Terttu Välikangas.\nNeljänkymmen kuvan sarjassa on kuvattu paitsi kaupungin paikkoja ja tapahtumia, kuten Rotuaarin avaaminen, myös seuran omia tilaisuuksia.\nTaiteilijat Sanna Koivisto ja Stella-klovni (Anna-Kaisa Järvi) puhuivat Oulun 400-vuotisjuhlavuonna 2005 Ajan kulku -veistosryhmän julkistamistilaisuudessa. Kuva: Eero Mattila\nKuvista löytyy monille tuttuja oululaisia vaikuttajia vuosien varrelta, esimerkiksi kirjailija ja seuran puheenjohtajanakin toiminut Atte Kalajoki, kulttuuritoimittaja Kaisu Mikkola ja taiteilija Hilkka Inkala, jotka kaikki olivat aikoinaan myös Oulun Ettoja eli vuoden oululaisia.\nPuistot tutuksi kävelyretkellä\nKävelyretket ovat kuuluneet seuran ohjelmaan vuodesta 1964 lähtien, ja esimerkiksi Atte Kalajoki veti niitä vuosittain.\n60-vuotisjuhlaakin on siksi sopivaa viettää myös Kaupunginojan varressa tehtävän kävelyretken merkeissä. Tiistaina 7. kesäkuuta kello 17 alkavan retken vetäjänä toimii Oulun kaupunkia 44 vuotta palvellut insinööri Terttu Välikangas.\nKävelyretken lähtöpaikka on Lyötynpuisto ja kokoontuminen Jaakko Puron Vesilasi-pajuteoksen luona.\nReitti on runsaan kilometrin pituinen. Matkalla tutustutaan Vaaranpuiston, Otto Karhin puiston, Snellmaninpuiston, Hallituspuiston, Maria Silfvanin puiston, Madetojanpuiston ja Pokkisenpuiston historiaan.\nOulu-seuralaisia jonottamassa kuljetusta Turkansaareen toukokuussa 1966. Kuva: Kalle Sandman


Tuomari takaa kotikenttäedun - Kotimaa - Helsingin Sanomat\nTuomari takaa kotikenttäedun\nJääkiekon SM-liiga alkaa torstaina. Silloin taas nähdään, että voittaja on useimmiten kotijoukkue. Kotikenttäetu vaikuttaa kaikissa urheilulajeissa. Tutkijat pystyvät osoittamaan tilastollisesti, että tuomari tuottaa edun. Tuomari vetää kotiinpäin katsomon paineesta.


Kirjoittaja Ari Kukkonen\n20 Marras 2011, 23:24\nAihe: Kattoluukku --> Kokemuksia?\nRe: Kattoluukku --> Kokemuksia?\nno mulla on kahdessa edellisessä autossa ollut panoraamaluukku, mutta nyt jätin pois. Se on totta että tuo valoa konttoriin, mutta yllättävän usein sitä on kuitenkin tullut pidettyä kiinni kokonaan. Joten ruksisin sen vain jos ihan oikeasti pari tonnia polttelee taskun pohjalla ja niistä on päästävä...\n19 Marras 2011, 12:28\nAihe: F20 tilaukset\nRe: F20 tilaukset\nOsaako joku täällä palstalla sanoa mitä muuta Nordic-malleihin tulee vakiona, lämpiävät pesunestesuuttimet ilmeisesti mutta mitä muuta? Mitä nyt nopeasti tulee mieleen, niin mainitsemasi lämmitetyt pesunestesuuttimet, penkinlämmittimet ja sivupeilien lämmitys pitäisi olla pohjoisen malleissa vakion...\n19 Marras 2011, 11:39\nSain omani torstaina. Yks asia jäi harmittamaan. Ennen tilausta mulla oli raksittuna paketti 7VD, ainoastaan siitä syystä että halusin automaattisesti pimeän tullen syttyvät valot. Sitten juttelin eri liikkeen automyyjän kanssa, kuin mistä olin tilaamassa ja se sanoi että 7VD:tä ei tarvita, Suomeen ...\n06 Loka 2011, 01:34\nOnnea uudelle autolle. Otit siis perusversion ilman sport- tai urbanline paketteja? Niin ja onkos tämä manuaali? Volvo oli näköjään tomaatti. Joo, ei urbania kun siinä on ne puolinahat. Volvossa oli täysnahat ja ne on talvella kylmät ja kesällä kuumat. Nahkapenkit onkin suurin syy miksi C30 saa väi...\n05 Loka 2011, 17:08\nTartteeko BMW:n renkaisiin rengaspaine-anturit?\nEli jos ostan rengasliikkeestä ei-runflatit talvikumeiksi uuteen F20:seeni, niin eihän käy niin että TPM piipittää sitten koko talven että moro, renkaissa ei ole ilmaa?\nVoiko TPM:n disabloida iDriven kautta? Tai paljonko anturit maksaa?\n05 Loka 2011, 17:00\njoo, vaimon C30 2.4iA pistettiin kiertoon ja tilalle 116i Business. Karmesinrot, sähköpenkit ja valopaketti. Sähköpenkit muisteilla on aivan ehdoton varuste jos autolla ajaa kaksi erikokoista kuskia, Volvossa tottui siihen että molemmilla oli omat avaimet ja penkit ja muut asetukset oli aina oikein ...


Vastauksia käyttäjien ideoille : Netvisor\nVastauksia käyttäjien ideoille\n12-11-2021 7:49 pm posted by Anonymous (Updated 06-10-2017 by Anonymous)\nKiitos palautteesta (ideasta). Ihan ensin haluan pahoitella sitä, että et ole saanut toivomaasi palautetta ideoillesi!\nKuten olet varmasti ideoinnin aktiivisena käyttäjänä huomannut, niin saamme jatkuvasti paljon eri laajuisia ideoita käyttäjiltä, mikä on todella loistavaa. Haluamme tehdä palveluistamme mahdollisimman käyttäjäystävällisiä ja työtä automatisoivia, ja käyttäjien ideat auttavat meitä tämän saavuttamisessa. Johtuen ideoiden määrästä ja myös ideoiden eri laajudesta, lanseerasimme ideoinnin jo alun perin seuraavan käsittelyproseduurin mukaan . Tämä haluttiin myös tuoda avoimesti julki käyttäjille ja tämän löydät ideoinnin etusivulta kohdasta "lue miten käsittelemme ideat". Toki olet tähän jo varmasti aiemminkin tutustunut.\nHaluan nostaa esiin kohdan "Miten ideat käsitellään?"\nIdea nousee käsittelyyn, kun se on saanut enemmän kuin 10 ääntä. Emme yleisesti käsittele ideoita alle mainitun äänimäärän. Käsittelyyn pääsy ei merkitse automaattisesti idean hyväksyntää ja toteutusta sellaisenaan.\nOlemme siis tähän päivään saakka toimineet tämän ohjeistuksen mukaan. Tämä ei tarkoita sitä, että ideoita jotka eivät tätä 10 ääntä ole saaneet eivät tule luetuksi. Luemme kaikki ideat, mutta emme valitettavasti ole voineet reagoida kaikkiin. Miksi tuo 10 ääntä sitten? Kun käyttäjä saa omalle idealleen kannatusta, tiedämme jo valmiiksi, että kyseessä on idea mikä vaikuttaa moniin käyttäjiin.\nEn sano, että toimintatapamme on tällä hetkellä täydellinen. Haluamme aina kehittää omia prosessejamme avoimemmaksi ja paremmiksi. Vaikka tämä idea on saanut vain yhden äänen, niin otan henkilökohtaisesti tämän idean käsittelyyn. Tulen kommentoimaan tätä ideaa jatkossa, kun saamme asiaa käsiteltyä.\n06-10-2017 2:59 pm posted by Anonymous\nKiitos nopeasta vastauksesta :smileygrin:\nMielestäni käsittely ja vastaaminen ovat eri asioita. Vastaamatta jättäminen tuntuu vain epäkohteliaalta samalla tavalla kuin sähköpostiin vastaamatta jättäminen.\n09-10-2017 8:33 am posted by Teemu Luukkonen\nKiitos Joel tästäkin huomiosta. Meidän täytyy tarkastaa koko prosessin mukana myös prosessin viestintä, että emme aiheuta väärää mielikuvaa. Jos sinulle tulee muita asioita mieleen asian tiimoilta, niin kuulen niitä mielelläni.\n17-10-2017 12:04 pm posted by Teemu Luukkonen\nSisäinen projekti tästä aiheesta on jo käynnistynyt. Projektissa tulemme käymään vanhat ideat läpi ja tulemme uusimaan prosessia suurelta osin. Kyseessä ei ole ihan pieni asia, joten ihan päivässä mitään ei tapahdu. Tulet saamaan lisätietoa tästä asiasta loppuvuoden 2017 aikana.\n17-10-2017 2:17 pm posted by Anonymous\nJess. ootte kyl ihan parhaita ❤\n25-10-2017 9:31 am posted by Teemu Luukkonen\nTaas on päästy asiassa eteenpäin. Käykää lukemassa, kuinka käsittely uudistuu\nLaitan tämän idean toteutetuksi, vaikkakin työtä on vielä edessä. Prosessimuutos on kuitenkin jo tapahtunut. Tämä sulkee kommentointimahdollisuuden tälle idealle. Jos haluatte kommentoida aihetta lisää, niin jatketaan keskustelua linkittämässäni blogissa. Kaikki ajatukset aiheeseen liittyen ovat tervetulleita.\nMinulla on muutama ehdotus, jotka olen luonut 6-12 kk sitten ja en ole saanut vastausta kehittäjiltä.\nTuntuu tyhmältä käydä monologia itsensä kanssa sen jälkeen kun on käyttänyt omaa aikaansa kehitysidean tekemiseen ja toiminut kuten Visman puolelta on ohjeistettu.\nTeidän pitäisi ottaa sellainen linja, että kaikkiin ehdotuksiin vastataan tietyn ajan kuluessa siitä riippumatta onko ehdotus kehityskelpoinen vai ei.\nMuuten käyttäjien innostus palstan käyttämiseen hiipuu.


Yrjöperskeles-blog: KUN VIHAPOSTIA EI TULLUTKAAN\nKuinka pitkä odottavan aika saattoi ollakaan? Varsinkin ihmiselle, joka odotti palavasti jotain, mitä ei sitten tullutkaan. Jotain, mitä hän niin, niin kovasti olisi halunnut. Käsi meni jälleen hiirelle, hiiri napsautti taas sähköpostin auki, ja mieli odotti innokkaana, joskin jo hieman epätoivoisena.\nMutta ei. Ei siellä ollut mitään. Käsi meni viinipullolle ja kaatoi kolmannen lasillisen. Melkein piripintaan. Vittu. Kun se tuntui niin hyvältä idealta. Pakkohan sen oli toimia. Se voisi olla hänen rappusensa kerrosta ylemmäksi. Ehkä Helsingin Sanomiin tai Yleen. Otanpa taas huikan. Onhan näitä tullut tietysti jo otettua. Välikö hällä, vaikka ottaisi kerralla enemmän. Litkivää journalismia, perkele.\nNainen, joka otti tympiintyneenä taas uuden viinihuikan oli Radanvarsikaupungin Sanomien nuori, hiljattain Tampereen yliopistosta valmistunut toimittaja Inkreetta Lytterström. Hän oli samana päivänä julkaissut kirjoituksen siitä, kuinka tiedostavat ihmiset joutuvat toimimaan jatkuvan äärioikeistolaisen ja rasistisen väkivallan uhan alaisena. Ja kirjoituksessaan todennut, että niin sanottu maahanmuuttokriittisyys ja väkivalta kulkivat käsi kädessä. Esimerkkinä hän oli käyttänyt Kansan Uutisissa esiintynyttä Tiina Rosenbergia, joka oli todennut haastattelussa, että ”kauheasti on tullut jo vihapostia”.\nLisäksi hän kirjoitti ruotsalaisesta kirjailijasta Katarina von Bredowista, joka muutti pois Hjortsbergasta, kun siellä äänesti neljäsosa ihmisistä ruotsidemokraatteja. Ja hänelle kommentoitiin, että ”senkun muutat, emme me sinua tänne halua”. Voiko enää suurempaa todistetta organisoituneesta vihasta olla?\nMuut todisteet olivat jääneet hiukka vähälle, mutta hän ajatteli, että eiköhän tällä pärjätä. Hän oli tehnyt juttunsa tarkoituksella, jo seuraavaa juttuaan ajatellen ja nyt hän odotti kaipuulla vihapostia itselleen. Ja kun sitä vihapostia tulisi, hän julkaisisi ne Radanvarsikaupungin Sanomissa. Otsikkona olisi ”Kohtalona jatkuva pelko – äärioikeistolainen viha vuonna 2014”.\nHieman Inkreettaa ihmetytti, että miksi Rosenberg ei ollut ottanut niistä vihaposteista – sähköpostillahan ne varmaan olivat tulleet – kuvakaappauksia ja julkaissut niitä jossain. Varmaankin Kansan Uutisetkin olisivat ne mielellään julkaisseet. Ehkä hän oli niin viisas nainen, että hän oli vihaajiensa yläpuolella. Tosin ei Inkreettaa sinänsä Rosenborgin viisaus niin vakuuttanut. Hän tunsi vain puhdasta kateutta. Miksi hänen naamansa on jatkuvasti esillä? Miksi minun ei ole?\nHei, nyt oli tullut sähköposti. Joko siellä olisi uhkailua?\n”Moi Inkreetta. Heititpä hyvän kolumnin sinne Radanvarsikaupungin Sanomiin. Minä olen muuten ylihuomenna käymässä siellä päin. Voitaiskos vaikka nähdä ja käydä vaikka parilla kaljalla?\nJaahah. Vesiperä. Zyge oli toimittajana naapurimaakunnan ykköslehdessä, Inkreettan opiskelukaveri Tampereen yliopistosta ja kun Inkreetta oli opiskeluaikana kerran hänelle reitensä levittänyt, niin jätkä kuvitteli, että uusintasessio onnistuisi ihan milloin tahansa.\nEi uhkauksia. Ei niin mitään. Mitäs jos kävisin läpi facebookini? Nääh, sitä tylsää yläpeukuttelua vain. Enkö minä muka ole olemassa äärioikeistolaisille? Kai niitä sentään on? Onhan niistä niin paljon puhuttu.\nMutta hei! Entäs Hommaforumi? Ja sieltä saa varmaan linkkejä niihin hirveisiin blogeihinkin. Anskumä…\nHei! Minähän olen siellä! Mutta… nehän nauraa mulle… mikä toi kommentti tossa… joku moderaattori…\n”Koska kyseessä on vielä varsin nuori ihminen, joka on hyvin lähellä lukion ykkösluokkaa ja täynnä tiettyjä ihanteita ja uskoa siihen, mitä se ei ainakaan täältä löydä, niin kehotan kommentoijia noudattamaan korostetun kohteliasta linjaa tätä nuorta toimittajaa kohtaan, ettei hänelle tulisi kuitenkaan liiallinen henkinen pipi. Ihmisen kasvu ja kehitys vaativat aikansa ja kokemuksensa, eikä juuri nuoruudestaan orastavan aikuisuuden kukkaan puhjenneelle mimosalle kannata aiheuttaa liian suuria traumoja”.\nPuolillaan oleva viinilasi lensi seinään ja hajotessaan tuhri pahasti tapetit. Millähän helvetillä minä tuonkin putsaan? Vittuilevat, perkeleet. Miksi ne vaan nauravat? Miksi ne eivät voi uhata minua? Enkö kirjoittanut tarpeeksi tiedostavasti? Enkö kertonut uhkasta tarpeeksi selvin sanoin? Kai sen nyt perkele sentään on pakko olla olemassa? Onhan sitä niin moni puhunut. Eikö se riitä, että siitä puhutaan? Pakkoko sitä on toteen näyttää? Saatanan rasistit! Saatanan natsit!\nHei, nyt tuli sähköposti. Joko nyt?\n”Hei! Sulla oli tosi hyvä avautuminen. Mainostin sitä feissarissani.\nÄh. Opiskelukaveri taas. Jos kävis taas siellä Hommaforumilla?\nVITTU! Ne vaan nauraa mulle! Ja sitten muutama perustelee, että puhun paskaa. Faktoja esittävät, mulkut. En minä mitään faktoja kaipaa! Minä kaipaan vihaa! Ei ensimmäistäkään uhkausta! Täytyykö mun jossain tällaisessa perslävessä olla toimittaja koko lopun ikääni?\nPitäiskös mun pistää pystyyn muutama itse tehty sähköposti g-mailiin ja ruveta laittaa itselleni uhkauksia? Ja ottais niistä kuvakaappauksia? Jos kehittäis raflaavia sähköpostiosoitteita? Niin kuin vaikka\nMutta osaanko minä lavastaa niitä viestejä? Helvetti. Kun enhän minä osaa kirjoittaa mitään muuta kuin mitä mulle Tampereen yliopistossa opetettiin. Miten minä osaan kuvata jonkun duunarin vihaa, kun enhän minä ole sellaista koskaan tavannutkaan? Tai niin no, tapasinhan minä kapakassa sen yhden tyypin. Opiskeli insinööriksi. Oli eri mieltä kuin minä. Pyrki vielä perustelemaan, ihan rauhallisesti, paskiainen. Minä poltin päreeni. Aloin rääkymään. Se puisteli päätään ja poistui paikalta. Siitä ei ollut mulle vastusta. Minä voitin. Voitinhan minä?\nMutta hei? Mitäs jos lavastaisi kaappauksen? Menis tekemään poliisille rikosilmoituksen siitä, että mut vietiin joittenkin naamioituneitten miesten toimesta johonkin pakettiautoon ja uhkailtaisiin, että lopetan toimittajan urani? Niin ja hei, vielä yritettäisiin raiskata! Joo, se olis hyvä! Raiskata! Ja että olisin päässyt sitten karkuun, kun olisin potkaissut yhtä niistä miehistä munille. Sehän toimi sen yhden kirjailijankin kanssa. Miksi ei sitten minun kanssani?\nVaan pitäiskös mulla pokka?\nNo eihän se pitäisi. Ja poliisitkin ovat rasisteja. Ja äärioikeistolaisia. Ne kysyisivät ikäviä kysymyksiä. Ehkä auttaisi, että juoksisin pääni seinään, että tulis mustelmia. Mutta pystynkö minä siihen?\nNo enhän minä pysty. Ei minusta siihen ole.\nOliskos tullut viestejä sähköpostiin? Katsonpa taas. Hei, siellä on yksi.\n”Hei, Inkreetta! Elloksella on nyt juuri sinulle kanta-asiakkaana hyviä tarjouksia…”.\nHaistakaa nyt jo vittu…\n…mut hei! Entäs jos minä kirjoittaisin jutun ihan puhtaasti otsikolla ”Minä pelkään”? Jos se menis läpi? Kun pakkohan minun on olla oikeassa? Kai se uhka sentään on olemassa? Vaikkei se ole koskaan realisoitunut missään. En kai minä voi olla väärässä? Ei kai me kaikki voida olla väärässä? Ei kai kukaan ole sentään valehdellut? Vai voisiko kuitenkin olla niin? Enhän minä tiedä. Kun eihän niitä kuvakaappauksiakaan ole ollut julkisuudessa muista kuin persuihin kohdistuneista väkivaltafantasioista. Ei kai sentään… ei kai se niin voisi olla… entäs jos se onkin…\nSamassa toimittaja Inkreetta Lytterströmin olohuoneen pöydältä, ihan siitä tietokonepöydän vierestä kuului pamaus. Jonka jälkeen huoneeseen tuli rikinkatkuinen pilvi. Ja olohuoneen pöydällä istui saunatontun kokoinen sarvipäinen hahmo.\n- Mikä… kuka… mikä sinä olet?\nPöydällä istuva hahmo iski Inkreetalle kiiluvaa silmäänsä ja sanoi:\n- Moi, Inkreetta. Minä olen Epäilyksen Piru. Ja minä tulen jatkossa käymään luonasi säännöllisesti. Saattaa olla, että minä autan sinua löytämään jotain, mitä sinä siellä Tampereen yliopistossa hukkasit. Tai mitä sinulla ei ollut ehkä sinne mennessäkään…\nTunnisteet: epistolan julistajat, epäilyksen piru, fiktio\nPitäiskö meidän ihan velvollisuuden tunnosta kirjoittaa taas muutama repäisevä nettikirjoitus, jossa lytätään vasemmisto, vihreät ja muut tollot.\n6. lokakuuta 2014 klo 20.43\nEpäilyksen piru on hauska konsepti, mutta eipä taida siitä olla oikeaksi olennoksi. Kas kun näiden sinun tarinoidesi henkilökuvien todellisten vastineiden mieli on rakentunut vain kahdella eri tavalla.\nEnsin ovat ne, jotka uskovat. He ovat lämpöisen tietoisia siitä, että sivistyneisyys ratkaisee kaikki maailman ongelmat ja että sivistyneen ihmisen voi helposti luoda panemalla sen lukemaan oikeat asiat oikeista kirjoista. Luetun ymmärtämistä ei edellytetä. Heille epäilyksen pirun silmäkulmastakin havaitseminen tarkoittaisi sitä, että heidän koko maailmankuvansa joutuu vaakalaudalle, eikä sellaiseen vastata järkeilemällä vaan primitiivireaktioilla. Saisi piruparka kynnet kasvoilleen samalla vakaudella kuin muslimi mestaa, jos joku julkeaa ehdottaa ettei Allah ole suuri.\nToisena ovat ne, jotka eivät usko. He älykkäämpinä ymmärtävät kyllä, että reisillehän tämä koko touhu on menossa, mutta valheellisia sanoja ääneen lausumalla saa esimerkiksi oikein mukavan elintason. Heillekään epäilyksen piru ei voi mitään, sillä hehän jo tietävät kuinka maailma makaa. Siinä sitten istuskelisivat kasvotusten ja kallistelisivat kyynisyyden kupista verovelvollisen kyyneleitä, pohtien kumpi mahtaakaan olla suurempi saatana.\nVälimuotoja ei oikein taida olla, mikä ei jätä epäilyksen pirulle elintilaa. Kunnolla kieroon kasvatettua päätä ei käännä kuin tähdätty laukaus.\n6. lokakuuta 2014 klo 21.48\nTervehdys IDA:lle ja Rtms:lle & kiitos kommenteistanne.\nIDA: Niin, tässä ei ole kunnon tyhjästä repäistyä caustia vähään aikaan kyllä ollutkaan. Eikö\nmystinen mies enää töni suloista somalityttöä junissa? Missä tönijämies luuraa?\nRtms: Ikävä kyllä on niin, että saatat olla oikeassa. Olen törmännyt sekä mainitsemaasi ykkös-, että kakkostyyppiin ja kyllähän tuo arviosi ikävän lähelle menee. Jatkan silti turvanpieksämistä, sillä minusta se on aina parempi vaihtoehto kuin se laukaus.\nNoin yleensä: Minähän olen kehittänyt näitä karikatyyrihahmoja blogihistorian aikana, mutta tämä ruotsalainen Katarina von Bredow on mielestäni jo lihaksi muuttunut karikatyyrihahmo itsessään.\n6. lokakuuta 2014 klo 22.20\nYkä, osaako kukaan sanoa kuinka paljon noita musulmaaneja on Suomessa? En ota nyt kantaa tähän hyvään Inkreetta-kirjoitukseen, mutta kun jopa Yhdysvalloissa on kaupunkeja, joissa musset näyttävät määräilevän, niin näin ulkosuomalaisena olisi hyvä tietää, paljonko patruunoita laitetaan peliin. Esimerkiksi Michiganissa !!!! (vanhaa pohjoismaista siirtolaisaluetta on aivan uskomaton määrä. en tiedä kuinka paljon, poliisipäällikkö on muslimi (Ronald Haddad), jne. "Former President Jimmy Carter and Michigan Gov. Rick Snyder are among the speakers, both of whom have drawn criticism for agreeing to appear at the convention, being held at Cobo Center."\nKiina hoitaa Xinjiangin tilanteen omalla tavallaan, eli ruumiita tulee, en tunne suurempaa tuskaa. Täällä asiat otetaan tosissaan ja musset eivät saa valtaa, vaikka Kiina nyt olisi mikä on muuten, mutta hoitaa nämä uhat pois. Suomi tässä minulla huolenaiheena on, ja sen takia kyselen.\n7. lokakuuta 2014 klo 1.14\nMahtavaa, Ykä, mahtavaa. Nauroin, että vatsa oli vähällä hytkyä irti.\nMutta kuka muistaa, millaiset tuomiot annettiin niille tamperelaisille vakuutussuunnittelijoille, jotka polttivat pitserian ja kolme tamperelaista? Ovatko he edes joutuneet oikeuden eteen? Vai onnistuiko Lipposka rauhanmarssiaikeellaan estämään sen. Vastatkaa, jos tiedätte.\n7. lokakuuta 2014 klo 4.17\nOlipas hupaisa tuo kirjailijatar Katarina von Bredowin juttu.\nAluksi hän toteaa, että ”Olen viihtynyt täällä. Minut on otettu hyvin vastaan. Kaikki ovat kilttejä”. Valitettavasti hän kuitenkin joutui toteamaan, että naapurit ovat väärän värisiä – poliittisesti – ja kirjailijattaresta se oli niin kamalaa eikä hän voi nukkua öitään rauhassa.\nKirjailijatar lisää vielä, että ryhmään XXX (ryhmän nimi vapaasti valittavissa) kuuluvat ovat matalasti koulutettuja laitapuolen kulkijoita, jotka ovat syrjäytyneet. Siksipä hän ei voi ymmärtää, että heitä on Hjortsbergassa, jossa asuu hyvin koulutettuja ja hyvin toimeentulevia.\nTällaisen tavallisen kaduntallaajan silmillä katsottuna nämä ovat puhtaaksiviljellyn rasistisia ilmauksia ja kertovat rasistisesta mentaliteetista. Kohteen nimi vain sattuu olemaan tällä kertaa SD, eikä joku muu. Saattaa se tarina kertoa myös vahvasta kaksinaismoraalista.\n7. lokakuuta 2014 klo 9.54\nYkä, ruotsalaiset todelliset tai todellisuuteen perustuvat karikatyyrihahmot eivät naurata, koska he laskevat leikkiä tosissaan.\nTilanne on myös päässyt melko pahaksi näiden karikatyyrihahmojen suosiollisella avustuksella.\nPahkasika nauratti. Nykyinen todellisuus naurattaa huomattavasti vähemmän. Tai sanotaan, että nykytodellisuuden pilkkaaminen edustaa hirtehishuumoria ja sehän ei varsinaisesti ole hauskaa.\n7. lokakuuta 2014 klo 10.56\n"Puolillaan oleva viinilasi lensi seinään…"\nTuli noista vihapostia odottavista tunteista muutenkin mieleen Rikkinäinen sähikäinen.\nNäitä rikkinäisiä sähikäisiä tuntuu olevan tiedostavaisto täynnä. Ja vuodesta toiseen odotetaan kuvakaappauksia ja muuta dokumentaarista dataa siitä vihapostista… ja siitä piilorasismista… ja niistä rodullistavista katseista… ja siitä kaikkialla lymyävästä rasistisesta äärioikeistosta…\nVaan ton viimeisen kanssahan ne ovat ihan oikeassa - sillä korjauksella että ihan kaikki eivät ole aikuisikään mennessä oppineet solmimaan kengännauhoja ja erottamaan oikeaa ja vasenta toisistaan. Kun kyllähän kaikissa pohjoismaissa on toi juutalaisvihamielinen kansallisvastaissosialistinen ja antifasistisella tavalla fasistinen vihervasemmisto rakentanut hyvinkin monenlaista väkivaltaan, pelkojen ja uhkien luomiseen sekä poliittis-journalististen toverituomioistuimien suorittamaan vallan väärinkäyttämiseen nojaavia rakenteita.\nInnolla muuten odotan sitä että milloin Virheät ja Äärivasemmistoliitto yhdistyvät ja ottavat nimekseen Kansallisvastais-Sosialistinen Puolue tai jotain muuta sellaista. Tai vaikka Ruskeat Khmerit. Tai Kulttuurikommunistinen Uhristatuspuolue. Tai…\nHyvä oli Ykän teksti taas.\n7. lokakuuta 2014 klo 11.04\nTuo toimittajan posti on yksi vaikeimpia posteja. Päätoimittajakun käskee kirjoittaa tiedostavan jutun, vailla mitään totuuspohjaa, tietää toimittja joutuvansa kuseen joka tapauksessa; Jos en kirjoita voi tulla lähtö kilometritehtaalle, jos kirjoitan niin ne vittuilee mulle. Ole siinä sitten.\nOnhan niitä sitten jotka aidosti uskovat epistolaan mutta nämä henkilöt on luettava samaan luokkaan kuin uskossaan vahvat hiluli-saanaajat joita he itseasiassa ovatkin.\nKaltaiseni maanläheiset agnostikko punaniskat lienevät niitä "vihapuhujia" jotka "uhkaavat" em. henkilöiden mielenrauhaa, lähinnä naureskelemalla ja faktoja esittäen. Joten pyydän journalisteilta vilpittömästi anteeksi jos olen sitä mieltä että juttu on silkkaa paskaa ja täten loukkaan jonkun toimittajan egoa ja pyrin parhaani mukaan mitätöimään toimittajan väittämät faktoihin perustuen.\n7. lokakuuta 2014 klo 14.42\nTervehdys Castorille, Närpes Vargille, Strix Senexille, Vasarahammerille Anolle ja aNo:lle & kiitos kommenteistanne.\nCastor: Wikipedian mukaan on tommonen 50.000 – 60.000, ja se tod näk pitänee melko pitkälle paikkaansa. Suurin osa on tullut 1990-luvulta alkaen. Sitä ennenhän ei ollut paljon muita kuin tataarit, ja heistähän ei minulla ole pahaa sanaa sanottavana.\nNärpes Varg: Kiitokset. Ja kyllä ne heput tuomiot saivat, 9 – 11 vuotta. Sitä en tiedä, istuvatko tuomiotaan kokonaan.\nStrix Senex & Vasara: Nämä ruotsalaiset karikatyyrihahmot eivät todellakaan ikeniä naurata. Ajattelinkin vielä palata uudessa kirjoituksessa tähän von Bredowiin.\nAno: Tuo vihreitten ja vasureitten yhdistyminen ei muuten olisi mikään yllätys. melkein samaa settiä ne tarjoavat, tosin vasurit ovat vihreitä myötämielisempiä ns. edistykselliselle väkivallalle.\naNo: No vaikeahan se on, mutta minä pelkään, että nuorista toimittajista suurin osa ihan oikeasti uskoo tuohon epistolaan. Hyvä esimerkki toimittajasta, joka on tullut järkiinsä on Tapio Tuuri. Kaikkea lyckaa hänelle.\n7. lokakuuta 2014 klo 18.54\nBaltiassa ollaan taas kerran älykkäämpiä kun siellä ei ole hirveesti noita rauhanuskontolaisia. Jokunen tataari on Baltiaankin eksynyt tsaarinaikana, Liettuassa oli jokunen tataari Puola-Liettuankin aikana. Neuvostaikana eksyi jokunen azeri tai sitten niistä Keski-Aasian tasavalloista. Määristä ja prosenteista en tiedä. Veikkaan että uudempana itsenäisyysaikana, siis parinkymmenen vuoden ajalla, ei ole ollut merkittävää virtausta Lähi-idästä tai Afrikasta, ihan siksi kun Baltiassa ei ole anteliasta sossua.\n7. lokakuuta 2014 klo 20.25\nTervehdys, Vieras. Kun katsoo Baltian maitten historiaa, ymmärtää tietysti varsin hyvin miksi ne suhtautuvat kovin nuivasti sekä muualta väkisin tuotuihin ihmisiin että ideologioihin.\n7. lokakuuta 2014 klo 22.42\nKarim Abbas: 9v8kk(hovissa nousi 5kk, alunperin 9v3kk)\nAram Bibani: 11v\nAraz Bibani: 10v (Aramin isoveli)\nZakhariya Hassan: 10v\nBibanit taisivat olla tilaajia, muut leikkivät sytkärin kanssa?\nEli oliko se nyt niin, että alle 21v ensikertalaiset istuvat 1/3 tuomiosta?\nSuomalaisen "tiukan" käytännön mukaan 2015/2016 aikana taitavat viimeistään vapautua. :D\n7. lokakuuta 2014 klo 22.46\nMinulla oli ihan tosissaan vaikeuksia arvailla oliko tämä kirjoitus fantasiaa vai todenperäistä.. ei olisi mitenkään yllättävää, jos joku teini olisi kirjoittanut suvaitsevaisen kolumnin mainoslehteen, tai homman moderaattori pyytänyt käsittelemään nuorta ihmistä hellävaroen. Piti oikein tarkistaa, sen verran lähellä nyky"todellisuutta" kirjoitus on.\nNykyään on vaikeaa arvailla mikä on parodiaa ja mikä totta, huomattu toki jo aikaa sitten. Aikamme kuva.\n9. lokakuuta 2014 klo 21.21\nTervehdys Vittuuntuneelle NettoVeronmaksajalle ja Hep0selle & kiitos kommenteistanne.\nVNV: Kiitos lisäyksestä. Istuvat puolet tuomiostaan. Mutta jos ovat sitten ilman rikoksia kolme vuotta, niin sen jälkeen niitä käsitellään taas ensikertalaisena.\nHep0nen: Tää on osittain totta. Itse kirjoitus on stetsonista ja pohjautuu tietysti näihin vihaposteihin, joita kukaan ei ole vielä nähnyt, mutta tuo Hommaforumin moden kommentti on itse asiassa ollut joskus ehkä viisi vuotta sitten forumilla, tosin muokkasin sitä vähän ulkomuistista. Mode (muistaakseni Junakohtaus) esitti kommenttinsa, kun eräs lukiolaistyttö oli kirjoittanut johonkin maakuntalehteen niin monikulttuurisuutta ylistävän kirjoituksen kuin vain lukiolaistyttö pystyy ja siinä samassa ns. opetti isiänsä naimaan. Palaute oli varsin hyytävä, ja moderaattori hiukka jarrutteli.


Pari sanaa tietosuojasta – Susanna Paloheimo – muutoksentekijä\nMinulle sivustoni kävijöiden ja asiakkaideni yksityisyydensuoja on tärkeää. Sitoudun suojaamaan henkilötietoja ja muita sivustoni yhteydessä kerättäviä tietoja. Käsittelen niitä myös lainsäädännön edellyttämällä tavalla. Tämän tekstin tarkoituksena on kuvata niitä periaatteita ja käytäntöjä, joita noudatan sinun yksityisyydensuojasi turvaamiseksi. Tietoa kerään minä, Susanna Paloheimo, puh. 045 670 9561, yrityksessäni Mainemylly Suhina Oy, y-tunnus 103 7472-7\nSivuni ovat kaikille avoimia eikä sivujen selaaminen edellytä rekisteröintiä. Kerään tietoa verkkosivujeni kävijöistä, näiden käyttämistä selaintyypeistä, suosituimmista sivuista ja hakusanoista kehittääkseni sivustoani. Tätä tietoa kerään Google Analytics- ja Jetpack -ohjelmilla. Jos jätät kommentin blogitekstiini, kerään kommenttilomakkeessa olevat tiedot sekä käyttäjän IP-osoitteen ja selaimen versiotiedot roskaviestien tunnistamisen helpottamiseksi.\nSivustollani on käytössä evästeet, joilla tarkoitetaan pientä, käyttäjän tietokoneelle lähetettävää ja siellä säilyvää tekstitiedostoa, jonka avulla internetsivut tunnistavat sivulla usein vierailevat kävijät. Evästeiden avulla kerättyjä tietoja ei luovuteta kolmansille osapuolille. Verkkopalvelun kävijöistä ei kerätä henkilötietoja, joista yksittäinen kävijä voitaisiin tunnistaa. Tilastollisesti kerättyjä tietoja ei voi yhdistää toisiinsa.\nSivusto saattaa sisältää myös kolmansien osapuolten, kuten mittaus- ja seurantapalveluiden, evästeitä. Kolmannet osapuolet voivat asettaa evästeitä päätelaitteellesi, kun vierailet sivustollani.\nVoit halutessasi kytkeä evästetoiminnon pois päältä, jos et halua minun saavan edellä mainittuja tietoja evästetoiminnon avulla. Joidenkin sivujen häiriöttömälle toimimiselle evästeet ovat kuitenkin tarpeellisia.\nSivustoni saattaa sisältää linkkejä muiden tahojen ylläpitämiin verkkosivuihin. En vastaa näillä sivustoilla käytetyistä yksityisyydensuojakäytännöistä tai sisällöistä.\nPidätän oikeuden muuttaa tätä tekstiä tietosuojasta ilman erillistä ilmoitusta.


Hyvinkään SteelFest julkisti ensimmäiset esiintyjät ensi toukokuuksi - Metalliluola\nKoti Metalliluolan uutiset Hyvinkään SteelFest julkisti ensimmäiset esiintyjät ensi toukokuuksi\nHyvinkään SteelFest julkisti ensimmäiset esiintyjät ensi toukokuuksi\nKesän festarikauden perinteisesti avaava Hyvinkään SteelFest on julkistanut suuren joukon kiinnityksiä ensi toukokuuksi. Lavalle nousevat mm. hollannin death metal –legenda Asphyx, amerikkalainen Immolation, itävaltalainen Belphegor, norjalaiset Gaahls Wyrd ja Mysticum sekä saksalainen Nargaroth. Kotimaiset Horna ja Vargrav täydentävät kattausta. Festareille julkistetaan vielä 10-13 uutta esiintyjää. Steelfest järjestetään 17-18.5.2019. Liput ovat myynnissä Tiketissä.\nKatso yhtyekattaus kokonaisuudessaan alta:\nEdellinen artikkeliWildride Meksikon ruudinkatkussa uudessa kappaleessa “Showdown In Monterrey”\nSeuraava artikkeliMob Rules – Beast Reborn (2018)


Lukijoilta: Fariseus Susanna Koski | Pohjalainen\nYleisöltä Julkaistu 02.10.2018 00:01 (Päivitetty 02.10.2018 03:04)\nLukijoilta: Fariseus Susanna Koski\nOli uskomatonta tekstiä Susanna Koskelta (Pohjalainen 29.9.)! Koski, jolla oli alun perin mahdollisuus vahvistaa VKS:n asema laajan päivystyksen sairaalana, koettaa nyt selittää mustaa valkoiseksi! Hänen toimintansa johdosta päädyttiin 12 sairaalan malliin.\nKoski ei uskaltanut toimia Vaasan puolesta. Nyt hän yrittää työntää vastuun keskustalle (jolla toki oli sormensa pelissä) mutta fakta on, että Koski olisi voinut hoitaa asian kotiin.\nKysyn myös, miksi kokoomus puolueena on VKS:n laajaa päivystystä vastaan? Totean myös, että on turhaa selittää, että jonkin yksityiskohdan avaaminen hallituksen esityksestä olisi vaikeaa (Sari Raassina, kok.). Höpöpuhetta.\nKysymys on poliittisista lehmänkaupoista. No, toivotaan että äänestäjät muistavat asian, kun keväällä mennään vaaliuurnille. Uskon että, kokoomus ainakin Vaasassa tulee saamaan takkiinsa vaaleissa.\nOli myös vastenmielistä lukea Pekka Puskan selittelyä asiasta. On aivan turhaa selitellä, jos ei uskalla ottaa vastuuta omasta mielipiteestään vaan lykkää sen varamiehelle.\nJos tuon ikäinen poliitikko ei kestä painostusta, kannattaa poistua takavasemmalle ja pistää pää ns. ”puskaan”. Kaksinaamaista ja selkärangatonta peliä Puskalta.\nJo pelkästään VKS:n korkealaatuinen toiminta kaikilla osa-alueilla, saati sitten muut alueelliset seikat, puolustavat laajan päivystyksen pysymistä Vaasassa.


Jatkis: Julma kuu, osa 5 | Me Naiset\nJatkis: Julma kuu, osa 5\nklo 9:23 | 16.2.2011\n– Ei ruuanlaittotaito geeneissä kulje, Samuel huomautti tosikkomaisesti. – Se on tasan tarkkaan tahdon asia. Niin kuin kaikki muukin.\nPerjantai, lokakuun 29. päivä\nKatson harvoin televisiota, paitsi vanhoja hyviä elokuvia, silloin harvoin kun niitä tulee. Kanavia on aivan liikaa, mutta silti ohjelmistossa ei ole kehumista; melkein pelkkiä jenkkisarjoja, joita tuskin toisistaan erottaa.\nSuurin syy vähäiseen katseluun on kuitenkin vastapäinen talo. Mikään tositelevisio-ohjelma ei korvaa niitä näytelmiä, joita olen vuosien varrella päässyt seuraamaan omasta ikkunastani.\nNyt on kuitenkin tunnustettava, että pari päivää sitten juutuin katsomaan jotakin maalaismaisemissa tapahtunutta poliisisarjaa. Ei se mikään kummoinen tarina ollut, mutta eräs lause jäi vaivaamaan mieltä: ”Eilinen on vieras maa, sillä rajat on jo suljettu.”\nMuistan runollisen lauseen sanatarkasti ja jäin pohtimaan sitä pitkään. Mitä se oikein tarkoitti? Ettei entiseen voi koskaan palata? Että menneisyys on parasta unohtaa, koska sitä ei voi muuttaa?\nOlen ehdottomasti eri mieltä. Ei tapahtunutta voi tietenkään muuttaa, mutta menneisyyttä ei todellakaan ole pakko unohtaa. Sitä voi käsitellä. Ja ennen kaikkea voi estää menneisyyttä toistamasta itseään. Tai ainakin voi yrittää estää.\nPuhunko arvoituksilla? Mitäkö tarkoitan? En sano yhtään enempää, koska en ole vielä ryhtynyt tekemään päätöksiä. Niiden aika kyllä tulee, saattaa tulla piankin. Kaikki riippuu... No, antaa ajan kulua... Katsotaan...\nTänään kävelin pitkästä aikaa Hietaniemen hautausmaalla. Ehkä menin sinne siksi, että oli sumuisen harmaa päivä. Semmoinen sää, jolloin herkkäuskoisempi voisi kuvitella haamujen tanssivan iltahämärissä haudoilla.\nOli jo myöhäinen iltapäivä, ilta alkoi hämärtyä. Vaeltelin siellä täällä, lueskelin vanhojen hautakivien tekstejä ja menin lopulta uurnalehtoon. Seisoin kauan tutun pienen kivisen enkelin edessä ja annoin ajatusten vaeltaa vapaasti. Sillä tavalla syntyvät parhaat ideat ja suunnitelmat. Niitä ei pidä pakottaa.\nNaapuritalon Mustatukan olen nähnyt viikon aikana kadulla kolme kertaa. Kahdesti yksin ja yhden kerran Tyrkyn kainalossa, kun ne tulivat vastaan Kalevankadulla. Mies on yli päätä pitempi, nainen melkein hukkui hänen kainaloonsa. Mustatukka näytti onnelliselta, pakko myöntää.\nJuuri ennen kuin lähdin hautausmaalle, huomasin että Mustatukka oli saanut vieraan. Näytti olevan sama nainen, joka on käynyt siellä ennenkin, toisinaan yksin ja joskus parin lapsen kanssa. Ystävätär. Semmoinen viileän vaalea Grace Kellyn tyyppinen nainen, vaikka ei tietenkään lähimainkaan yhtä kaunis.\nIltaa kohden sumu tuntuu tiivistyvän. Ensi yönä en kiipeä ullakolle houkuttelemaan kuuta esiin.\nOleilen. Katselen ja odottelen.\n– No, mitä sanot? Kiira leväytti lehden Johannan eteen olohuoneen pyöreälle valkoiselle ruokapöydälle ja jäi seisomaan siihen kuin tuomionenkeli.\n– Mitä mun pitäisi sanoa? Johanna ihmetteli. Hän vilkaisi ystävätärtään. – Milloin sä tätä lehteä olet ruvennut lukemaan?\n– En milloinkaan, Kiira puuskahti. – Rakas aviomieheni – tai siis kohta ex-sellainen – toi sen ja sanoi, että kannattaisi tutustua naiseen, josta on tulossa seuraava rouva Paimio – paitsi ettei tuollainen jääkylmän näköinen tiukkapipoinen uraohjusfeministi tietenkään omasta sukunimestään luovu.\nJohanna käänteli sivuja ja levitti sitten kyseisen artikkelin eteensä.\n– Karsean näköinen tapaus, vai mitä? Kiira kurkki Johannan olan yli. Hän naputti etusormellaan aukeaman suurinta kuvaa.\n– Siis ihan järkyttävä, Kiira jatkoi mesoamistaan. – Mä en pysty edes ajattelemaan niitä kahta yhdessä, enkä varsinkaan sängyssä...\nJohanna kumartui katsomaan tarkemmin.\n– Ulkonäkö voi kuule pettää, hän mutisi. – Daamihan saattaa osoittautua varsinaiseksi tiikeriksi makuuhuoneessa. Odotas kun mä luen ensin...\n– Mä voin lukea sulle! Kiira tempaisi lehden itselleen. – Osaan jo koko jutun suunnilleen ulkoa. Kuuntele nyt tätä otsikkoakin: Elämä pakottaa tekemään valintoja, sanoo tähtijuristi Marjatta Väinölä, Kiira naukui. – Jumalauta, sanon minä joka en koskaan kiroile! Valintoja tosiaan, ja nyt se kusipää on valinnut mun mieheni!\n– Ei tosiaan oikein sovi sun suuhusi, Johanna huomautti. – Siis kiroilu. Kuulostaa väkinäiseltä.\n– Kuulostaa vai? Kiira heitti lehden takaisin pöydälle. – Jatkossa saat kyllä tottua siihen. Minähän en luovuta, taistelen loppuun asti!\n– Tuo muija on ainakin viisitoista eikä kymmenen vuotta Jarkkoa vanhempi, Kiira jatkoi. – Senhän nyt näkee yhdellä silmäykselläkin. Katso vaikka noita ryppyjä ja roikkuvia luomia ja karmeaa kaksoisleukaa. Ja niin tylsät kuteetkin sillä on, että pelkästään niiden vilkaiseminen alkaa haukotuttaa.\nJohanna puraisi poskeaan, ettei olisi purskahtanut nauruun. Hän yritti tutkia kuvia mahdollisimman puolueettomasti. Aika tavanomaisen näköinen, hillitysti meikattu, klassiseen valkoiseen paitapuseroon ja tummansinisiin pitkiin housuihin pukeutunut nainen. Lyhyet vaaleahkot hiukset, rannekello ja korvissa pienet helminapit. Ei mikään kaunotar mutta huoliteltu, asiallisen näköinen tapaus. Jostakin syystä naisen ikää ei mainittu missään yhteydessä.\n– Sori vaan, mutta ei näistä kuvista kyllä parhaalla tahdollakaan mitään kaksoisleukaa pysty erottamaan, Johanna huomautti varovasti. – Korkeintaan sillä on hiukan pehmentynyt leuanlinja. Se on muuten edessä meilläkin, ennemmin tai myöhemmin.\n– Ai pehmentynyt leuanlinja? Kiira matki. – Sehän on satavuotias!\n– Ei nyt sentään ihan... Johanna arveli ja sanoi sitten keittävänsä kahvit. Olisi mukava saada ystävätär hiukan rauhoittumaan.\n– Miksi sä mulle kahvia tyrkytät? Kiira ihmetteli. – Onhan sulla kai skumppaa jääkaapissa.\n– No on toki, mutta...\n– Korkkaa sitten, Kiira sanoi ja jatkoi, ennen kuin Johanna ehti edes vetää henkeä protestoidakseen: – Mulla on kuule koko viikonloppu aikaa. Ei tarvitse hakea Lucasta tarhasta eikä kuskata Keviniä lätkäharkkoihin. Jarkko lähtee nimittäin poikien kanssa risteilylle. Aikoo kuulemma puhua niiden kanssa tärkeistä asioista, vähän niin kuin miesten kesken, että sillä lailla... Voisin lyödä vaikka vetoa, että siellä hytissä on neljäskin henkilö ja se on takuulla nainen. Että äitipuoliehdokasta siinä sitten pojille esitellään, vaikka muija sopisi paremminkin niiden mummoksi, Kiira tykitti ja tyrkkäsi lehden lattialle.\n– Sulla saattaa ollakin, mutta mulla ei, Johanna huomautti lähtiessään keittiöön. – Siis koko viikonloppu aikaa. Mun pitäisi jo alkaa laittautua.\n– Laittautua? Miten niin? Oletko sä menossa jonnekin?\n– No olen, Johanna huokaisi ja mulkaisi kattoon. Olihan hän yrittänyt selittää menemisistään jo puhelimessa, mutta Kiira oli tapansa mukaan keskeyttänyt ja vain ilmoittanut tulevansa, kysymättä ollenkaan, sopisiko vai ei.\nJohanna oli juuri ja juuri ehtinyt töistä kotiin ja oli ripustamassa takkia henkariin, kun ovikello oli jo määrätietoisesti kilahtanut ja Kiira oli purjehtinut sisään, heittänyt lehden pöydälle ja ryhtynyt raivoamaan.\n– Minne sä olet menossa? Kiira näytti pettyneeltä niin kuin pieni lapsi, jonka lempilelu on hukassa.\n– Samuelin luokse syömään.\nJohannan ääni värähti. Oli ihana sanoa miehen nimi ääneen. Hän kurkisti keittiön baaritiskin yli, eikä pystynyt mitenkään poistamaan kasvoilleen juuttunutta typerän onnellista hymyä. – Siis hänen kotiinsa. Ensimmäistä kertaa. Tosi mielenkiintoista.\n– Ai? Kiira tuijotti ystävätärtään. Häneltä tuntuivat sanat loppuneen. Varjo välähti silmissä.\nKateutta? Johanna ihmetteli itsekseen, mutta torjui ajatuksen saman tien.\n– Että niin kuin tyyliin näytä-kotisi-niin-minä-kerron-minkälainen-ihminen-sinä-olet, Kiira sitten hymähti vaisusti. – Missä se tyyppi muuten asuu?\n– Ruoholahdessa, Johanna huokaisi. – Olenhan mä sen sanonut vaikka kuinka monta kertaa. Kuunteletko sä mua ollenkaan?\n– Kyllä mä... anteeksi... Kiira poimi lehden lattialta, avasi tutuksi tulleen aukeaman, tuijotti sitä hetken ja työnsi lehden syrjään.\n– Mulla vaan mielialat ajaa vuoristorataa kamalaa vauhtia...\n– Mä ymmärrän kyllä, Johanna sanoi samalla hetkellä, kun pullo poksahti. – Eikä sun tarvitse pyydellä anteeksi. Mä ymmärrän.\nJohanna oli edellisenä päivänä törsännyt järkyttävän kalliiseen aitoon samppanjaan ja ajatellut korkata sen Samuelin kanssa jonkin ihanan tapaamisen kunniaksi, ja kaikkein mieluimmin tietysti sängyssä.\nParhaan ystävättären sydänsuru oli kuitenkin vähintään yhtä pätevä syy korkkaamiseen. Tai oikeastaan vielä pätevämpi. ”Miehiä tulee ja menee, mutta älä ikinä luovu tosiystävistä”, oli Pirkko-kummillakin tapana muistuttaa.\nJohanna ojensi lasin Kiiralle.\n– Skål! Oletteko te... tuota... pystyttekö te Jarkon kanssa yhtään puhumaan, tai siis...\n– Kyllä me yritetään, Kiira huokaisi. – Vaikka eihän tässä ole vasta mennyt kuin muutama päivä. Se puhuminen on vähän semmoista... asiassa pysytään korkeintaan kymmenen minuuttia ja sitten alkaa huuto. Siis minä huudan.\nTarpeeton täsmennys, Johanna hymähti itsekseen.\n– Voisit muuten olla makutuomarina, hän sitten keksi.\nMaailmassa oli kaksi asiaa, jotka saivat Kiira Paimion ainakin hetkellisesti piristymään: lapset eli hänet omat poikansa ja vaatteet.\n– No siinä nyt ei ole paljon olemista, Kiira hymähti. – Eihän sulla ole muuta kuin mustaa.\n– Yllätys yllätys, mä shoppailin eilen vähän, Johanna virnisti ja lähti makuuhuoneeseen vaihtamaan vaatteita.\n– No hups! Kiira huudahti, kun Johanna palasi ja alkoi pyörähdellä limenvihreässä minimekossa ja mustissa sukkahousuissa. Jalkaansa hän oli sujauttanut piikkikorkoiset mustat kiiltonahkakengät.\n– Tosi cool, Kiira nauroi.\n– Ja hyvän näköistä materiaalia, Kiira lisäsi hipelöityään helmaa asiantuntevasti.\n– Ja salamannopea riisua, Johanna ei malttanut olla huomauttamatta. Olisin voinut jättää sanomattakin, hän sitten harmitteli itsekseen, kun hymy kuoli Kiiran kasvoilta. Ei pitäisi hehkuttaa omaa onneaan, kun toinen oli juuri eroamassa.\n– Mitä minä olen aina sanonut, Kiira sitten muistutti. – Että tummatukkainen...\n– Joo, tiedetään, Johanna keskeytti nauraen. – Että tummatukkainen hukkuu mustaan, ellei satu olemaan erityisen vahva persoona.\n– Juuri niin, Kiira sanoi. – Katso nyt itseäsi. Ihan niin kuin sä olisit herännyt henkiin tuossa mekossa. Väreissä on oikeasti taikaa.\n– Niinpä. Ja kyllä mä olenkin herännyt henkiin. Oikeasti.\nJohanna kaatoi lisää samppanjaa ja nosti lasinsa. – Skål! Mille otetaan? Hei otetaan... elämälle!\n– Missähän se mahtaa olla? Siis mun elämäni? Kiira huokaisi, mutta siemaisi lasistaan kunnon kulauksen. Aito samppanja oli ehdottomasti paras sydänlaastari.\nKello oli jo hiukan yli kuusi, ennen kuin Johanna onnistui kampeamaan Kiiran ulos. Sitä ennen hänen oli kuitenkin luvattava ehdottomasti soittaa heti tilaisuuden tullen ja kertoa ”kaikki”.\n– Enkä mä nyt todellakaan tarkoita ruokaa. Kiira iski silmää.\n– Tai mitä viiniä monsieur sen kanssa tarjosi. You know what I mean?\n– Kyllä kyllä, messi meni perille, Johanna nauroi ja melkein työnsi Kiiran ovesta rappuun. – Mun on ehdittävä vielä suihkuun.\n– Joopa joo, suihkunraikkaana sitä mennään...\nNaiset vaihtoivat poskisuukot ja Kiira lähti kipittämään portaita alas.\nJohanna oli tuskin ehtinyt sulkea ovea, kun ovikello soi.\n– Hemmetti, mä meinasin unohtaa sen lehden, Kiira sanoi ja paineli Johannan ohi olohuoneeseen.\n– Heittäisit koko läpyskän pois, Johanna ehdotti. – Miksi sä sillä itseäsi kiusaat?\n– Miten niin kiusaan? Kiira vaikutti hämmästyneeltä. – Minähän saan siitä jutusta energiaa.\nTuota voisi sanoa todelliseksi naisen logiikaksi, Johanna nauroi itsekseen suljettuaan oven uudelleen Kiiran perässä. Joka tapauksessa tuntui mukavalta, että ystävätär oli selvästi paremmalla tuulella kuin tullessaan. Eikä taistelutahtoa todellakaan puuttunut.\nMiksi ihmeessä Jarkko Paimio menisi vaihtamaan noin upean naisen johonkin keski-ikäiseen tähtijuristiin? Johanna ihmetteli. No, ehkä juuri siksi.\nJohanna siirsi vajaan samppanjapullon jääkaapin ovilokeroon. Siellä se saisi odotella parempaa hetkeä eli Samuelia. Kuplat säilyivät kylmässä oikein hyvin, kun pulloon pani korkin sijasta haarukan.\nSamppanjapullo oli puolillaan. Siis vielä puolet jäljellä, eikä vain puolet, Johanna ajatteli ja rupesi riisuutumaan. Tästä eteenpäin hän kääntäisi kaiken elämässään positiiviseksi.\nSuihkusta tultuaan Johanna kuljeskeli olohuoneessa hiuksiaan kuivatellen. Oli jo pimeää. Muutama valaistu ikkuna täplitti vastapäisen talon tummaa tiiliseinää. Melkein kaikissa niissä oli eteen vedetyt verhot tai sälekaihtimet.\nSamuel oli oikeassa, Johanna naurahti. Miksi ihmeessä sulkeutua verhojen taakse omassa kodissaan? Jos joku katseli, niin katselkoon.\nJohanna värähti muistaessaan, miten mies oli tipauttanut pyyhkeen lattialle ja kääntyillyt juuri siinä paikassa ilkosen alastomana merkillinen hymy kasvoillaan. Ja kohta se tapahtuisi taas, mutta tällä kertaa toisessa ikkunassa... Johannalle tuli kostean kuuma olo, posket alkoivat hehkua.\nValkoinen kissa istui vartiopaikallaan kolmannen kerroksen ikkunassa. Hetkeä ennen kuin Johanna lähti kylpyhuoneeseen meikkaamaan, huoneeseen syttyi himmeä valo. Joku ilmestyi ikkunaan ja alkoi silittää kissaa. Valo lankesi huoneen takaosasta, joten hahmo erottui vain tummana möhkäleenä.\nKylpyhuoneessa Johanna oli juuri vetämässä rajausta vasempaan alaluomeen, kun käsi pysähtyi kesken liikkeen. Hänelle oli tullut äkkiä omituinen olo. Ikään kuin joku olisi tarkkaillut.\n– Idiootti! hän ärähti ääneen. Niin kuin nyt kukaan olisi pystynyt tirkistelemään suljettuun ikkunattomaan kylpyhuoneeseen. Kuvitteletko sä olevasi jossakin kauhuleffassa, jossa kuljetaan seinien läpi? hän kyseli ivallisesti itseltään.\nUhka. Johanna hätkähti. Aivan kuin joku olisi sanonut sanan ääneen. Mistä ihmeestä nimenomaan se sana oli juolahtanut hänen mieleensä?\n– Idiootti! Johanna tuhahti uudelleen ja keskittyi luomirajaukseen. Hän tarkasteli kriittisesti lopputulosta, eikä ollut täysin tyytyväinen.\nEhkä kannattaisi pyrkiä kosmetologikouluun, hän pohti. Voisi ruveta heittämään keikkaa ja ennen pitkää saattaisi päästä vaikka televisioon töihin, tai johonkin filmiyhtiöön.\nTäytyy puhua Samuelille, Johanna päätti ja sulki meikkipussin. Vatsassa läikähti. Upeaa, kun oli joku viisas ja luotettava ihminen, jonka mielipidettä saattoi kysyä. Ja että se ihminen vielä sattui olemaan maailman ihanin mies.\nSamuel oli kutsunut Johannan kotiinsa Ruoholahteen puoli kahdeksaksi.\n– Tasan puoli kahdeksan, hän oli tähdentänyt, eikä huomautuksesta voinut erottaa vitsin puolikastakaan.\nTäsmällisyyshän merkitsee luotettavuutta, Johanna oli ajatellut ja sanonut sitten ilmestyvänsä paikalle hyvissä ajoin.\n– Ei mitään hyvissä ajoin, vaan tasan puoli kahdeksan, Samuel oli toistanut. – Ei myöhemmin eikä myöskään aikaisemmin.\n– Asia harvinaisen selvä, Johanna oli nyökytellyt ja todistellut sitten itselleen, että varmasti hän vain kuvitteli miehen kuulostaneen jotenkin tosikkomaiselta. Samuelhan nauroi paljon. Ja hänellä oli harvinaisen ihana nauru. Aivan niin kuin äänikin.\nHe olivat tavanneet kuluneen viikon aikana vain kerran, kun Samuel oli keskiviikkona iltapäivällä yllättänyt ja ilmestynyt Stockmannille. Oli ensin seisonut pitkään pylvään varjossa, seurannut Johannan työskentelyä ja kävellyt sitten leveästi hymyillen osastolle.\n– Sinä olet hyvä myyjä, hän oli ilmoittanut. – Tarkkailin sinua tuolta sivusta. Voisit kyllä hymyillä asiakkaille hiukan enemmän, se tekee aina vaikutukseen.\nJohannan sydän oli alkanut takoa hurjasti. Samuel oli ollut häikäisevän hyvän näköinen pitkässä kanelinruskeassa takissaan ja mustassa poninhännässään.\nJohanna oli ollut sillä hetkellä yksin osastolla. Mikä harmittava takaisku, hän pahoitteli itsekseen. Hän olisi halunnut esitellä Samuelin sekä Tiialle että varsinkin Saralle. Tai olisi ainakin näyttänyt, että tässä nyt oli hänen miehensä. Että he olivat pari. Että he kuuluivat yhteen.\nSamuel oli lähtenyt hoitelemaan joitakin asioitaan ja palannut, kun Johannan työvuoro oli ollut päättymässä. Hän kertoi vieneensä aikaisemmin päivällä auton huoltoon, mutta sanoi saattavansa Johannan kotiin.\nJohanna oli sipsuttanut onnellisena miehen kainalossa pitkin Kalevankatua, hymyillyt rakastuneen naisen hymyä kaikille vastaantulijoille – ja pettynyt pahasti kotiovella. Samuel oli sanonut jatkavansa saman tien matkaa.\nSiinä he olivat seisoneet muutaman kiitävän hetken, ja sitten pieni hymy oli alkanut nykiä miehen suupielessä.\nSe härnää minua, Johanna oli ehtinyt tuskin ajatella, kun Samuel oli jo esittänyt päivälliskutsunsa ja lisännyt perään osoitteensa sekä ovikoodin.\n– Pidä koodi mielessäsi tai pane jonnekin muistiin, mies oli painottanut. – Minä annan sen vain kerran.\nMiksi kummassa? Johanna oli ihmetellyt itsekseen. Hän oli tallentanut numerot saman tien kännykän osoitekirjaan. Nimeksi hän oli naputellut ”rakas”, mutta sitä Samuel ei sentään nähnyt.\nSe ei ole vielä kertaakaan sanonut suoraan rakastavansa mua, Johanna oli pohtinut kotiin mennessään. No, se aika kyllä tulee. Ja onhan se osoittanut sen muuten niin monella tavalla.\nJohanna lähti kotoa hiukan seitsemän jälkeen. Ensin hän ajatteli tilata taksin, mutta muutti saman tien mielensä. Oli sumuinen mutta yllättävän lämmin sää, ja toisaalta matka Eerikinkadulta Ruoholahden metroaseman tuntumaan oli naurettavan lyhyt. Sitä paitsi, jos taksi ei tulisikaan ajoissa ja hän myöhästyisi, niin... Hän ei halunnut edes ajatella sitä mahdollisuutta loppuun asti.\nVielä viime hetkellä Johanna pohti kuumeisesti, pitäisikö vihreä minimekko sittenkin vaihtaa kokomustaan. Ei, hän sitten päätti tiukasti, kietoutui mustaan viittaan, sujautti matalakorkoisemmat nilkkurit jalkaansa ja kiiltonahkapiikkarit kenkäkassiin. Tuliaisviinipullo mahtui samaan laukkuun. Johanna oli päätynyt lopulta punaviiniin, vaikka Samuel ei ollut suostunut paljastamaan menyytä.\nVaikka Johanna käveli rauhallisesti, hän oli perillä jo seitsemää minuuttia vaille puoli kahdeksan.\nOttaisiko riskin? hän mietti sormi valmiiksi ovikoodistolla. Ei missään tapauksessa, kutsuhan oli kuulunut täsmälleen puoli kahdeksaksi.\nJohanna jäi seisoskelemaan kadulle ja katseli aikansa kuluksi, miten metropysäkin sisäänkäynti nieli ja sylki ihmisiä sisuksiinsa ja ulos. Siinä oli suurkaupungin tuntua, metropolimaisuutta.\nOikeastaan harmi, että hän sattui asumaan sen verran kaukana lähimmästä pysäkistä, että metroa ei juuri tullut käytettyä. Toisaalta ratikan äänet kantautuivat hyvin kesäisin makuuhuoneen avoimesta ikkunasta. Se kuulosti rauhoittavalta, melkein kuin unimusiikilta.\nKahta minuuttia vaille puoli kahdeksan Johanna paineli koodin. Kuului napsahdus, ja ovi aukesi.\nJohanna tutki asukastaulua. Toiseksi ylimmässä kerroksessa näytti olevan kaksi Mäntystä. Toinen tarkoitti varmaankin Samuelin vastaanottoa.\nJohanna astui hissiin, ja tunsi, miten sydämenlyönnit kiihtyivät sitä mukaa kuin hissi hurisi ylös. Häntä oli alkanut jännittää tolkuttomasti.\nHän oli oikeassa: yhdessä ovessa oli tosiaan pieni vastaanottokyltti. Viereisessä luki tavanomaisesti pelkkä Mäntynen.\nJohanna vilkaisi kännykän kelloa, joka näytti varmasti oikeaa aikaa. Tasan puoli kahdeksan.\nHän henkäisi syvään ja painoi ovikelloa.\nOvi aukesi välittömästi. Aivan kuin Samuel olisi seisonut sen takana odottamassa.\n– Hei ja tervetuloa, mies hymyili.\nJohanna katsoi häkeltyneenä Samuelia ja sitten hänen ohitseen eteiseen. Katossa oli kaksi pientä valospottia, mutta silti eteinen näytti pimeältä luolalta. Seinät ja katto olivat pikimustat. Samoin lattia, jota halkoi kulmasta kulmaan kaksi leveää valkoista viivaa.\n– Reagoit ihan samalla tavalla kuin kaikki muutkin, Samuel hymyili tyytyväisenä. – Noin käy jokaiselle, joka tänne tulee. Kovin moni ei kyllä pääsekään. Mutta tule nyt ihmeessä sisään.\nJohanna astui eteiseen niin kuin hidastetussa filmissä ja antoi Samuelin ottaa viitan. Hän horjahti vaihtaessaan kenkiä, mutta ei menettänyt tasapainoaan.\n– Nätti mekko, mies huomautti. – Tosin esimerkiksi voimakas syklaami sopisi sinulle paremmin.\n– Kiitos, Johanna töksäytti hämmentyneenä. Pahuksen pahus, juuri syklaaminpunaista hän oli toisena vaihtoehtona harkinnutkin. Olisi pitänyt...\nHän kaivoi viinipullon laukusta ja ojensi sen Samuelille. Toivottavasti mies ei huomaisi nihkeän kosteiden sormien jättämiä jälkiä.\nSamuel käänteli pulloa. – Sattuu olemaan lempiviinejäni.\n– Telepatiaa, Johanna sanoi ja purskahti nauruun. Samanaikaisesti helpotuksesta ja jännityksestä.\nSamuel katsoi häntä ilmeettömänä. Sitten tutut pystyjuovat ilmestyivät silmien väliin.\nSe näyttää jotenkin paholaismaiselta. Johanna hätkähti omaa ajatustaan. Tässä mustassa luolassa... Hän ei saanut naurua millään loppumaan. Kohta se muuttuisi nikotukseksi.\n– Lopeta! Samuel sylkäisi suustaan.\nNauru katkesi siihen paikkaan. Johanna tuijotti miestä pelästyneenä. – Anteeksi, hän mutisi.\n– Sinulla on ruma nauru, Samuel huomautti kylmästi. – Kova ja kimeä. Minähän sanoin, että hymyile asiakkaille, mutta en käskenyt nauraa.\n– En, mä... Johanna huojui korkeilla koroillaan ja veti mekon helmaa alemmaksi.\n– Mutta hei, Samuel sitten sanoi ja muuttui sekunnin murto-osassa tavalliseksi hurmaavaksi itsekseen. – Älä kuule vanhan psykiatrin puheista välitä. Enhän mä ole vielä edes toivottanut sinua kunnolla tervetulleeksikaan.\nJohanna hukkui miehen tiukkaan syleilyyn. He huojuivat ja seisoivat siinä niin pitkään, että Johanna tunsi miten Samuelin housujen etumus alkoi vähitellen paisua. Sitten mies päästi hänet äkkiä irti, melkein sysäsi syrjään, otti viinipullon mukaansa ja kehotti asettumaan taloksi.\nOlohuoneen kynnyksellä Johanna hämmästyi uudelleen. Kolme seinää oli maalattu häränverenpunaisiksi, samoin katto. Valtava taulutelevisio peitti lähes puolet mustaksi maalatusta takaseinästä. Muita tauluja ei seinillä ollutkaan. Parvekkeen verhottomista isoista ikkunoista avautui näkymä iltavaloissa kylpevälle kanavalle.\nHuoneessa oli musta, hiukan kulunut nahkasohva, kaksi samaan sarjaan kuuluvaa nojatuolia ja niiden välissä matala savulasinen sohvapöytä. Yhdellä seinällä seisoi iso lähes tyhjä palisanterikirjahylly.\nMiksi sillä ylipäätään on kirjahylly? Johanna ihmetteli itsekseen, mutta katsoi parhaaksi olla kysymättä.\n– Kävisikö dry martini, Samuel pikemminkin totesi kuin kysyi. Hän ei ollut huomaavinaankaan Johannan hämmennystä.\n– Oikein hyvin, kiitos. Johanna nielaisi ja ajatteli, että nyt oli oltava varovainen. Hän ei ollut koskaan oikein kestänyt viiniä väkevämpiä juomia.\n– Hyvä, menen keittiöön fiksaamaan drinkit, Samuel sanoi. – Katsele ihan rauhassa ympärillesi.\nSamuel hävisi keittiöön, ja Johanna jäi seisomaan keskelle olohuonetta. Oli aivan hiljaista, vain keittiöstä kuului vaimeita kolahduksia. Ihan niin kuin oltaisiin irti muusta maailmasta, Johanna ajatteli ja kurkisti sitten viereiseen huoneeseen, jota valaisi hämärä yöpöydän lamppu.\nJohanna henkäisi. Taas melkein pelkkää mustaa: seinät, vuode, lampun silkkinen varjostin. Vaatekaappirivistön joka toinen ovi oli maalattu punaiseksi. Se oli myös vallitseva väri sängyn yläpuolella roikkuvassa isossa surrealistisessa taulussa.\nMitä se oikein esitti? Hevosta vai ihmistä vai kentauria vai niitä kaikkia yhdessä ja erikseen? Johanna kumartui tutkimaan vielä lähempää, mutta ei löytänyt taulusta minkäänlaista signeerausta.\nHuolellisesti pedatussa sängyssä ei ollut päiväpeittoa. Johanna vilkaisi nopeasti olkansa yli ja kumartui sitten hypistelemään lakanoita. Paksua himmeästi hohtavaa satiinia.\nÄkkiä varjo lankesi lattialle, ja Johanna käännähti pelästyneenä. Samuel seisoi oviaukossa lasit kädessään, oli ilmestynyt siihen täysin äänettömästi.\n– Taivas että mä säikähdin! Johanna huudahti. – Mä en yhtään kuullut, kun...\n– Anteeksi, ei ollut todellakaan tarkoitus pelästyttää, Samuel sanoi ja ojensi lasin. – Mitä nopeammin juodaan nämä, sitä nopeammin päästään syömään. Skål ja vielä kerran tervetuloa.\n– Kiitos ja skål. Johanna otti niin pienen kulauksen kuin ikinä kykeni, mutta sekin vähä poltteli ikävästi kurkussa.\nSamuel hymyili lämpimästi lasinsa takaa. Juuri tuollaisena mä sen haluan, Johanna ajatteli. Tuollaisena se on oikea Samuel. Minun mieheni.\n– Mua kiinnostaisi tietää, onko tämmöinen jotenkin tyypillistä psykiatrille, Johanna sitten sanoi ja pyöräytti päätään.\n– Mikä tämä? Samuel hymyili edelleen, mutta silmät olivat tummuneet, näyttivät täysin mustilta.\n– Tämä... siis se, että sulla on täällä niin paljon mustaa, seinät ja kaikki... Johanna katseli ympärilleen. Hän tunsi olonsa äkkiä epävarmaksi, vaikka miehen hymy ei ollut kadonnut minnekään.\n– Ehkä se kuvastaa sieluani, Samuel kuiskasi silmät viiruina ja purskahti sitten nauruun.\nJohanna yhtyi nauruun, hillitysti. ”Sinulla on ruma nauru...” Sanat kaikuivat korvissa.\n– Etkö sä vieläkään kerro, mitä me syödään? Johanna uteli ja sai ensin pelkkää naurua vastaukseksi.\n– Kohtahan se nähdään, Samuel sanoi. – Sä voisitkin jo käydä pöytään. Ruoka on valmiina uunissa. Ei kaipaa kuin hienosäätöä...\nSamuel hävisi taas keittiöön.\nRaskasrakenteinen suorakaiteen muotoinen pöytä oli sijoitettu syvennykseen keittiön tuntumaan. Se oli petsattu tummaksi ja näytti aidosti vanhalta.\nPöytä oli katettu valmiiksi. Korkeajalkaiset viinilasit, isot mustat lautaset punaisilla tableteilla. Aterimet oli aseteltu matemaattisen tarkasti vierekkäin mustille paperiserveteille, joita koristi valkoinen sädehtivä sydän.\nLautaset kuuluivat tuttuun Teema-sarjaan, ja samanlaisia servettejäkin Johanna muisti nähneensä jollakin Tukholman-reissulla. Koko kattaus olisi näyttänyt kodikkaan tavalliselta tässä erikoisessa asunnossa – ellei lautasia olisi asetettu vierekkäin ja siten, että he joutuisivat istumaan selin huoneeseen, kasvot ikkunaan.\nTaas vierekkäin, ihan niin kuin silloin Kosmoksessa...\nJohannan sydän alkoi takoa. Se kauhea pysähtynyt hetki välähti jälleen kirkkaana mielessä, eikä suostunut poistumaan ennen kuin Samuel tuli keittiöstä pataa päänsä päällä kantaen ja vihellellen.\n– Ihana tuoksu! Johanna huudahti. – Jotakin aasialaista vai?\n– Eipäs olekaan. Saat ruveta arvailemaan, kunhan ensin maistat. Tämä pata on niin täyttävää, etten edes ajatellut mitään alkupaloja. Ja jälkiruoka tietysti nautitaan sängyssä.\nSamuelin silmät kimaltelivat mustina. Johannan jalat olisivat pettäneet, ellei hän olisi jo istunut.\n– Saanko? Samuel nosti sekä Johannan lautaselle että omalleen kaksi kauhallista tummanruskeaa pataa. – Tämä on hautunut yli kolme tuntia, joten ainakin sen pitäisi olla kypsää. Skål.\nSamuel siemaisi viiniä ja melkein heittäytyi lautasen ylle.\nTaas ihan niin kuin Kosmoksessa... Johanna ajatteli. Haarukka ja veitsi väärissä käsissä. Ja sitten, aivan varoittamatta, häntä alkoi jälleen naurattaa. Nauru pulppusi jossakin syvällä ja yritti väkisin pintaan, vaikka hän yritti kaikin tavoin estää. Hysteria oli vaarallisen lähellä.\nAjattele jotakin surullista ja kauheaa, Johanna psyykkasi itseään lievässä paniikissa. Ajattele vaikka... ajattele, että Samuel jättää sinut...\nSe tehosi. Enää ei naurattanut. Johanna nielaisi, poimi lihapalan haarukkaan ja maistoi.\n– Ihanaa! hän huudahti. – Mielettömän hyvin maustettu, siis niin kuin voimakkaasti mutta ei yhtään liikaa. Ja tosi hyvää lihaa, niin mureaa, että tuskin tarvitsee pureskellakaan. Tästä meidän mutsi olisi kyllä kateellinen.\n– Ai äitisi? Hän on hyvä kokki?\n– Joo, se on varsinainen mestarikokki, mutta taito ei ole ikävä kyllä kulkenut geeneissä äidiltä tyttärelle.\nJohanna vilkaisi Samuelia huolestuneena, mutta tämä näytti taas keskittyneen syömiseen.\n– Nyt kyllä kerrot, mitä lihaa tämä oikein on, hän sitten pyysi.\n– Minähän pyysin arvaamaan.\n– Lammasta, possua, strutsia? Johanna luetteli yhtenä litaniana.\n– Kolme kertaa väärin.\n– No jotain hyvää härkää?\n– Taas väärin.\n– Mä en nyt ihan totta arvaa, Johanna puuskahti. – Mä luovutan. Sano nyt!\nSamuel taputti huolellisesti suupielensä ja katsoi sitten Johannaa härnäävästi hymyillen.\n– Otsoa, hän sanoi. – Mesikämmentä.\n– Mitä? Johanna nielaisi.\nJohanna tuijotti miestä järkyttyneenä. – Tarkoitatko sä, että me syödään tässä karhunlihaa? hän kysyi ääni väristen.\nSamuel nyökkäsi. Hymy oli levinnyt korviin, mutta Johannan silmissä se näytti irvistykseltä.\nJohanna heitti servetin lattialle. – Mä en... hän änkytti. – Mun on mentävä...\nJohanna oli varma, ettei ehtisi vessaan, ennen kuin oksennus tulisi. Hän yritti nousta, mutta Samuel tarttui häntä kädestä ja tempaisi takaisin istumaan.\n– Ensin syöt lautasen tyhjäksi! mies ärähti.\nJohanna yritti nousta uudelleen, mutta samalla hetkellä hirveä kipu viilsi oikeaa kättä.\nSamuel oli iskenyt hampaansa hänen ranteeseensa.


Kiila - Ville Tolvanen\n17.05.2020 | Omistajuus | Ville Tolvanen\nJokaisessa liiketoiminnassa on aina kehittämistä. Jokaisesta organisaatiosta löytyy aina tehostettavaa ja viilaamista. Säästämällä prosentteja ja lisäämällä samalla tuloja syntyy kiila, jonka arvo on vuosien kuluessa uskomaton.\nVelaksi tai pääomatuloilla elävä yksinyrittäjä, vaikkapa lääkäri tienaa kiilalla kymmenessä vuodessa urheiluauton. Ferrari maksetaan siirtämällä verotusta palkanmaksusta pääomatuloihin. Kiilan hyödyntäminen vaatii pitkäjänteistä suunnittelua, sitoutumista säästäväisyyteen ja kovaa työntekoa.\nKriisi on hyvää aikaa ottaa kiila käyttöön. Miettiä uusia investointeja, keskittymistä olennaiseen ja karsia kuluja, turhaa ja tuottamatonta. Jokainen ihminen ja organisaatio voi ottaa kriisin ja sen jälkeisen ajan terästäytymisen aikana. Lisätään liikettä, happea, tasapainoa, vähennetään läskiä, ylimääräistä ja tarpeetonta.\nTunnen paljon yrittäjiä ja yrityksiä, omistajia, jotka ymmärtävät arvokiilan merkityksen ja pitkäjänteisen vaikutuksen. Ajattelu on sukua korkoa korolle ajattelulle, mutta ideana on keskittymisen kautta lisätä tuloja ja vähentää menoja. Lopputulos on vaurastuminen.\nIso kiila ja sen vaikutus voi syntyä pienistä asioita. Perheessä kaksi autoa on iso kuluerä. Kaukana asumisen hintaetu sulaa usein liikkumisen kustannuksiin. Yksinyrittäjän pitäisi oppia jotain FIRE-ajattelusta. PK yritys voi virtualisoida ja ulkoistaa, isompi yritys johtaa kiilaa hankkeiden ja ohjelmien kautta.\nMiten sinä kulutat, tienaat ja elät tulevat viisi vuotta. Ympäristö muuttuu ja tarjoaa saman mahdollisuuden meille jokaiselle. Mieti mihin tulevat vuodet valuvat ja mitä saat niistä tiristettyä. Hyvien ja huonojen valintojen ero on usein pieni hetkessä, mutta kerrannaisvaikutukset ajan kanssa valtavat.


FLIPPED CLASSROOM KURSSILLA MA2 ( lukuvuosi 2013 - 2014)\nJaksossa 2 alkoi pitkän matematiikan kurssi MA2, johon läytyy tosi hyvät opetusvideot Opetus.tv sivustolta.\nOnnistuin vakuuttamaan opiskelijoille, että kurssi voitaisiin opiskella Flipped Classroom menetelmällä:\nKäytin motivoinnissa apuna edellisen kurssin itsearviointia, jonka suoritimme tämän kurssin ensimmäisellä tunnilla ja mm. seuraaviakysymyksiä:\nOnko sinulle joskus käynyt oppitunnilla näin:\n•TIPUT KÄRRYILTÄ, koska opettaja etenee liian nopeassa tahdissa\n•TIPUT KÄRRYILTÄ, koska keskittymisesi herpaantui hetkeksi\n•TIPUT KÄRRYILTÄ, koska väsyttää/ sattuu mahaan/ on nälkä tms.\n•KYLLÄSTYTTÄÄ, koska opettaja etenee liian hitaasti\n•HALUAISIT KYSYÄ, mutta opettaja opettaa jo uutta asiaa\n•HALUAISIT, että asia opetetaan uudelleen OLIT SAIRAANA ja siksi nyt ihan pihalla\nLisäksi olin panostanut kurssin helppokäyttöisyyteen eli olin tehnyt kurssille oman sivuston,josta läytyi kaikki kurssimateriaali - sekä opetusvideot, hyvityspistetaulukko että aikataulu.\nKahden viikon opiskelun jälkeen tein pienen palautekyselyn SOCRATIVElla:\n26 opiskelijasta 25 halusi jatkaa tällä menetelmällä; 1 ei olisi halunnut jatkaa, koska ei pysty kantamaan itse vastuuta omasta opiskelustaan ja 1 ei osannut sanoa.\nPalautteen kannustamina jatkoimme kurssin loppuun asti - koe on ensi viikolla, katsotaan sitten, miltä tulokset näyttävät.\nTÄSSÄ VIELÄ OPISKELIJOIDEN PALAUTETTA kysymykseen\n" Haluatko jatkaa Flipped Classroom menetelmällä? MIKSI ?\n•Kyllä, opetus videoita on hyvä katsoa monta kertaa uudelleen jos ei ymmärrä kaikkea\n•Kyllä, koska tunneilla saa enemmän aikaiseksi\n•Haluaisin jatkaa tätä, koska mielestäni tämä on ollut selkeämpi, sillä kun kotona harjoittelee etukäteen miten seuraavan tunnin laskuja lasketaan, pääsee heti tunnilla laskemaan. On myös hyvä, että aikaa ei kulu tunnilla niin paljoa opetukseen ja opettajalla on enemmän aikaa neuvoa.\n•Kyllä haluan sillä tää on selkeetä ja on tullu tehtyä paljon enemmän tehtäviä ja niitä tekemällähän oppii ! Oppii ottamaan itse vastuuta oppimisesta ja jos on poissa tunneilta niin pystyy katsomaan videon kotona eikä jää opetuksesta jälkeen :)\n•Haluaisin, koska malliratkaisujen avulla olen oppinut myös vaikeimmista tehtävistä ja niiden laskemisesta , eikä tehtävä ole jäänyt sen takia tekemättä etten olisi tiennyt miten se ratkaistaan. Tunnilla ehtii laskea tosi paljon enemmän kuin silloin jos aikaa menisi muistiinpanojen kopioimiseen.\n•En halua, koska olen huono pitämään huolta itse että pysyn tahdissa, ja olen tottunut oppimaan menetelmällä jossa opettaja kertoo asiat ensin taululla ja sen jälkeen lasketaan\n•Osittain kyllä osittain en. Asiat oppii hyvin kun joutuu oikeasti miettimään asioita itse, mutta ison treeni määrän takia aina ei ole aikaa opetella asioita kunnolla kotona.\nPalautekyselyssä kysyttiin myös näitä:\nLähettänyt Sirpa Suontausta klo 6.00\nPADLET.COM Mielenkiintoinen, ilmainen ohjelma ......\nFLIPPED CLASSROOM KURSSILLA MA2 ( lukuvuosi 2013 -...\nKOKOELMA TVT-JUTUISTA VUOSILTA 2012-2013 SOCRATI...\nItsearviointilomake kurssilla MA 2Google Drive pal...\nGoogle Drive jaettu dogumentti FY1-kurssi...\nGLOBILABIN Labdisc-mittauksia opiskelemassa 9.10.2...\nMAOL-PÄIVÄT JYVÄSKYLÄSSÄ 5.10.2013 Lauantaina ...


How queer! - Pieni elokuvablogi: syyskuuta 2010\nNyt osui eteen koko blogin ensimmäinen kunnon kakkapökäle. Tekken -pelit ovat olleet itselleni rakkaita siitä lähtien, kun sain joululahjaksi PlayStation 2:sen ja ostin sille ensimmäisen pelini: Tekken Tag Tournamentin. Vuosien saatossa sille ovat tehneet seuraa Tekken, Tekken 4 ja Tekken 5. Olen aina pitänyt tappelupeleistä ja Tekken on kyseisen genren parasta antia.\nTekken -elokuvaa on saanut odottaa monta vuotta. Niinpä tämän tekeleen olisikin kuvitellut olevan miljoona kertaa parempi. Alkuperäisiä Tekken -hahmoja (tai ennemminkin niiden varjoja) leffassa näkee vain kourallisen. Tarina sijoittuu Tekken Cityyn, jossa asiat ovat surkeasti. Tekken Corporation (miksei Mishima Zaibatsu? Tai Tekken Force?) hallitsee kovalla kädellä. Jin Kazaman äiti Jun tapetaan ja nuorukainen päättää ottaa osaa Iron Fist -turnaukseen voidakseen kostaa Tekkenin pääjehulle Heihachi Mishimalle. Karsinnassa hän voittaa Marshall Law'n ja pääsee mukaan itse kisaan.\nItselläni eniten ihmetystä herättää se, miksi kaikkein mielenkiintoisimmat jutut on jätetty juonesta pois. Eikö Mishiman suvussa ilmenevä paholaisen geeni olisi ollut huomattavasti mielenkiintoisempi tarinan ydin? Elokuva ei myöskään seuraa peleistä tuttua juonta tai timelineä. Esimerkiksi Jinin manageriksi alkaa Steve Fox -niminen häiskä, joka kertoo aiemmin olleensa Iron Fist -taistelija. Wtf.\nTekken -hahmot ovat jossain määrin tunnistettavissa, mutta jokainen on vain yksiulotteinen varjo alkuperäisestä itsestään. Taistelulajitkaan eivät täysin vastaa pelissä nähtyjä muuvseja (mikä on ehkä suurimpia pettymyksiä koko leffassa). Ja kaikki puhuvat englantia. Tietysti. Taistelun tuoksinassa vilahtelevat aiemmin mainittujen lisäksi Anna ja Nina Williams, Eddy Gordo, Christie Monteiro, Raven, Yoshimitsu ja Bryan Fury. Ja se venäläinen dude, jonka nimeä en ikinä muista kun en ole pelannut Tekken 6:sta tai Tekken 5: Dark Resurrectionia. Kazuyakin on tietysti mukana, mutta hänen kohdallaan hahmon suunnittelu on mennyt eniten mäkeen. Kazuyasta on tehty sadistinen, pinnallinen kusipää, jolla ei sitten muita luonteenpiirteitä olekaan. Heichachista taas on tehty outo semi-hyvis. Wtf x 2.\nKazuya Mishima. Ehkä.\nVäsähtäneet siskokset Nina ja Anna Williams.\nNo niin, eli Jin pääsee ottelemaan kovia nimiä vastaan Iron Fist -turnauksessa. Kun Kazuya saa tietää, että Jin on hänen poikansa, kyynisen miehen murhanhimoisuus vain yltyy. Kazuya yrittää syrjäyttää isänsä Tekken Corporationin johtajana ja ottaa Jinin päiviltä. Paha saa tietysti palkkansa ja plaa plaa. The usual stuff. Mielenkiinnotonta, muovista, tunteetonta. Tekkenistä löytyy hyvin vähän, jos yhtään kehuttavaa. Näin jälkeenpäin elokuvaa ajatellessa mieleen tulee vain noin tuhat erilaista tapaa kertoa, miten perseestä tämä tekele on. Jos hyviä juttuja nyt on pakko keksiä... Musiikki ajoittain ok, kuvat useimmiten ihan jees. Perus.\nEddy Gordo VS Raven.\nAi niin, yksi vittumaisimpia (vaikkakin ehkä tiettyyn rajaan asti hauskimpia) juttuja leffassa ovat Jinin jatkuvat äiti -flashbackit. Aina kun taistelussa tulee paha paikka, äiti -flashback to the rescue! Mietimmekin miksei tällaista toimintoa ole itse pelissä. "Olet häviöllä ja voit nyt painaa muistele äidin taisteluneuvoja -nappia, jonka ansiosta saat lisää energiaa."\nYksi leffan noin tuhannesta äiti -flashbackista.\nTäydellisessä maailmassa (= minun pääni sisällä) Tekkenistä tehdyn leffan olisi pitänyt olla edes hieman pelin juonen kaltainen. Tällaisenaan se on vain onneton sekamelska, joka ei tarjoa mitään kiinnostavaa, mistä ottaa kiinni. Loppuun tämä kannattaa katsoa vain jos haluaa nähdä maailman antikliimaksisimman loppukohtauksen.\nBonus-screencap: Christie Monteiron perse. Mitäpä tähän enää lisäämään.\nOma arvosana: 2.4/10\nTunnisteet: 2010-luku, martial arts, toiminta, videopelit\nLähettänyt Sanna klo 15.36 1 kommentti:\nOlen koko pienen ikäni ollut suuri animaatioiden ystävä. Lapsena eniten kiinnostivat vanhat Aku Ankat ja Warner Brothersin piirretyt, sekä Disneyn klassikot. Olin vieläpä sikäli onnekas, että olin lapsi silloin kun Disney teki parhaita animaatioitaan. Pieni Merenneito (The Little Mermaid, 1989), Kaunotar ja Hirviö (The Beauty and the Beast, 1991), Aladdin (1992) ja Leijonakuningas (The Lion King, 1994) ovat itselleni piirrettyjen fab four.\nTietokoneanimaatioiden yleistyttyä kilpailu näiden teoksien paremmuudesta on käyty suurimmaksi osaksi kahden ison firman välillä. Toisaalta kilpailusta on vaikea puhua, kun vastakkain on kaksi kovin erilaista tekijää. Dreamworksin ja Pixarin kädenväännössä voittaja on joka tapauksessa aika selkeä. Pixarin animaatioiden mielikuvitusta, hahmoja ja tyyliä on vaikea voittaa. Lopulta olen huomannut, ettei Dreamworks edes yritä.\nDreamworksin animaatioita rasittaa muutamakin seikka. Tässä muutama:\n1) Viittaukset populaarikulttuuriin ovat lähinnä ärsyttäviä kaikessa mielikuvituksettomuudessaan.\n2) Suurin osa elokuvien huumorista tuntuu vain helpolta oikotieltä, kun mitään parempaa ei keksitty. Se, että elokuvat on suunnattu lapsille, ei ole tekosyy tehdä laadutonta liukuhihnatavaraa.\n3) Julkkisääninäyttelijät ja niillä mainostaminen. Itse haluan mieluummin hahmolle amatööriäänen, joka sopii, kuin julkkisäänen, joka herättää paljon huomiota.\n4) Vanhojen vitsien kierrättäminen. Kun Dreamworksin leffoja katsoo muutaman putkeen, huomaa huumorin sulavan homogeeniseksi, tylsäksi massaksi.\nKatsoessani Dreamworksin animaatioita (ja olen nähnyt kahta lukuunottamatta ne kaikki), huomaan aina että parhaita tekeleitä ovat ne, jotka onnistuvat välttämään nämä perusmokat. Näin koulutat lohikäärmeesi (How to Train Your Dragon, 2010) oli piristävä poikkeus DW:n normityylistä. Myös Kung Fu Panda (2008) kuuluu studion parempiin animaatioihin. Avioliitto Aardmanin kanssa synnytti tietysti muutaman kappaleen Aardman -elokuvia, joista kaikeksi onneksi puuttui ison Hollywood -studion tuhoava ote.\nDreamworksin kehutuin ja, dare I say it, rakastetuin animaatio on tietysti Shrek (2001). Shrek onkin upea. Ja se olisi vielä parempi, ellei sille olisi tehty laahaavia jatko-osia, jotka vetävät ensimmäisenkin osan lumoa alas. Luulin jo, helpottuneena, että tänä vuonna julkaistu Shrek ja ikuinen onni (Shrek: Forever After, 2010) olisi sarjan loppu. Miksi muuten sloganina olisi "Viimeinen luku"? Etsiessäni DW -infoa tätä postausta varten huomasin kuitenkin, että seuraava jatko-osa on suunnitteilla julkaistavaksi vuonna 2012. Vaan onhan se helppo raha aina parempi, kuin uusien asioiden keksiminen. Vai onko? Haikeudella ajattelen, millainen klassikko Shrekistä olisi tullut, jos se ei olisi sarja keskinkertaisia elokuvia, vaan vain yksi loistava elokuva.\nItselläni kaikista Dreamworksin leffoista eniten ärsytystä on herättänyt Yli aidan (Over the Hedge, 2006), joka väittää perustuvansa Fryn ja Lewisin mahtavaan Over the Hedge -sarjakuvaan (suomeksi Aidan takaa). Ajoittain anarkistisesta ja kyynisestäkin sarjakuvasta on säilynyt elokuvaan vain muutama asia, kuten päähahmojen nimet. Inhoan syvästi sitä, miten karheasta, persoonallisesta sarjakuvasta väännetään kiiltokuvamainen tietokoneanimaatio, joka kaunistelee ja kiertelee. Suomenkielisessä versiossa yhteyttä alkuperäiseen sarjakuvaan on pätkitty entisestään valitsemalla hahmoille ja itse elokuvalle eri nimet. Jospa suomentajakin vittuuntui moisesta roskasta.\nJa kaikista ärsyttävintä tässä pyhäinhäväistyksessä on se, että netistä on nykyään mahdotonta etsiä Over the Hedge -sarjismatskua esim. Googlesta ilman että nämä DW:n "söpöt" elikot hyppivät silmille.\nDreamworksin näkemys vastaan alkuperäisteos:\nReiluuden nimissä myönnän, että DW on tehnyt hyviäkin elokuvia. Listoja rakastavana ihmisenä haluan tietysti näyttää oman Dreamworks Top 5:ni. Meinasin ensin tehdä top 10 -listan, mutta sitten huomasin, että Dreamworksin julkaisemia leffoja on vain parisen kymmentä. Joten listassa olisi ollut puolet koko firman tuotannosta. Ei hyvä.\nTOP 5: Dreamworks Animation\n1. Kananlento (Chicken Run, 2000), 8.7/10\n2. Shrek (2001), 8.4/10\n3. Näin koulutat lohikäärmeesi (How to Train Your Dragon, 2010), 8.1/10\n4. Wallace & Gromit: Kanin kirous (Wallace & Gromit in the Curse of the Were-Rabbit, 2005), 7.6/10\n5. Kung Fu Panda (2008), 7.6/10\nUseimmat pitävät Dreamworks/Aardman -leffoista Wallace & Gromitia parhaana, mutta itselleni Kananlento on ykkönen. Ehkä odotin W&G:ltä liikoja vuosikausien fanituksen vuoksi.\nHuonoimpia Dreamworks -elokuvia taas ei ole vaikea valita. Monsterit vastaan alienit (Monsters vs Aliens, 2009) oli ympäriinsä poukkoilevaa sotkua, Egyptin Prinssi (The Prince of Egypt, 1998) ylidramaattista "Disney kohtaa Raamatun" -roskaa ja Hain tarinan (Shark Tale, 2004) katsomisesta seurasi vain tuskaa ja satunnaisia kiputiloja. Hain tarina onkin yksi surkeimpia koskaan tehtyjä animaatioelokuvia, ainakin 2000-luvulla.\nKaikkihan me tiedämme, että Hollywoodissa tahkotaan rahaa ja myös Dreamworks käärii ahkerasti fyffeä. Eri asia on se, mitä rahan eteen tekee. DW on tehnyt lyhyemmässä ajassa lähes tuplasti enemmän animaatioita kuin Pixar. Se myös näkyy, kun näitä kahta tietokoneanimaation jättiläistä yrittää verrata. Pixarin animaatioiden välillä on joskus vierähtänyt useampi vuosikin, DW taas pukkaa liukuhihnaroskaa ulos tasaista kahden leffan vuositahtia. DW:n sarjatuotantomalli onkin varmaan yksi syy siihen, miksi laatu on unohtunut jo aikaa sitten. Tänä vuonna julkaistu Näin koulutat lohikäärmeesi toi onneksi kauan kaivattua vaihtelua Dreamworksin harmaaseen massaan. Ja heti perään tuli sitten uusin Shrek. Huoh.\nLoppujen lopuksi ei ole reilua verrata Dreamworksia ja Pixaria. Ajattelin kuitenkin jossain vaiheessa tulevaisuudessa tehdä myös Pixar -postauksen. Haaveilen jo siitä, miten mukavaa on päästä katsomaan Pixarin teoksia pitkän DW -putken jälkeen!\nTunnisteet: 1990-luku, 2000-luku, 2010-luku, animaatio, kitinä, komedia, listat\nFinnkino sai taas eilen minusta asiakkaan, kiitos Superpäivän. Pienen mietinnän jälkeen päätimme käydä katsomassa Prinsessan (2010). Muut mielenkiintoiset oli jo nähty tai näytökset olivat liian aikaisin. Lisäksi kotimainen elokuva on alkanut viimeisen vuoden aikana kiinnostaa aiempaa enemmän.\nPrinsessa on tositapahtumiin perustuva fiktiivinen elokuva Anna Lappalaisesta (1896-1988), joka sairastui nuorena skitsofreniaan. Äidin hylkäämästä Lappalaisesta tuli Kellokosken mielisairaalan vakituinen asukas. Kun nainen alkoi kuvitella olevansa kuninkaallinen prinsessa, häntä yritettiin parantaa kaikin keinoin. Ajan parannuskeinot olivat tietenkin nykynäkökulmasta vähintäänkin erikoisia.\nHän vietti sairaalassa yli 50 vuotta ja eli koko tuon ajan Prinsessana. Hän oli elämäniloinen hyväntekijä, joka toi valoa ja toivoa ympärilleen. Mielisairaalan hän kuvitteli palatsikseen. Prinsessana hän oli onnellisempi kuin koskaan, eikä mikään parannuskeinokaan toiminut harhojen poistamiseksi. Lopulta mielisairaalan henkilökuntakin lähti leikkiin mukaan ja puhutteli Lappalaista Prinsessana tämän elämän loppuun saakka. Hänestä tuli rakastettu hahmo niin sairaalassa kuin sitä ympäröivässä kyläyhteisössäkin. Kellokoskelle pystytettiin Prinsessan muistomerkki vuonna 1995.\nPrinsessan tarina on ainutlaatuinen ja karkean kaunis. Se on osoitus siitä, miten hulluutta on monenlaista. Täytyykö kaikki hullut parantaa? Jos nainen on onnellisempi kuvitelmissaan, pitäisikö hänen vain antaa elää niissä? Miksi elämäniloinen, hyväntahtoinen nainen pitäisi riuhtoa väkisin takaisin omaan arkeensa, jossa hän vain olisi onneton ja masentunut?\nElokuva alkoi hieman takerrellen, mutta parani lopulta koko ajan. Alun kuvat olivat kuin välähdyksiä, joista ei saanut kiinni. Myös loppu oli hieman pettymys. Alun ja lopun väliin jäävä aika oli kuitenkin erinomaisesti käytetty. Itse tarinan sivussa mielenkiintoa herätti ajankuvaus ja menneet mielisairaiden hoitomuodot. Insuliinishokkeja, sähköiskuja, lobotomia... Vaikka todellisuus ei varmaan nykyäänkään ole kaunis, onneksi asiat eivät ole kuten ennen.\nNäyttelijäsuoritukset olivat koskettavia ja aitoja. Varsinkin Prinsessaa esittävä Katja Kukkola teki loistavaa työtä. Prinsessan hovineitiä Christina von Heyrothia esittävässä Krista Kososessa on jotain oudosti puoleensa vetävää itsetuhoista viehätystä. Elokuva vilisee muutenkin Suomen eturivin näyttelijöitä. Kastiin lukeutuvat mm. Samuli Edelmann (josta en ole oikein koskaan välittänyt) ja Peter Franzén (joka näyttelee rähjäistä juoppoa, taas). Valopilkkuja olivat sivuosien Pirkka-Pekka Petelius (eipä olisi uskonut) ja Paavo Westerberg (oma lapsuuden suosikkini). Kuriositeettina pienissä sivurooleissa vilahtavat myös PMMP:n Paula Vesala ja Scandinavian Music Groupin laulaja Terhi Kokkonen.\nLyhyesti sanottuna Prinsessa on kokonaisuudessaan aavistuksen keskivertoa parempi elokuva, joka kannattaa käydä katsomassa ilman turhia ennakkoluuloja ja avoimin mielin. Silloin siitä saa eniten irti.\nTunnisteet: 2010-luku, draama, komedia, psykologia, Suomi\nEl Santo -projekti on viimeinkin käynnistetty! Tarkoituksena olisi jollain (todennäköisesti aika pitkällä) aikavälillä saada katsottua kaikki 54 Santo -leffaa. Ensin ajattelin tehdä postauksen tähän blogiin aiheesta vasta projektin päätyttyä, mutta sitten tulin tällaiseen lopputulokseen:\n1) 54 leffan katsomisessa menee ihan helvetin kauan\n2) 54 leffan sarjan mahduttaminen yhteen postaukseen = aaaaargh\nJoten päätin tehdä tällaisia pieniä väliaikailmoituksia projektin etenemisestä aina silloin tällöin. 54 leffaa tosiaan on ihan helvetisti ja koska näitä leffoja katsotaan tod.näk. vaan viikonloppuisin, tässä voi mennä tooooosi kauan. Nyt katsottuna on siis kolme leffaa ja ne käsittelen tässä postauksessa.\nNe, jotka eivät Santoa tiedä, jäävät kyllä paljosta paitsi. Meksikolainen hopeamaskissa ja trikoissa ympäriinsä juokseteleva painija kuuluu hyvien huonojen leffojen legendoihin. Santo on supersankari, joka auttaa poliisia, puolustaa oikeutta ja käy aina silloin tällöin painimassa jonkun kanssa. Hieno mies. Itse tutuistun tähän Meksikon lahjaan elokuvateollisuudelle viime vuoden Iik! -kauhuelokuvafestareilla Iissä. Silloin viimeisenä näytöksenä oli Santo in the wax museum (Santo en el museo de cera, 1963). Siitä lisää myöhemmin.\n1. Santo Versus the Evil Brain (Santo contra cerebro del mal, 1961)\nKaikkien aikojen ensimmäisessä Santo -elokuvassa sankarimme aivopestään liittymään pahisten puolelle. Höttöinen juoni ja ihan liian vähän Santoa. Tämä surkeus on siksikin pettymys, että Santon awesome supersankaruus jää niin vähäiselle huomiolle. Oikeastaan mikään tapahtuma ei edes vaadi Santon läsnäoloa. Painiakaan ei ole tarpeeksi. Lähes kaikki miespuoliset hahmot näyttävät vähän samalta, joten henkilöissä sekoaa helposti. Lisäksi ajokohtauksia on liikaa. Koko ajan ollaan menossa autolla johonkin, ja katsoja sekoaa siinä, kuka on missäkin autossa ja minne mikäkin auto on menossa.\nSanto Versus the Evil Brain (Santo contra cerebro del mal, 1961)\nOhjaaja: Joselito Rodriquez\nOma arvosana: 3.4/10\n2. Santo Versus the Infernal Men (Santo contra hombres infernales, 1961)\nLeffa alkoi lupaavasti äksönillä, mutta pettymys hiipi hipiään aika pian. Kaksi ensimmäistä leffaa kuvattiin putkeen Kuubassa ja sen kyllä huomaa. Sen putkeen kuvaamisen siis. Ei kulu kauaakaan, kun elokuvan kohtaukset alkavat näyttää tutuilta. Ja kuinka ollakaan, tämä filkka kierrättää ensimmäisen elokuvan kuvamateriaalia raskaalla kädellä. Eiss... Aluksi luulin, että tämän elokuvan tarkoitus on kertoa edellisen elokuvan tapahtumat uudesta näkökulmasta, vaan ei.\nMolemmissa tekeleissä on siis oikeasti oma, aivan erilainen tarinansa, vaikka kuvamateriaali onkin paljolti samaa. Voisi oikeastaan suoraa sanoa, että crew kuvasi 1.5 leffaa ja siitä väännettiin sitten väkisin kaksi. Ei näin! Juonen seuraaminen jäi tätä onnetonta räpellystä katsoessa täysin huomiotta, sillä mielen valtasi syvä hämmennys ja pieni myötähäpeä.\nSanto Versus the Infernal Men (Santo contra hombres infernales, 1961)\nOma arvosana: 2/10\n3. Santo Versus the Zombies (Santo contra los zombies, 1962)\nKolmas elokuva vaikutti suorastaan mestariteokselta kahteen ensimmäiseen verrattuna. Omg, tässähän on juoni! Santo versus the zombies on nimensä mukainen. Ei edelleenkään tarpeeksi wtf-perseilyä, mutta silti aivan eri maata kuin edelliset irvikuvat. Santo auttaa naista löytämään isänsä ja poliisia päihittämään joukon zombeja. Molemmat tapaukset nivoutuvat tietysti lopulta yhteen. Elokuva on myös ensimmäinen Santo -sarjassa, joka sisältää painia kehässä. Näitä kohtauksia taisi olla kolme? Santon painimuuvsit on kyllä ihan siistejä.\nKolmosleffassa Santolla on myös maaginen telkkari, josta näkee kaiken. Ja siis oikeasti kaiken, missä vaan. Santolla on ilmeisesti (liikkuvia) kameroita joka paikassa. Ja telkkari vielä leikkaa katsottavaa matskua suoraa lennosta. Hieno vekotin, miekin haluan! Zombie -filkka on näistä kolmesta myös ainoa, jota oikeasti voisi suositella. Toivottavasti tästä on matka vain ylöspäin!\nSanto Versus the Zombies (Santo contra los zombies, 1962)\nOhjaaja: Benito Alazraki\nOma arvosana: 5.8/10\nEvil huppupäinen mies pelottavan zombie -joukkonsa kanssa.\nKaunis nainen huppupään vankina. Santo to the rescue?\nNyt jäljellä on siis vielä 51 Santo -leffaa. Can't wait. Seuraava projektipäivitys ilmestyy tänne taas kunhan muutama leffa on katsottu.\nHuom.! Trailereita ei tuntunut löytyvän, linkitetään jos joskus tulee vastaan.\nLähettänyt Sanna klo 9.02 2 kommenttia:\n(Tian can di que, 1979)\nSarjassamme omg wtf. Kuulin tästä elokuvasta katsoessani tunnin mittaista countdownia The 50 Worst Movies of All Time (2005). Ohjelma sisälsi muutenkin ihan mielenkiintoisia katsomisvinkkejä tulevaisuuden varalle, mutta tämä tekele vaikutti täysin ohittamattomalta katselukokemukselta.\nElokuvan alussa Lee Holta katkaistaan molemmat kädet, koska hän on pettänyt mestarinsa, superpahis Lin Chang Caon. Lee heitetään ulos dojosta ja jätetään selviytymään yksin, kädettömänä. Mies sopeutuu pikkuhiljaa uudenlaiseen elämäänsä ja eksyy syrjäiselle maatilalle, jonne jääkin apulaiseksi.\nLee Hon rangaistusta valvoi mestarin kätyri Tang. Pian Tang on kuitenkin itse pulassa, sillä mestari syyttää häntä ilmeisesti siitä, että hän tietää liikaa (hä??). Tang saa pitää kätensä, mutta mestari tuhoaa hänen jalkansa kaatamalla niiden päälle happoa. Entinen luottomies jätetään kitumaan metsikköön. Pian hän kuitenkin törmää Leehin. Aluksi Lee vannoo kostavansa Tangille ja aikoo kiduttaa tämän hengiltä, mutta yhtäkkiä paikalle ilmestyy mystinen vanha mies, joka lupaa kouluttaa kaksikon kostamaan mieluummin Caolle kuin toisilleen. Lee muuttaa mielensä silmän räpäyksessä ja niinpä raajarikot lyöttäytyvät yhteen taistelemaan yhteistä vihollista vastaan.\nKosto ei kannata, vai kannattaako? Vanhus kouluttaa kaksikosta voimakkaan kung fu -duon, mutta äijän omat motiivit jäävät epäselviksi. Miksi joogaavaa miekkosta ylipäätään kiinnostaa kouluttaa täysin tuntemattomista miehistä mestareita?\nElokuva on kaiken kaikkiaan outo. Asioita tapahtuu vailla logiikkaa ja selitystä. Parasta (ja hauskinta) antia ovat tietysti tappelukohtaukset ja niiden järjettömät äänitehosteet. Koreografiat ovat myös ihan hillittömiä. Tietysti moisiin seikkoihin turtuu aika pian ja tarpeeksi monen tappelukohtauksen jälkeen homma alkaa laahata kunnolla. Sopivassa mielentilassa katsottuna vammautuneet taistelijat jaksavat viihdyttää. Oma veikkaukseni on, että moisen mielentilan aikaansaamiseksi tulee olla ainakin hienoisessa humalassa.\nElokuvan vetonauloja ovat tietysti sen pääosan esittäjät, jotka selviytyvät kung fu -muuvseistaan esimerkillisesti puuttuvista raajoista huolimatta. Molemmat Crippled Masterit ovat siis oikeasti vammaisia. Ainakin kädetön mies on todennäköisesti ollut vammautunut syntymästä saakka, sillä toisen käden tilalla on erikoisen näköinen tynkä. Joka muuten saman tien rikkoo illuusion siitä, että Leen kädet olisi oikeasti katkaistu miekalla. Tynkä on selvästi ennemminkin synnynnäinen epämuodostuma.\nElokuvan syvällinen opetus on tietysti se, ettei raajojen menetys ole este elämiselle, pahisten hakkaamiselle ja kung fu -skillsseille. Eksploitaatiota tai ei, The Crippled Masters toimii semihyvänä hetkellisenä viihdykkeenä.\nAi niin, katsoin elokuvan englanniksi dubattuna ja dubbaus oli vähintäänkin kökkö. Yllättäen.\nThe Crippled Masters (Tian can di que, 1979)\nOhjaus: Kei Law\nLähettänyt Sanna klo 17.32 Ei kommentteja:\nTunnisteet: 1970-luku, eksploitaatio, martial arts, toiminta\nJos joku osaa tehdä gore/kauhu/komedia/musikaalin zombiekanoista, se on epäilemättä Troma Entertainment. Kakkaa, verta, oksennusta ja tissejä. Ja räjähdyksiä. Ja niitä zombiekanoja. Poultrygeist: Night of the Chicken Dead on kaikkea tätä. Voiko enempää edes pyytää?\nOn vaikea uskoa, että joku vielä elokuvan nimen kuultuaan haluaisi jonkinlaisen juoniselostuksen, mutta kerrotaan nyt edes jotain.\nLloyd Kaufmanin ohjaama oman lajinsa mestariteos kertoo Arbiesta, jonka sydänkäpynen Wendy ryhtyykin lesboksi ja protestoi yhdessä uuden tyttöystävänsä kanssa intiaanien hautausmaalle rakennettua pikaruokaravintolaa vastaan. Tästä suivaantuneena Arbie hankkii työpaikan kyseisestä, American Chicken Bunker -nimisestä syöttölästä.\nAmerican Chicken Bunker, eli tuttavallisesti ACB, ei ehdi olla auki kauaakaan, kun työntekijät ja asiakkaat kohtaavat yksitellen verisen (ja muutenkin sotkuisen) loppunsa. Porukkaa putoaa vasemmalta ja oikealta, toinen toistaan kuvottavimmilla tavoilla. Käy ilmi, että kanat ovat heränneet kuolleista ja janoavat kostoa ihmisille. Kuolleet työntekijät ja asiakkaat muuttuvatkin pian zombiekanoiksi ja alkavat ahdistella eloonjääneitä, joihin lukeutuvat mm. Arbie ja Wendy.\nPoultrygeist on täynnä vähintäänkin värikkäitä hahmoja, kuten eläimiä rakastava (hrmm) Carl Jr., burkhaan verhoutunut arabinainen Humus, sekä ACB:n kellarista löytyvä vanha mies, joka kertoo katkerana työskennelleensä pikaruoka-alalla koko elämänsä.\nMielestäni Poultrygeist on Tromaa parhaimmillaan. Ällöttävän verinen ja väkivaltainen, mutta samalla hauska ja jopa oivaltava satiiri. Musiikkinumeroita ei tietenkään sovi unohtaa. Oma suosikkini on herkkä balladi Slow Fast Food Love, jossa Arbie ja Wendy laulavat toisilleen: "You're my Happy Meal sent from above." Awesomeness. Maailman mittakaavassahan Poultrygeist ei tietenkään ole tulevaisuuden klassikko tai suuri mestariteos, vaan kyseessä on omassa lajissaan loistava tuotos.\nElokuvassa vilahtelee myös muista Troma -leffoista tuttuja propseja, kuten monsteripenis, joka on ollut mukana ainakin kymmenen vuotta aiemmin tehdyssä Tromeo and Julietissa (1996). Lisäksi kyseisen elokuvan juliste näkyy yhdessä kohtauksessa seinällä. Tromeo and Juliet onkin ensimmäinen koskaan näkemäni Troma -leffa. S-Marketin kassatäti ei juuri ikärajoista piitannut, vaan myi sen minulle VHS -kasettina kun olin vielä ala-asteella.\nJos on jo aiemmin tutustunut Troman tuotantoon, ei taatusti pety Poultrygeistiin. Ihan herkimmille katsojille en kyllä suosittelisi, sillä itselläkin tuli hieman paha olo tätä silpomisfestaria katsoessa. Poultrygeist on myös ihan pätevä valinta ensimmäiseksi Troma -leffaksi. Tutustu. Inhoa tai ihastu.\nLähettänyt Sanna klo 9.45 2 kommenttia:\nTunnisteet: 2000-luku, gore, kauhu, komedia, musikaali


Kultapalmu Korkeus 25 cm Vihreä | Plantagen\nHelppohoitoinen ja suosittu palmu, jolla on kauniit lehdet. Viihtyy valoisassa tai puolivarjoisassa paikassa, muttei suorassa auringonpaisteessa. Multa pidetään aina hieman kosteana, eikä se saa päästä kuivumaan.\nTämä pieni kultapalmu tuo kotiin tropiikin tunnelmaa! Pitkine parilehdykkäisine lehtineen se on upea ruukussa olohuoneessa, makuuhuoneessa tai jopa kylpyhuoneessa! Se kannattaa nostaa jalustalle tai kukkapöydälle, jotta se pääsee kunnolla esiin. Kaikki viherkasvit ovat omalla tavallaan viehättäviä, ja olipa haussa millainen huonekasvi tahansa, valittavissa on monia helppohoitoisia vaihtoehtoja. Saat aikaan kiinnostavan ja eloisan kokonaisuuden yhdistelemällä erikokoisia, -värisiä ja -tyylisiä kasveja. Vaihtoehtoja on loputtomasti – minikasveista suurilehtisiin jättiläisiin – joka huoneeseen jotakin. Löydä elämäntyyliisi sopivat, uudet lempikasvit, jotka sopivat sisustukseen ja tuovat kotiin tunnelmallista vehreyttä.


Vesa Kallio kaatui ja teloi olkapään - Urheilu | HS.fi\nVesa Kallio kaatui ja teloi olkapään\nSilverstone. Vesa Kallion meno ratamoottoripyörien supersport-luokan MM-osakisassa Englannissa keskeytyi 11. sijalta kaatumiseen. Kisa ajettiin vesisateen liukastamalla radalla. Kallion kolhi kaatuessaan olkapäätään. Hän kävi näyttämässä vammansa lääkäreille.


Ihan pihalla: Se yksinäinen nalle\nSe yksinäinen nalle\nTässä on nyt se kännykällä otettu kuva hylätystä tai unohdetusta nallesta. Siinä se paistattelee päivää, mutta ensi yöksi on luvassa sadetta. Toivottavasti omistaja tai hänen vanhempansa huomaavat pehmolelun kadonneen ja hakevat sen sisään. Onhan tuo rusketusaste jo ihan hyvä.\nJokin tarina tähänkin liittyy. Olisi mukava tietää, millainen. Se jäänee salaisuudeksi.\nAnonyymi 5/12/2006 2:37 ip.\nHei sinulta oli minule komennti. Mikähän se oli, katosi johonkin?\nLiisa 5/12/2006 2:54 ip.\nVähän vaikea muistaa, kun olen muutamia kommentoinut, kun tuossa on tuo anonymous. Kokeilen kuitenkin, jos se menis jonnekin, missä olen käväissyt. :)\nKooTee 5/12/2006 3:25 ip.\nTässä oli nyt jotain outoa. Laitoin kyllä nimimerkkini ja osoitteeni.\nSiinä varmaan syy, että löysit takaisin.\nIhmeellisiä on bittiavaruuden tiet=)\nKooTee 5/12/2006 9:14 ip.\nJokohan nalleparka on löytänyt kotinsa?\nLiisa 5/13/2006 1:12 ip.\nSiellä se edelleen istuu. Onneksi viime yönä ei vielä satanut. :) Siis sen nallen kannalta. Muuten kyllä jo saisi sataa.\nKooTee 5/13/2006 4:41 ip.\nKohta sataa, tuulee jo siihen malliin. Iines jo kertoi, että heilläpäin satelee. Ilmeisesti lounaasa?\nJos ei nallea kukaan korjaa pois, niin vie kotiisi turvaan=)\nHuomaatko miten pehmeä olen=)) ?\nLiisa 5/13/2006 5:22 ip.\nEn taida arvata hakea sitä sieltä. On se sen verran kaukana ja rivitalon ikkunoiden kohdalla. Saattaa joku vaikka vartioidakin, tiedä häntä? :)\nEikös ne luontokappaleet selviä omin avuin?\nPitää tarkistaa tilanne seuraavalla kävelyllä.\nTäällä ei vielä sada, mutta pilveen on jo vetänyt.\nIines 5/13/2006 8:40 ip.\nEi nallukkaa voi kukaan hylätä, luulen. Kyllä se on joko pudonnut tai sitten se on unohtunut leikin tiimellyksessä. Kuva ei enää tuossa näy, joten en voi leikkiä salapoliisia, kun "ruumis" on kadonnut. Kerro, miten nallen lopulta kävi!\nIines 5/13/2006 8:42 ip.\nPst, nalle tuli esiin, kun olin jo postannut tuon edellise. Eli nyt voin leikkiä salapoliisia.\nJos se oli tuossa asennossa, kun näit sen ensi kerran, on vain kaksi selitystä. 1) Joku on nostanut sen näytille, jotta oikea omistaja löytäisi sen. 2) Lapsi on asettanut sen siihen katselemaan, mutta unohtanut sen siihen.