«Ens hi deixarem fins l'última gota de suor per treure això endavant» - Empordà\n«Ens hi deixarem fins l'última gota de suor per treure això endavant»\nMiquel Àngel Muñoz reflexiona sobre el seu nou rol al capdavant de l'Olot, el futur immediat de l'equip i la seva recent experiència a la Xina\nCarles Rosell 08.05.2021 | 06:30\nPrimer partit, primers tres punts. Millor, impossible?\nLa veritat és que sí. Començar amb una victòria sempre dona una energia extra, més tot el que pugui venir a partir d'ara. La qüestió era canviar una mica les sensacions perquè portem un any molt complicat en general. Pel coronavirus, per les lesions, les absències i les aturades. Les coses no se'ns han posat a favor. I patim. El club, la gent que en formem part, l'entorn. Semblava que havíem començat a remuntar una mica amb les dues primeres victòries en aquesta segona fase, però van venir després dues clatellades més, el que va instal·lar un ambient de neguit entre tots: l'afició, sobretot, els nostres socis, la junta i els jugadors, que al cap i a la fi són els veritables protagonistes. Guanyar ha sigut molt positiu.\nAmb quins ànims el rep el vestidor?\nAra semblaré molt populista, però el grup de jugadors que hi ha en aquest vestidor està format per persones espectaculars. Són grans futbolistes i grans professionals. Gent amb molta ambició i ganes de redreçar la situació. Les mateixes ganes que hi havia abans. No tinc cap dubte que es deixaran fins l'última gota de suor per tirar això endavant. Així es va guanyar el dissabte. I això que les circumstàncies que envoltaven el partit eren contràries a nosaltres. Es van sobreposar a tot i se'n van sortir.\nL'adeu de Gabri, el seu nomenament. Tot va ser molt ràpid.\nJo ja tinc una certa edat i fa molt de temps que estic vinculat en el món del futbol. Els temps cada cop s'escurcen més i per això tot va anar així de ràpid. Queden ben poques jornades, les coses no surten i Gabri i el club prenen una decisio. Nosaltres ja estàvem treballant allà, al cos tècnic. La directiva ens va dir que érem els encarregats de tirar això endavant, amb total confiança. Així va ser.\nLi va sorprendre la marxa de Gabri i estava preparat per assumir-ne el relleu?\nPreparat, sí. Porto molt anys entrenant. No vull tirar-me flors, ni molt menys, però he pogut estar en equips de cert nivell competitiu, com pot ser el Girona o el seu juvenil de Divisió d'Honor. A part, tinc experiència a l'estranger. La meva preparació és absoluta, sobretot perquè la confiança dels que m'envolten és màxima. Si ho esperava? Això mai s'espera, les coses van com van. Fa un any arribava per ser el coordinador de la base i fa poc vaig passar a ajudar a les tasques que em demanava l'entrenador.\nÉs una responsabilitat molt gran?\nSí. Però també l'orgull que em permet representar un club com l'Olot. Vaig viure moltes emocions en la coordinació i també és un orgull integrar un cos tècnic d'un equip de Segona B. M'agrada estar a l'abast i ajudar a moltes persones. Tot això supera qualsevol mena de responsabilitat. Els entrenadors treballem per la gent, pels socis i pels seguidors. La resta, sobra.\nQuè li ha passat a l'Olot per arribar a aquesta situació?\nPrimer, no hi crec en la sort. Ni la mala ni la bona. Crec en el treball. La constància és el que et porta a determinats llocs. Sincerament, penso que l'any passat es va acabar amb un nivell espectacular. Potser l'Olot rendia per sobre del que podia. Quan això passa, el vent bufa sempre a favor. De cop i volta arriba la pandèmia i es talla tot. La competició no es va poder reiniciar fins mesos després. Una nova temporada i l'equip, encara amb l'eufòria intacta, ha de començar més tard fent-ho al camp del Nàstic. Es generen unes expectatives i a la tercera o quarta jornada, estàs amb zero punts. Tot això provoca neguit. Quan s'aixeca el cap, t'has d'aturar de nou. Els partits s'acumulen, apareixen les lesions. Vull dir que és un cúmul de tot plegat. Et trobes lluitant per coses que no t'imaginaves mesos enrere, el que dispara els dubtes. Tot això ens ha dut en aquesta situació.\nAbans de l'Olot, se'n va a entrenar a la Xina. Què li aporta aquesta experiència?\nEm va donar aquella tranquil·litat necessària per valorar les coses d'una altra manera i adonar-me de tot allò que fins aquell moment m'havia passat desapercebut. Vaig veure que no estem tan malament com ens pensem. De tot es pot aprendre. De nosaltres també. Hi ha coses millors del que creiem. Em va permetre veure la realitat per sobre d'on està cadascú, el que dona molta pau. És l'experiència més gran que he tret, la de poder ajudar. És una societat diferent amb la qual pots pujar un esglaó, veure on ets més útil per donar un cop de mà a la gent.\nQuè ho fa això? El context, la gent, el país?\nLa seva manera de ser i també la meva. Una suma de tot plegat. Vaig anar a un país desconegut, fora de la meva zona de confort. Això et fa posar en guàrdia perquè som éssers humans. No em quedava cap altra cosa que integrar-me. Aquest procés m'ha ajudat a veure coses de la nostra societat, l'occidental, que abans passava per alt.\nLes emocions que pot tenir un futbolista quan guanya o quan perd. Abans em centrava més en mi mateix i això és un error molt gran. Ens hem de focalitzar en els altres. L'èxit, i no parlo només d'un entrenador sinó d'una persona en relació a la societat, depèn de si es pensa o no en la resta. Amb les seves actuacions per fer el millor. Ara vivim en la societat del jo, jo i jo. He fet això, he aconseguit allò altre. I estem completament equivocats. Aprofito per dir que l'Olot pensa així. Ens els seus socis i seguidors. En els projectes socials. He vingut a parar a un lloc on em trobo com un peix dins de l'aigua. L'essència d'aquest club és la que estic explicant.\nSe salvi o no la categoria, vostè ja té clar què farà la temporada vinent?\nValència Mestalla. És l'únic que ara mateix tinc al cap. No penso en cap altra cosa.\nAnys enrere va formar part del Girona, arribant al cos tècnic de la primera plantilla. Com veu ara l'equip?\nAfortunadament, s'ha tingut no sé si la paciència o ha sigut per força, la idea de mantenir l'entrenador. S'està visquent un any amb moltíssimes adversitats, per lesions, sancions i el coronavirus. És per tornar-se boig. Malgrat tot, mai s'ha desviat del seu camí. I això que l'entorn pica, bombardeja i erosiona. Perquè pujar al carro dels guanyadors és molt fàcil. Però el Girona ha sabut estar tranquil. Ara se n'està sortint. Ho farà d'una manera més maca o més lletja, però s'està treient el millor rendiment possible a còpia de caràcter i compromís cap a una idea de treball. Felicito en Francisco i el seu cos tècnic. Això s'uneix a la millor versió dels jugadors. Molts d'ells, maltractats per una part dels aficionas com li ha passat a en Gumbau. Que ja n'hi ha prou. Si es digués Gumbawoski i ens l'hagués cedit el City, tots tindríem més paciència i diríem que és molt bo. Però és en Gerard Gumbau, de Campllong. Hem d'aprendre a respectar, valorar, protegir i estimar el que és nostre.


Recentment a la Fundació Mas Albornà hem estat testimonis de la contractació al nostre Centre Especial de Treball d’una persona provinent del grup de SOI, és a dir, aquelles persones del centre ocupacional que es troben en un procés d’adaptació al món laboral. Tota una fita i una gran satisfacció.\nAquesta contractació, doncs, és la millor prova de l’èxit d’aquest treball realitzat per aquesta unitat del Centre Ocupacional. Amb aquesta, ja són 4 les persones de SOI que han estat contractades i que a hores d’ara estan treballant en diferents àrees del Centre Especial de Treball com ara manipulats o enclavaments.\nAquest fet demostra l’assoliment de tot un repte, el qual és l’impulsor i el que motiva el dia a dia de la nostra entitat. I és que malgrat la crisi i les dificultats amb què compta la nostra tasca, continuem apostant per les capacitats de les nostres persones i potenciant-les al màxim. Fets com aquests, doncs, avalen la nostra feina i ens il·lusionen a continuar treballant en aquesta direcció, sense perdre el rumb ni l’essència de l’organització: el treball per la integració social i laboral de persones amb discapacitat i trastorn mental.


El número 47543 ha estat premiat amb el reintegre ~ CLUB HANDBOL RIBES\nEl número 47543 ha estat premiat amb el reintegre\nEl número del club, el 47543, ha estat premiat enguany amb el reintegre. Després de festes us donarem tots els detalls de cóm procedir al cobrament de la quantitat jugada. Aprofiteu aquestes dates per fer-vos amb les participacions que hàgiu venut a familiars i amics per tal de facilitar-ne el pagament. Us agraïm la vostra col.laboració.\nEls entrenaments retornaran a la normalitat el dilluns dia 9 de gener.\nEL CLUB HANDBOL RIBES US DESITJA UNES BONES FESTES!


Medi ambient - Ajuntament de la Pobla de Montornès\nGestió de residus a la Pobla de Montornès\nPàrquing de l’Antiga Estació\nEs passarà a recollir en uns containers habilitats per l’ocasió al solar de l’antiga estació el segon diumenge de cada mes. Les andròmines s’han de dipositar als containers solament el dia indicat i, sobretot, no deixar-les a terra.\nTambé hi ha un servei de recollida a domicili de les andròmines. És necessari trucar a l’Ajuntament i demanar dia i hora perquè un camió passi per casa seva a recollir-les.\nServei de deixalleria de Roda de Berà\nCamí de l’Avenar, s/n – Roda de Berà\n607 274 539\nObert de dimarts a divendres de 9h a 13h i de 17h a 20h, dissabtes de 10h a 13h i de 17h a 20h i els diumenges de 10h a 13h. També podeu portar les restes de poda grans (branques, troncs, …) de forma gratuïta fins a 200kg.\nÉs important deixar només aquestes andròmines els dies indicats, no es tracta d’un servei permanent com algú creu.\nEs recullen aquest voluminosos els dimecres, dijous i divendres de la primera setmana de cada mes.\nQuan necessiteu un servei, haureu de trucar al telèfon 977 648 012, en horari d’oficina, i us indicaran el dia que els podreu treure deixant-los davant del vostre domicili. Haureu de deixar les vostres dades. Aquest servei és totalment gratuït. Si no podeu esperar el dia assenyalat, podeu utilitzar el servei de deixalleria de Roda de Berà.\nCalendari recollida andròmines 2022


Cap Vermell - No hi haurà Serenates d'Estiu 2020\nComunicat/carta de Joventuts Musicals de Capdepera\nEn una carta dirigida als socis i al públic, en general, les Joventuts Musicals de Capdepera comuniquen que enguany no es durà a terme el XXXII Festival Serenates d’Estiu de Cala Rajada.\n“ Lamentam haver de comunicar que enguany no se celebrarà el\nXXXII FESTIVAL SERENATES D’ESTIU DE CALA RAJADA\nCom a JJ.MM. de Capdepera, amb el treball fet d’una programació ja tancada des de fa mesos, fins el darrer moment hem intentat cercar solucions per adaptar-nos a les mesures pertinents i cercar alternatives de celebració, però finalment l’Ajuntament ens ha comunicat la seva decisió inapel·lable de cancel·lació per la COVID-19.\nLa crisi social i econòmica que sembla que provocarà la pandèmia de la COVID-19, sacsejarà la nostra societat en general i afectarà, i molt, el món de la cultura i musical en particular. Però per ventura és més oportú que mai recordar que els orígens de la nostra organització com a moviment internacional. Jeunesses Musicales va néixer en plena Segona Guerra Mundial en un país ocupat i destrossat anímicament com era Bèlgica. Ens pertocarà de bell nou contribuir a la reconstrucció del nostre país a cop de música.\nEns queda només desitjar que tot acabi el més aviat possible en tornar a poder sentir-nos fora de perill i que, tot d’una que es retorni les activitats culturals i musicals, fonamentals com a pilar per a enriquir a les persones i contribuir a fer un món més agradable”


L'Esclau Del Mercadal - 2050 Palabras | Monografías Plus\nMonografias Plus L'Esclau Del Mercadal\nL’Hug i en Jocef eren molt amics però sempre que es veien ho tenien que fer d’amagat ja que la mare de l’Hug deia que era una mala influencia perquè en Jocef era jueu. L’Hug pertanyia a una família de comerciants de Girona, el seu pare Joan Sarrat i la seva mare Elisenda tenien una botiga a la planta baixa de casa seva. A la botiga hi treballava un ex conductor de muls el qual va patit un accident i va tenir que deixar la seva feina, aquell home es deia Dalmau Vilaret que era l’espòs de l’Elvira la dona que ajudava a la Elisenda a les feines de casa. La família Sarrat últimament s’havia convertit en una família molt poderosa degut al seu nou esclau Suliman el qual van aconseguir degut a un intercanvi que va realitzar …ver más…\nHavien tres soldats buscaven al senyor Sarrat l’amo de l’esclau que havien detingut. Els soldats van explicar-hi que el seu esclau havia sigut detingut i que al cap de dos dies seria sentenciat i assassinat si el amo no pagava sis-cents sous o si no seria venut a una altra família. Elisenda i Hug ho tenien molt clar que tenien pagar els sis-cents sous juntament amb Almanda la filla de Elvira i Dalmau, en canvi Elvira i Dalmau s’oposaven completament a aquella opció ja que aquell esclau els podia deixar sense feina. Joan Sarrat dubtava molt que fer fins que Elisenda el va amenaçar de que si no pagava no li parlaria mai més i finalment es va decidir pagar.\nAquella nit l’Hug se’n va anar a dormir i esperava que els seus pares també ho fessin perquè ell es volia escapar a veure com estava en Josef però els seus pares no es moviment del menjador contant diners per pagar el rescat de Suliman. L’endemà al matí els seu pare el va fer mudar per anar a l’areny per anar a veure com fuetejaven a en Suliman. Una multitud immensa de gent anava cap a l’areny per veure aquell espectacle. Quant van arribar a l’areny es van col·locar a primera fila per insultar a l’esclau, Hug si negava anar-hi però hi va anar per obligació i al mínim descuit del seu pare Hug se’n va anar a ultima fila amb Almanda i a la primera fuetada Hug va començar a vomitar.\nAl arribar a casa l’Elisenda havia fet un dinar exquisit. Es van seure a taula i en Joan va començar a esbroncar al\nL’ESCLAU DEL MERCADAL PER A APROFUNDIR EN LA LECTURA Activitat 1 En la novel·la es tracten uns quants temes diferents però complementaris. Ordena els de la llista següent segons l’impacte que t’hagin causat. 4-L’esclavitud a l’edat mitjana. 3-L’amistat entre els joves protagonistes. 7-El món jueu. 6-La vida quotidiana de les nostres terres al segle x i v. 2-L’odi i la intolerància entre les diverses cultures i Religions. 1- El càstig d’en Suliman. 8-La història de l’amor secret de l’Alamanda….


Reflexions sobre Pensament computacional – Butlletí UdA\nAnterior Noves adquisicions de la BCU (Gener 2018)\nUna de les activitats que he demanat a les alumnes de l’assignatura de Pensament computacional, del bàtxelor en ciències de l’educació, és que fessin una reflexió, en format d’article periodístic, sobre “Robòtica i societat al segle XXI”.\nA continuació teniu una síntesi literal (paràgraf més significatiu) dels articles de cada alumna (en femení, ja que no hi havia cap noi matriculat en aquesta assignatura).\nComencem a crear i deixem de ser creats.\nÉs veritat que és com una utopia demanar que s’instal·lin de seguida les classes de robòtica i programació, ja que el cost del material necessari és molt elevat i, de moment, no hi ha gaire lloc dins el currículum escolar actual per fer-ho, però no és impossible. Tard o d’hora s’haurà de fer, per tant, millor comencem a plantejar-ho com una innovació i deixem de banda la por als canvis perquè sempre són a millor. (Anna Babot)\nPer aquests motius podem afirmar que el pensament computacional ens ajuda a resoldre problemes de la forma més eficaç i ràpida possible, ja que combina la intel·ligència de les persones i les noves tecnologies. Per aquest motiu iniciar als infants en aquest pensament no solament els ajudarà a comprendre conceptes informàtics, com la programació, sinó que també els ajudarà a resoldre problemes quotidians. A més, aquests coneixements obriran portes a llocs de treballs on les persones “smart” seran les més sol·licitades. (Lara Bautista)\nPer tant, si sabem què és i quins són els beneficis que aporta el pensament computacional perquè, les universitats de tot el món no formen els seus estudiants en aquesta assignatura? Nosaltres, els estudiants del Bàtxelor de Ciències de l’educació de la Universitat d’Andorra, tenim sort que ens estan formant en aquesta àrea així, en un futur no molt llunyà, ho podrem aplicar a les aules i, els nostres alumnes, se’n podran beneficiar. S’ha de pensar que actualment tota la societat està canviant i tot s’està tornant “Smart“. Quin futur els hi estem donant als nostres estudiants si no els hi donem les eines necessàries per poder-se desenvolupar en la futura societat i per poder resoldre els problemes i reptes que els hi aniran presentant llarg de la vida? (Miriam Cantos)\nRobòtica i educació al segle XXI\nEl pensament computacional permet als alumnes aprendre a gestionar problemes, solucionar-los, afrontar el fracàs i tenir esperit de millora. Tot això ho fem i ho necessitem fer diàriament en qualsevol de les situacions que vivim. Ens permet ser autònoms, efectius i eficients i tenir un pensament més abstracte i resolutiu. Així doncs, si tenim la fórmula perquè no la posem en pràctica?. (Andrea Capdevila)\nLa robòtica és el cim de l’educació?\nEls infants ho troben divertit, perquè són reptes plantejats dia a dia, és el present i és el que manipulen en el seu entorn social tant a casa com amb els amics. La robòtica és una manera ideal per ensenyar programació, aprenent així a donar instruccions precises i a saber el que un robot pot o no fer. A més a més, existeix considerable evidència que els robots són especialment adequats per interactuar amb nens en l’espectre d’autisme. Els infants amb aquest tipus de trastorns responen a les tranquil·les, clares i consistents interaccions que els robots poden proporcionar. (Marina Carriazo)\nL’ impacte de la robòtica en la societat del segle XXI\nUn dels objectius de la robòtica educativa és ajudar al professorat, des de l’educació infantil fins a la universitat, a utilitzar la robòtica com a recurs didàctic integrat en el currículum de les diferents etapes formatives.\nCom a futurs docents, creiem en les potencialitats dels robots educatius per tal d’ ajudar al desenvolupament de les diferents competències bàsiques i aprofundir en temes de socialització, iniciativa, creativitat, lideratge i treball col·laboratiu. (Laia Clasca)\nReflexions que remouen inquietuds\nDe camí cap al treball, reflexiono i arribo a la conclusió que actualment som una societat ‘’SmartPeople’’. Tenim la sort de poder gaudir dels beneficis que ens ha aportat la ciència i la tecnologia. Em ve al cap una pregunta: Com a futura educadora quins recursos i estratègies podré utilitzar a l’aula?. I jo mateixa em responc: La tecnologia sempre està millorant i renovant-se contínuament, igual que nosaltres i totes les professions actualment existents. Per aquesta raó, és essencial oferir als infants i joves recursos i estratègies que els hi permetin endinsar-se en aquesta nova societat i preparar-los per a les societats futures que segurament ofereixin un mercat laboral molt diferent a l’actual. L’educació està canviant i està en les mans de tots i totes fer un canvi productiu i ascendent, fent un bon ús de les noves tecnologies. (Núria Colell)\nRobòtica i societat al segle XXI\nEls infants necessiten la nostra ajuda i impuls per poder tenir un millor rendiment acadèmic i un futur més prometedor, ajudem aquests nens/es que creuen que l’escola no és un lloc “ divertit” a que s’aixequin cada matí i gràcies a la robòtica puguin tenir un punt de vista diferent i sobretot ajudar a la societat a veure i endinsar aquells que menys creuen en aquesta innovació i fer veure a tothom que de veritat la robòtica pot ser una eina d’aprenentatge motivadora, fàcil, lúdica i sobretot factible pel futur dels seus fills (Glòria Delgado)\nL’educació tecnològica al segle XXI\nPer concloure, és de gran importància continuar expandint la idea de tractar amb les noves tecnologies i la robòtica a l’escola des dels més petits fins als més grans. En conseqüència, estarem creant una societat tecnològica preparada per enfrontar-se a qualsevol situació, sense la possibilitat que els robots i/o les tecnologies puguin controlar-nos, sinó que siguem nosaltres els qui les controlem. Així que l’escola del segle XXI ha d’ensenyar a què els infants deixin de ser consumidors de tecnologies per ser creadors. (Daisy Duvaut)\nEl principi d’un canvi en educació\nÉs important tenir en compte que no només serveix utilitzar eines TIC a l’aula, és important també tenir en compte la metodologia, que sempre acaba sent la mateixa; el docent imparteix els seus coneixements de manera oral, donant feina complementària que serà avaluada donant una qualificació numeral de l’alumne segons els coneixements que hagi sigut capaç a memoritzar o adquirir. Aquesta metodologia en molts casos és efectiva, però descarta a aquells alumnes que no arriben a una nota, ja sigui per desmotivació, desinterès o la manera superficial d’adquirir el coneixement. Aquestes carències amb l’actual revolució s’estan accentuant més que mai, ja que els infants viuen en un context tecnològicament avançat comparat al context que tenen dins l’escola. (Jennifer Gomez)\nVaig tenir la sort de cursar l’assignatura de pensament computacional en la qual introduïm la robòtica en l’educació i aquí vaig tenir un motiu més que recolzava la meva teoria. He vist nens de 6 anys muntant robots amb 4 motors, completament sols. Possiblement algun d’aquests alumnes, serà l’arquitecte que ens construirà la casa en la qual viurem quan estiguem jubilats i la tecnologia estigui tant explotada per enriquir els comtes bancaris dels que ja són rics, en comptes d’enriquir la ment dels joves futurs de la nostra societat.\nPer tant penso que, generalment cal més inversió en l’educació però en aquest cas en la robòtica i en la seva aplicació a les aules com a recurs metodològic d’ensenyament. És una manera d’aconseguir millors resultats tant per als alumnes que tenen un nivell normal com per als alumnes amb alguna dificultat d’aprenentatge. (Clàudia Lopes)\nActualment a les escoles es parla cada vegada més de la robòtica educativa, i com es pot portar a terme dins de les aules. De mica en mica, els centres educatius s’adonen de la importància que té la robòtica a l’escola i sobretot als infants. Ja que, es tracta d’una metodologia innovadora, dinàmica i transversal. A més, els infants aprenent jugant i consoliden nous i vells coneixements. Per tant robòtica i educació és una combinació excel·lent, necessària i enriquidora per a les noves generacions, i també per formar a les velles. (Ma. Nadal)\nVivim envoltats de tecnologia, i cada dia utilitzem, sense donar-nos compte, un munt d’eines digitals que cada cop són més essencials: des de sintonitzar el GPS del cotxe fins a programar el robot de neteja de casa. Accions senzilles i quotidianes com aquestes impliquen l’acció de programar i per tal de poder fer front a aquestes noves tecnologies i no quedar-nos “desactualitzats” hem de conèixer bé el seu funcionament i agafar un paper actiu en el món de la robòtica i la programació. I no només els adults, sinó que els nens han d’agafar el paper protagonista i han d’aprendre a tenir un pensament crític i saber moure’s en aquests entorns, perquè la tecnologia avança a passos de gegant, i juntament amb la robòtica, són el futur d’aquesta societat digital. (Blanca Ruiz)\nLa programació, present i el futur\nL’escola del segle XXI té la missió i l’objectiu de preparar als estudiants per exercir funcions i professions en una societat cada vegada més tecnològica i més avançada. Moltes feines han deixat d’existir per la invenció de les màquines, per aquest motiu hem de ser competents i evitar que ens programin i poder programar. Treballar sobre la programació i la robòtica per als alumnes és realment un aprenentatge significatiu, és a dir, aprenen a través de reptes i són ells que han de pensar, idear i crear per intentar resoldre’l. Moltes vegades els infants no són conscients de les seves capacitats i gràcies a la programació i la robòtica les van descobrint i van creixent. (Leticia Sánchez)\nLes alumnes de l’assignatura de Pensament computacional (bàtxelor en ciències de l’educació)


Calvó insta els comuns a mantenir nets els boscos per reduir els estralls de les tempestes - Altaveu el diari digital d'Andorra\nLa ministra de Medi Ambient, Agricultura i Sosteniblitat, diu que encara no s'ha pogut avaluar totalment els danys provocats pel fort vent i la pluja d'aquest dijous\n18/06/2021 (12:31 CET)\nSílvia Calvó ha inaugurat aquest divendres les Jornades de l'Energia i Ciutats Sostenibles a Sant Julià de Lòria. SFGA\nLa ministra de Medi Ambient, Agricultura i Sosteniblitat, Sïlvia Calvó ha demanat aquest divendres als comuns perquè procedeixen a la neteja de boscos "que és una tasca necessària". Ho ha dit després que la forta tempesta d'aquest dijous provoqués caigudes d'arbres i destrosses en una zona boscosa entre l'Aldosa i Anyós.\nLa ministra ha dit que encara no han avaluat els danys i ha recordat que "tenim un bosc que cada vegada s'ha desenvolupat més".i ha afegit que ja faran un balanç dels estralls. L’episodi va ser particularment violent a la parròquia de la Massana i van patir les conseqüències molts dels arbres del costat de la carretera.\nEls bombers i els efectius del Coex van treballar en la retirada de l'arbre de grans dimensions que ocupava tota la calçada i mantenia tallada la General 3 entre la Massana i Ordino des de les quatre de la tarda i després de les cinc que la circulació quedava restablerta a la zona. Queden boscos del país on encara no es té constància dels danys ja sigui perquè no són accessibles en vehicle o perquè no s'hi ha pogut anar a fer la corresponent revisió.\nEl servei de bombers va anunciar a les xarxes socials que van treballar aquest dijous a la tarda en 30 serveis, per caiguda d'arbres, inundacions d'aparcaments i baixos o per altres incidències derivades de la forta tempesta.


H&M tancarà 7 botigues a Catalunya i anuncia un ERO per a 1.100 treballadors a Espanya\nLa cadena de moda ha informat que, a més de l'ERO, vol canviar les condicions de treball per reduir les hores contractades\nH&M té 19 botigues a Catalunya (EuropaPress/Arxiu)\nLaura Galan 06/04/2021 - 20.39 Actualitzat 06/04/2021 - 23.51\nLa cadena sueca de moda H&M preveu tancar 7 de les 19 botigues que té a Catalunya. Al conjunt d'Espanya, en tancarà 30 i farà acomiadaments en 94 més.\nLes 7 botigues que es tancaran són a ciutats de Catalunya com Girona, Tarragona i Reus, però la majoria estan situades a Barcelona.\nL'empresa també ha informat d'un Expedient de Regulació d'Ocupació (ERO) que pot afectar 1.100 treballadors a tot Espanya, més del 20% de la plantilla.\nCCOO de Catalunya ha explicat que l'empresa ha informat aquest dimarts els representants dels treballadors dels seu plans per aplicar l'ERO i de modificar les condicions de treball per reduir les hores contractades.\nSegons aquest sindicat, que és majoritari a l'empresa, tant el nombre d'afectats com la quantitat de tancaments són "absolutament desproporcionats". Per ara, no saben l'afectació d'acomiadaments concrets a Catalunya ni quines botigues tancaran.\nH&M vol una transformació global\nSegons H&M, el sector del comerç de roba està experimentant un gran canvi per la digitalització i el canvi de comportament dels consumidors, i cal una transformació i "reorganització a nivell global". En aquest sentit, apunta a la integració de botigues físiques i online, que implicarà tancar 350 botigues al món i obrir-ne 100 de noves.\nEl tancament de 30 botigues a Espanya (27 d'H&M i tres de COS) es faran de manera esglaonada entre ara i principis del 2022.\nLa companyia afirma en un comunicat que té la intenció de "mantenir el major nombre de llocs de feina possible" i "mitigar" l'impacte de les mesures, prioritzant l'adhesió voluntària a l'ERO i oferint "possibilitats de recol·locació i trasllat".\nCCOO denuncia que la firma de moda ha optat ara per acomiadar quan ha estat beneficiant-se de les condicions del govern espanyol per aprovar un ERTO durant la pandèmia.


“No estan malalts: són els fills sans del patriarcat” - CENT PER CENT\nEl Col·lectiu de Dones de Llevant organitzà una concentració a Sa Bassa en rebuig pels assassinats masclistes de Rocío Caíz, d’Elena Livigni a Eivissa i la petita Olívia, assassinada en mans del seu pare.\n“Deixeu de dir que són malalts mentals, que els maltractadors estan bojos. No, no estan malalts: són els fills sans del patriarcat”. Aquest és un petit fragment del manifest que es va llegir el passat divendres a la plaça de Sa Bassa en la concentració convocada per les incansables Dones de Llevant.\nUna concentració que comptà amb el suport d’una cinquantena de persones i que volia mostrar el rebuig per l’onada d’assassinats masclistes de les darreres setmanes: l’assassinat de Rocío Caíz, de 17 anys, trobada a Estepa, Sevilla, brutalment assassinada i després esquarterada pel seu ex-al.lot, deixant sense mare a un nadó de 4 mesos i el d’Elena Livigni a Eivissa la setmana passada, llançada pel balcó de la seva habitació d’hotel per la seva parella. Segurament però, el cas que més ha commocionat és el de les dues nines de Tenerife, Olívia i Anna. La primera, de només 6 anys de vida fou assassinada pel seu propi pare, ficada dins d’una bossa i llançada a la mar. Els cossos policials van trobar les restes i continuen fent feina per trobar el cos de la germana petita, Anna, de només 13 mesos de vida. Un cas evident de violència vicària, que s’exerceix sobre els fills i filles per ferir a la dona mare.\n“Hem d’assistir a aquests terribles fets i en paral·lel a l’empresonament d’una dona com na Juana Rivas, a escoltar l’ovació que rep un abusador confés i reconegut com en Plácido Domingo, a què ens parlin de dones violentes o que representants polítics amb càrrecs públics i jutges neguin la violència masclista. Són bufetades que dia rere dia rebem les dones, missatges del fet que la violència masclista no només no s’atura sinó que es posa en dubte, es menysté, s’anul·la” denunciava el manifest que va llegir Rosa Cursach, la Directora Insular d’Igualtat del Consell de Mallorca.\nIntervengueren també la presidenta del Col·lectiu Dones de Llevant, Antònia Matamales i una membre de l’entitat llorençina Figues de Cosines. A més, també la presidenta de l’Institut Balear de la Dona, Maria Duran, dirigí unes paraules a les persones assistents, apel·lant sobretot a la reacció per part dels homes per tal de fer front a la violència masclista que diàriament patim. Duran recordà que durant el darrer mes una dona ha sigut assassinada cada tres dies a l’Estat espanyol. En concordança amb la gran quantitat de morts, Maria Duran demanà fer cinc minuts de silenci en lloc de fer-ne només un. Finalment, Bàrbara Duran llegí un poema per concloure amb la concentració.\nD’altra banda, el passat dilluns també l’Ajuntament de Manacor va organitzar un minut de silenci davant de la institució per recordar les víctimes assassinades durant les darreres setmanes a causa de la violència masclista.\nprevious post: “La meva música és molt variada, però amb una actitud punki a les lletres”\nnext post: “Fins que no hi hagi voluntat política, no avançarem”


Sota el nom "Connecta't a Alaquàs", aquest nou canal reforça la comunicació entre el Consistori i la ciutadania i complementa l'actual WhatsApp municipal que ja compta amb 5.000 persones usuàries\nAplicació de telegram\nL'Ajuntament d'Alaquàs s'ha sumat a la plataforma de missatgeria Telegram, un nou canal de comunicació que permetrà a l'administració local mantindre un contacte directe amb la ciutadania oferint tota la informació municipal d'interés de manera immediata, ràpida i gratuïta. Es tracta d'una nova via informativa que complementa l'actual WhatsApp municipal que des de la seua creació l'any 2018 compta amb més de 5.000 persones usuàries.\nTotes les persones que desitgen rebre a través de Telegram tota la informació municipal que l'Ajuntament d'Alaquàs ofereix hauran de descarregar-se al seu mòbil l'aplicació de la plataforma disponible tant per a Android com per a dispositius iOS. Una vegada descarregada és necessari buscar el canal "Connecta't a Alaquàs" i unir-se o entrar en l'enllaçhttps://t.me/SomAlaquas. Una vegada s'hagen unit al canal, rebran tota la informació.\nLa posada en marxa d'aquest servei de missatgeria instantània respon a l'objectiu de l'Ajuntament d'Alaquàs de continuar adaptant-se als nous reptes que ofereix la comunicació 3.0 i vé a donar resposta a les inquietuts i necessitats de la ciutadania per mantindre's informada de l'actualitat del municipi. Es tracta d'una aposta més per modernitzar la institución utilitzant tots els canals de missatgeria així com plataformes socials per tal d'afavorir el dret a la informació de la ciutadania.\nLa implementació de Telegram se suma a l'actual WhatsApp municipal que compta ja amb més de 5.000 persones usuàries des de la seua creació el gener de 2018 i reforça la comunicació entre el Consistori i la ciutadania. Aquest servei va ser creat com una llista de distribució unidireccional i s'ha consolidat com un dels canals de comunició oficials amb més èxit d'acollida. Les persones que desitgen a afegir-se a aquest canal de difusió poden fer-ho agregant en nombre de telèfon 661515448 a l'agenda de contactes del seu telèfon mòbil i a continuació enviar un missatge de WhatsApp amb el text "ALTA ALAQUÀS".\nA més de les plataformes de missatgeria, l'Ajuntament compta amb un nombre destacat de persones usuàries de les diferents xarxes socials. El perfil de Facebook (@SomAlaquàs) compta actualment amb 10.946 persones seguidores i en Instagram un total de 5074 persones. Destaca també el perfil Som Alaquàs de Youtube amb 875 persones suscriptores. Cal destacar a més que l'Ajuntament compa també amb la pàgina web municipalwww.alaquas.orgon es pot consultar i ampliar tota la informació que es comparteix a través de les xarxes socials.\nL'ús de totes aquests canals oficials així com el nombre de persones seguidores s'ha vist incrementat de manera considerable des de l'inici de l'estat d'alarma el passat mes de març. La necessitat d'una comunicació eficaç i constant amb la ciutadania des de l'inici de la pandèmia i la inevitable adaptació dels serveis municipals va posar de relleu la importància de mantindre informada la ciutadania a través dels difererents canals oficials d'informació. Van ser moltes les persones que van triar les xarxes socials de l'Ajuntament d'Alaquàs per seguir l'actualitat marcada per la crisi del coronavirus.\nselect * from banneronline where (seccion='horta_sur' or seccion='todas' or seccion='' or subseccion='alaqu-s') and fecha_ini<='2021-03-04' and fecha_fin>='2021-03-04' order by orden,idbanner limit 0,3\nselect * from banneronline where (seccion='horta_sur' or seccion='todas' or seccion='' or subseccion='alaqu-s') and fecha_ini<='2021-03-04' and fecha_fin>='2021-03-04' order by orden,idbanner limit 3,4\nselect * from banneronline where (seccion='horta_sur' or seccion='todas' or seccion='' or subseccion='alaqu-s') and fecha_ini<='2021-03-04' and fecha_fin>='2021-03-04' order by orden,idbanner limit 7,9\nselect * from banneronline where (seccion='horta_sur' or seccion='todas' or seccion='' or subseccion='alaqu-s') and fecha_ini<='2021-03-04' and fecha_fin>='2021-03-04' order by orden,idbanner limit 16,30


Mercabarna, nous reptes per una ciutat més sostenible | memoria.mercabarna.es\nMercabarna, nous reptes per una ciutat més sostenible\nA Mercabarna, com a Barcelona, hi ha tot el potencial necessari per assumir qualsevol repte. Aquest any, Mercabarna se n’ha proposat un de molt clar: treballar per aconseguir el malbaratament 0. És un objectiu ambiciós i que, a priori, sembla difícil d’aconseguir, però les expectatives són molt positives. Es parteix d’una base sòlida: un compromís aconseguit aquest 2016 entre tots els actors implicats, des de la direcció de Mercabarna fins a les associacions empresarials que representen les firmes que hi ha en aquesta Unitat Alimentària. No obstant això, hi ha un marge de millora per aprofitar encara més els aliments i Mercabarna ha de treballar en aquesta línia. En els propers anys s’hauran de portar a terme mesures en matèria d’infraestructures, de recollida selectiva i de sensibilització per tal d’aconseguir la fita del malbaratament 0.\nUn altre aspecte en el qual Mercabarna participa és el de les polítiques per fomentar l’ocupació. En aquest sentit, m’agradaria destacar un any més el bon funcionament d’una iniciativa com són les Beques Mercabarna, que ajuden persones en situació d’atur i universitaris acabats de graduar a tenir una oportunitat en el mercat laboral. Emmarcada en aquest programa, vull posar l’accent en la prova pilot que hem fet conjuntament Mercabarna i l’Ajuntament per formar en un ofici i inserir laboralment en empreses de la Unitat Alimentària a persones migrants en situació de vulnerabilitat. Els resultats positius d’aquesta prova són encoratjadors per seguir abordant des d’un punt de vista social la situació d’aquest col·lectiu.\nEl malbaratament 0 i la inserció laboral són dues potes centrals de l’orientació actual de Mercabarna, però també ha de ser essencial en el futur immediat l’aposta per la distribució del producte de proximitat i ecològic. En una perspectiva de sobirania alimentària, cal garantir la distribució de la producció local facilitant que els pagesos i productors locals puguin fer arribar els seus aliments a la ciutadania. Mercabarna ha de jugar-hi un paper clau.\nAmb tots aquests elements, a més de disposar d’una gran plataforma dedicada a l’alimentació, Mercabarna contribueix a una ciutat més justa i més sostenible.


Segons des d’on es mire – LA VEU D'ALGEMESÍ\nSegons des d’on es mire\nHome/Actualitat/Segons des d’on es mire\nDos mesos de confinament des de diferents prismes.\nUn metge, un transportista, un economista, un restaurador, un assessor, un esportista, un portaveu d’un supermercat i un sacerdot conten com han viscut l’inici de la crisi del coronavirus, la seua adaptació al confinament, què consideren que ha sigut el pitjor, com pensen que quedarà la situació i què esperen dels nostres governants.\nCarlos Bueno (text) / Moisés Castell (foto)\nENRIQUE BALLESTER, METGE DE L’HOSPITAL DE LA RIBERA\n1. Com es va adaptar al confinament?\n– Com a metge d’urgències hospitalàries, acostumat a un treball molt protocolitzat i amb certa càrrega d’estrés, la meua adaptació professional va ser ràpida. Modificarem l’entrada i l’atenció a les urgències en dos circuits diferents: un per a pacients respiratoris, possiblement infectats, i un altre per a patologies generals. L’adaptació a les mesures de protecció individual per a evitar contagiar i contagiar-nos, va ser més costosa, lenta i incòmoda.\n2. Què és el pitjor que ha portat el coronavirus?\n– Humanament la falta de contacte amb familiars i amics pel temor a contagiar, i cert rebuig degut a la meua professió per algunes persones. Professionalment el sistema ha demostrat carències com la insuficient dotació d’equips de protecció individual i la falta de test a sanitaris i població general. El col.lapse del sistema sanitari per falta de previsió d’equips i adaptació de llits podria haver-se minimitzat tenint en compte la progressió del Covid 19 i les carències en altres nacions afectades.\n3. Com creu que quedarà la situació després de la pandèmia?\n-S’ha produït un gran desgast professional i humà dels sanitaris, que farà molt difícil soportar un nou repunt de la infecció. El sistema ha de reforçar-se amb equipament i professionals adequats per a evitar el col.lapse sanitari. Enfortir les aliances amb la sanitat privada és fonamental per a abordar futures crisis. L’enfonament econòmic estatal i autonòmic, i unes polítiques laborals gens garantistes per a empreses i treballadors, estan agravant una profunda crisi socioeconòmica que està paralitzant el nostre país.\n4. Què espera del Govern?\n– Un major consens polític per a abordar la situació actual encara activa de la pandèmia, que exigeix la reorganització del sistema: major inversió en recursos materials i humans que garantisquen un sistema de salut suficient, àgil i eficient. Urgeix una intermediació més apolítica, efectiva i equitativa per part del Govern, entre empresa, sindicats i agents socials, per a evitar el col.lapse laboral i econòmic. És fonamental una ‘desescalada’ sanitària progressiva, sense tantes influències polítiques ni interautonòmiques que trenquen les estratègies de salut a nivell estatal. En matèria de salut un mando únic és imprescindible per a frenar una crisi sanitària i econòmica nacional i mundial.\nJOSÉ JUAN ORTIZ, TRANSPORTISTA\n1. Va ser un adaptació especial. Les dos primeres setmanes de confinament vaig estar treballant al 200%, ja que, pel fet que transporte equips quirúrgics, calia entregar ràpid tot el que hi havia en estoc a Espanya. Però va arribar la tercera setmana i vaig haver de parar. No hi havia equips que entregar, a més, la situació als hospitals era molt tensa. Si no portaves equips relacionats amb el Covid no eres de primera necessitat.\nA més, no hi havia cap lloc on poder parar a menjar, sopar o simplement prendre un café. Quan es tracta de passar un dia fora de casa no és problema, però tota la setmana sí.\nEl Govern va llevar els temps màxims de conducció diària. Però les persones que ho van decidir crec que no havien pujat a un camió en la seua vida. Havíem de mantindre els descansos diaris de 9 i 11 hores, però sense límit d’hores de treball i amb un màxim de 90 hores bisetmanals. Les grans empreses posaven a un xofer durant quatre dies a treballar 15 hores seguides al dia i després un altre xofer. No crec que hi haja ser tan permissiu en aquestes situacions ni tan poc en situació normal. Per exemple, hi ha hagut vegades que m’he tingut que quedar a dormir a Requena perquè si me passava una hora del total de nou diàries m’arriscava a una sanció d’entre 400 i 600 euros.\n2. En el sector del transport crec que alguns hauran de vendre el seu camió per no poder pagar les quotes del vehicle. Si en este temps no transportaves material de primera necessitat, te quedaves parat a casa. Era impossible trobar un port, ja que totes les empreses estaven tancades. És una cadena. Si un no fabrica, un altre no transporta. I els pagaments no entenen de pandèmies. A més, les ajudes que donaven incentivaven quedar-te a casa. Per a poder rebre ajudes, pràcticament tenies que parar de treballar. Un altre cas de mala gestió dels que adjudiquen les ajudes.\nConec casos que han dit: “si em van a donar 750 euros per treballar poc, el que facture, en compte de facturar-ho ara ho facturaré al juny, i així arreplegue la subvenció. Hi ha molt de “listo” en este sector i molt pocs espavilats que ho controlen.\nPer a demanar una subvenció no feia falta pràcticament res, simplement no facturar. No demanaven registre de quilòmetres ni res similar. Com és possible que hi haguera camions sense facturar fent 1.000 km a la setmana?\n3. En general, veig que passarem una època molt mala. En el transport ho notaran les xicotetes empreses i autònoms que tinguen clients que tanquen les seues portes. Jo, personalment, espere continuar treballant a un ritme mes o menys habitual, ja que la majoria dels meus clients pertanyen al sector sanitari, encara que entenc que hauran menys inversions en hospitals.\nAra queda molt bonic dir que hi ha tants respiradors, tantes UCIs… però jo visc el dia a dia en els quiròfans de tota Espanya i és penós veure en què estat estan algunes taules quirúrgiques.\nI el transport, en general, es veurà damnificat. No hi haurà inversió en vehicles nous, la qual cosa implica més reparacions i més despeses en consum.\nHi haurà dos grups diferenciats en els transportistes. I un d’ells, prompte o tard, tindrà que tancar el seu negoci. El que fa por és que només aguanten empreses grans que s’aprofiten dels seus xofers.\n4. Que puc esperar d’un Govern que fa una enquesta on diu que a l’abril i maig el 70% dels espanyols creguem que estem en una situació econòmica bona? Ja no tenia esperances quan, mesos arrere, alguns ens tallaven les carreteres per on havíem de passar per a poder treballar i els nostres governants ho permetien sense problema. Doncs ara, molt pitjor.\nEspere poc, la veritat; d’este o d’un altre govern, m’és igual. Mentre els experts no siguen experts de veritat… No em crec que els experts en transport de mercaderies sàpiguen ni entenguen els problemes que tenim els transportistes ni les empreses de transport. Sé que quatre caresdures intentaran acollir-se a les ajudes, mentre gent que realment estiga necessitada no podran accedir a elles.\nEl que espere realment és que tots canviem un poc en un país on guanya mes diners un “tronista” per contar-nos la seua vida que un investigador per salvar-nos la nostra. Esta pandèmia ens ha guanyat per golejada. Mes de 27.000 morts. Espere que estiguem més preparats per a la següent “partida”, siga en tres mesos, tres anys o trenta.\nENRIQUE ESTEVE, ECONOMISTA\n1. En cada fase pense en positiu i marque uns objectius diaris i setmanals, tant a nivell personal com professional, a través d’una rutina que em transmet exercir un control directe i de confiança. La productivitat és el principal referent per a no perdre el temps.\n2. La desconfiança i l’excessiva dependència del sector serveis que junt al poc pes específic tant del sector industrial -amb una necessària reindustrialització- com de l’agropecuari, faran que l’eixida de la crisi siga molt lenta. Estes causes generen atur, i l’aturat no té una eixida immediata competitiva cap a la indústria i l’agricultura.\n3. El control d’ajustos, la falta de reserves i el dèficit públic ens obligarà a emetre deute públic espanyol subscrita per Europa. El teletreball ve per a quedar-se i el descens del consum generarà canvis que ens faran valorar millor oficis desemparats. La classe mitjana, pimes i autònoms són els que més patiran l’impacte.\n4. Donada la incompetència, espere es recolze en tecnòcrates. Espanya és insolvent i l’ajuda de la UE serà negociada amb condicions segons el grau de confiança en el Govern espanyol. Ha d’aprovar uns pressupostos “base 0”, amb control exhaustiu de la despesa supèrflua i amb polítiques fiscals coherents que neutralitze la probable pujada d’impostos indirectes (IVA) amb impostos directes (deduccions en IRPF).\nJESÚS ISABEL, PROPIETARI DEL BAR VALHALLA\n1. Foren moments durs, sobretot d’incertesa i amb moltes preguntes, pensant si podríem tornar a obrir el negoci. En presentar-se la fase de ‘desescalada’ i les noves mesures vam començar a plantejar-nos la possibilitat de reobrir el negoci.\n2. Principalment les morts que ha causat. Després, les famílies que necessiten treballar i depenen dels negocis que ara no poden funcionar com ho feien normalment. Molts han sigut acomiadats.\nEs tracta d’una situació on hem d’afrontar pagaments sense tenir pràcticament ingressos, tot i que hem pogut disposar d’alguna ajuda institucional o dels propietaris dels locals amb bona voluntat.\n3. En el nostre sector la previsió és que tot és normalitze progressivament, a mesura que la pandèmia estiga controlada, el que significa que hi haurà una caiguda d’ingressos que originarà atur o contractes temporals o per servei. L’ambient al treball també serà diferent i caldrà a més conscienciar als clients d’aquests canvis pel benestar i salut de tothom. En aquest sentit, el menjar per a endur pot ser una alternativa per a evitar una gran afluència de clients als locals.\n4. Principalment que reforce el sistema sanitari perquè no ens podem permetre tornar a viure una experiència així. També és important agilitzar les ajudes, que siguen més senzilles de sol•licitar i que s’acurten els terminis per a les xicotetes empreses i autònoms.\nVICENTE ESTEVE, GRADUAT SOCIAL\n1. Amb teletreball per als empleats. Els jefes, davant la quantitat de tràmits a realitzar, decidirem tornar a l’oficina, cadascun “confinat” en el seu despatx i sense usar les zones comunes, amb atenció telefònica i informant via telemàtica als clients de les novetats que anaven sorgint. Ha sigut el nostre granet d’arena davant la pandèmia.\n2. Sens dubte el pitjor són les defuncions, i partir d’ahí les seqüeles de salut que poden quedar per als afectats. Després l’economia, hi ha sectors molt tocats, per exemple el dels espectacles públics i de masses. Molt tard han arribat ajudes per al sector d’artistes en espectacles públics. I sí s’ha deixat a gent arrere, els meus clients professionals de la tauromàquia s’han quedat fora.\n3. La crisi econòmica es notarà. Com en totes les crisis hauran emprenedors que es readaptaran davant les noves necessitats de la societat i tindran èxit. Els governs estan ja dissenyant incentius per a activar l’economia. Els ciutadans hem de vèncer la por i, amb totes les precaucions i segons les possibilitats de cadascun, eixir a consumir perquè circulen els diners i es genere riquesa.\n4. Que no deixe a ningú arrere, que incentive la reactivació de l’economia, que no pose pals a les rodes de les iniciatives del sector privat. Tot sense perdre de vista garantir la salut dels ciutadans. Que tire la vista arrere i corregisca el que es va poder fer millor en els últims anys i durant la pandèmia.\nCARLOS LÓPEZ, TENISTA PROFESSIONAL\n1. Dies abans de la declaració de l’Estat d’Alarma, quan es va intuir que l’assumpte podia ser seriós, el meu entrenador i jo decidirem confinar-nos en un xalet que té pista de tennis per a poder continuar entrenant. Preferirem no arriscar a perdre el fil habitual de l’entrenament perquè sabíem que si s’allargava la situació després podria ser complicat reenganxar-se i fàcil lesionar-se.\n2. Més enllà de les desgràcies personals, per a un tennista el pitjor que ha provocat el coronavirus ha sigut que ha limitat molt poder practicar el nostre esport. A pesar que en una pista de tennis la distància entre dos contrincants és major de la que marca la normativa sanitària, sí que compartim les mateixes boles, i això ha impedit els partits d’entrenament. En quant a la competició encara serà més complicat, perquè només amb jugadors, entrenadors, preparadors, organitzadors… s’ajunten més de 200 persones per torneig.\nPersonalment esta parada m’ha vingut fatal, perquè l’any passat vaig acabar lesionat del muscle i he tingut una recuperació molt llarga. Després de cinc mesos d’inactivitat em vaig reenganxar competint a Múrcia, després em vaig anar a Croàcia i estant allí van cancel·lar el torneig pel Covid-19. I de nou una altra parada.\n3. Jo espere que puguem competir abans que acabe l’any. Segur que serà amb mesures estrictes, amb poc aforament en les graderies i en campionats que no siguen de primer nivell per a evitar aglomeracions.\n4. Espere que el Govern siga prudent amb les mesures que prenga i que no tracte a tots els esports per igual, perquè no és lògic que es reprenguen els entrenaments de futbol però que no es permeta que en una pista de tennis hi haja dos jugadors. Com puc jugar un partit de tennis jo només?\nFONTS DEL SUPERMERCAT MERCADONA\n1. Les principals mesures adoptades van estar encaminades a garantir la salut i seguretat tant dels treballadors com dels clients. Vam posar a la disposició de tots els treballadors guants, gel hidroalcohólic, màscares, ulleres de protecció ocular i mampares de metacrilat protectores i separadores en la secció de caixes. A més, es va proporcionar guants, paper i gel desinfectant per a quan els nostres clients entraren a les botigues. Igualment, es van reforçar els processos de desinfecció i neteja diaris, es va reforçar la seguretat per a controlar l’aforament i es va adaptar l’horari de botiga.\n2. Les compres impulsives que es van produir de manera puntual en algunes de les nostres botigues al principi d’aquesta situació, i les vendes atípiques d’alguns dels nostres productes com el gel de mans o determinats alcohols desinfectants.\n3. Es tracta d’una situació excepcional; conforme vaja evolucionant aquest escenari ens anirem adaptant.\n4. Governe qui governe, com a empresa el que necessitem és estabilitat i claredat.\nÓSCAR BENAVENT, SACERDOT DE SAN PÍO X\n1. Sóc sacerdot i el sentit de la meua vida és Crist. Durant este temps he cuidat més l’art de posar en primer lloc a Crist i els altres. Quan vaig saber que seríem confinats vaig aplicar al dia a dia un orde “monacal” i em vaig mantindre connectat amb els feligresos cridant i preguntant com estaven. En companyia de Daniel, sacerdot que comparteix missió amb mi, decidírem obrir el que anomenàrem “la finestra de San Pío”. Cada dia ens connectàvem amb la feligresia per mitjà de YouTube i, així, retransmetíem l’oració del matí, la de la vesprada, el Rosari i l’Eucaristia, que nosaltres fem cada dia. Vaig vertebrar, així, totes les altres tasques del dia que per anar sempre tan accelerat faig, però amb menys temps. Ordenar, netejar, cuinar, fer esport… Un “ora et labora” en tota regla, vaja. Imagine que igual que tots m’han faltat hores per a fer tot el que vaig pensar que faria. Això és senyal que no he tingut temps per a avorrir-me.\n2. La por, la tristesa, la incertesa i més solitud. Durant este temps he tingut ocasió de cridar i “video-cridar” a molta gent. Tots parlàvem del mateix, tots teníem por. Por de ser infectats, però por, sobretot, a infectar. Ningú ha viscut una situació així i el no saber a què ens enfrontem ens espanta. Quan vaig saber d’algun difunt a causa del COVID-19 vaig resar i vaig parlar amb els familiars. Acompanyar la seua tristesa, la seua pena, la seua necessitat de “dir adéu” ha estat un gran regal, però també un terrible patiment.\nNo saber quan acabarà açò, no saber fins on arribarà, provoca una sensació molt difícil d’explicar, però que tots l’entenem perquè l’hem viscuda. Parlava per telèfon amb els meus iaios i cada dia repetien una frase, com una jaculatòria: “a vorem quan s’acaba açò”. Però el més dur que he pogut contemplar en este temps és que la gent sola, ara, estava més sola. És un drama escoltar la solitud dels qui estan sols. Al nostre poble hi ha qui viu confinat tot l’any i des de fa molts anys. Hem de despertar. Tant de bo esta malaltia ens òbriga els ulls. No és bo que oblidem així aquells que viuen sols. No és bo que no els cridem, visitem, dediquem temps amb ells. Cal pensar açò, de veritat.\n3. Tots sabem que l’impacte d’esta pandèmia ens ha canviat. Coneixem persones que s’han enfrontat al COVID-19 o que han perdut a un ser estimat en esta guerra. He de dir-vos que considere que, despistats pel que passava en els balcons de les nostres cases, no s’ha mostrat amb claredat el patiment que esta crisi ha creat a la gent. A ningú se li escapa que en estos mesos s’ha patit i es continua patint. Tots sabem que, després d’este episodi, el que quedarà, en no poques cases de la nostra terra, serà dolor i pobresa. Però el patiment provocat pel coronavirus ha despertat la part més humana que tots tenim i que, probablement, estava oblidada. Estic convençut de que eixa bondat, eixa compassió natural que ens ha eixit de dins i que ha obrat miracles, és més, que ens ha convertit en veritables miracles, és la conseqüència d’haver estat estimats i creats per Déu, encara sense saber-ho. La bondat natural que ens ix quan palpem el dolor és la signatura del nostre Autor. Necessitarem tota esta bondat que ha despertat en nosaltres este temps per a ajudar i acompanyar aquells que estan pagant ja les conseqüències d’esta dura prova. La pandèmia del COVID-19 no acabarà quan deixen de comptabilitzar-se nous contagis i noves morts. Esta pandèmia acabarà quan ningú patisca les seues conseqüències més profundes.\n4. Igual que tots els espanyols, el que espere del Govern és que estiga a l’altura de les circumstàncies. Pense que a ningú li agradaria veure’s governant en una situació així, però tot ciutadà pressuposa que quan algú assumeix el servici de governar ha de saber gestionar esta situació i la que se li presente. S’espera de qualsevol governant que deixe de banda els seus interessos i sàpiga posar-se en la pell dels ciutadans. Vull que pense en els malalts, en els morts, en el personal sanitari, en aquells que arrisquen les seues vides perquè no ens falte de res, en aquells que han perdut el seu treball i en les famílies de tots. Espere del Govern el que, imagine, espera qualsevol ciutadà: que ho facen bé, que siguen honestos, que servisquen al bé comú, que actuen amb responsabilitat. Com a cristià i sacerdot rese cada dia perquè els que governen atenguen justament les necessitats de tots, especialment de qui són víctimes d’esta emergència sanitària.


El Govern apuja fins al 2% l'impost d'hipoteques i recaptarà 82 milions més\nBarcelona. Dimarts, 9 de juliol de 2019. 17:48\nActualitzat Dimarts, 9 de juliol de 2019. 17:58\nLa Generalitat ha aprovat aquest dimarts un decret pel qual augmenta de l'1,5 al 2% el tipus impositiu de l'Impost d'Actes Jurídics Documentats (AJD) sobre les hipoteques, que ara paga la banca, un canvi legal que estima que li aportarà 81,9 milions d'euros més a l'any. Aquesta modificació legal és l'aspecte més destacat del decret llei de mesures tributàries urgents i de lluita contra el frau fiscal que ha aprovat el Govern en la seva reunió d'avui.\nL'AJD grava la constitució de préstecs hipotecaris, i en elevar-lo al 2% Catalunya es converteix en la comunitat autònoma amb el tipus més alt en aquest tribut. El govern català, que funciona amb una pròrroga pressupostària dels comptes del 2017, en no haver pogut aprovar pressupostos aquest any, estima que el paquet de modificacions legals incloses en aquest decret li aportaran una recaptació addicional de 88,2 milions més a l'any.\nA més de l'esmentat augment del tipus de l'Impost d'AJD, el decret aprovat pel Govern contempla d'altres mesures destacades, com la inclusió com a subjectes passius de l'impost sobre els habitatges buits als fons de titulització, que són titulars de grans paquets d'habitatges buits. Amb la regulació actual, aquests fons no estaven subjectes al pagament d'aquest impost, en no tenir personalitat jurídica, per la qual cosa amb aquest canvi legal el Govern intenta corregir una "deficiència original" d'aquest impost.\nD'una altra banda, el decret aprovat aquest dimarts, que ara ha de ser convalidat al Parlament, preveu augmentar dos impostos més: el de les emissions produïdes per l'aviació comercial, que passa de 2,5 a 3,5 euros per quilogram d'òxid de nitrogen emès, i el que grava les apostes, que situa el tipus únic el 15%, davant el 10% actual que afecta les esportives i el 13% per a les generals. La modificació només afecta les apostes presencials, les úniques sobre les quals les comunitats tenen competències, ja que el joc per Internet depèn de l'Estat. Algunes d'aquestes mesures, com l'augment de l'impost a les apostes, estaven incloses en l'anomenada llei d'acompanyament dels pressupostos del 2019, que el Govern no va arribar a aprovar.\nD'una altra banda, en el marc del pla de prevenció i reducció del frau fiscal fins a l'any 2022, el decret aprovat avui preveu que l'Entitat Autònoma de Jocs i Apostes de la Generalitat no podrà subministrar cartrons de bingo nous als establiments de joc que tinguin pendent el pagament de l'impost sobre el joc. En la mateixa línia, es considerarà infracció "molt greu" la realització d'activitats de joc sense haver satisfet l'impost sobre el joc, i l'Agència Tributària de Catalunya podrà usar les fiances dipositades pels operadors del joc per executar deutes derivats de tributació.\nHipoteques El Govern elimina els tipus reduïts de l'impost hipotecari i recaptarà 16,5 milions més Carlota Serra / El Nacional


Una estranya parella, Antoni Colomer (lpc3.com)\nAntoni Colomer 11-10-2011\nOrquestra y Coro del Teatro Real; Semyon Bychkov, dir.\nLa Finta Giardiniera, de W. A. Mozart\nFreiburger Barockorchester; René Jacobs, dir.\nTeatro Real, Madrid, 3 i 4 d'octubre de 2011\nDifícilment podríem trobar dues obres més diferents, tant musicalment com dramàticament que Elektra i La Finta Giardiniera de Richard Strauss i W.A. Mozart respectivament.\nTot i això, en la trajectòria i l'evolució creativa d'ambdós compositors, són dues composicions que esdevenen una frontissa entre la producció anterior de tots dos compositors i el que havia de venir.\nPel que fa a Strauss, com ja és públic i notori, Elektra marca el límit que el compositor bavarès s'autoimposà. Límit pel que fa a temàtica - cal tenir en compte que en aquella època tant Salome com Elektra van ser considerades exageradament escandaloses, degenerades i brutals-, però sobretot pel què fa al tractament harmònic. I és que Strauss renunciarà a anar més enllà en la seva exacerbació de l'atonalitat, deixant la feina bruta per a un tal Schönberg. La resta ja és història.\nPel que fa a La Finta Giardiniera, estrenada el 1775 a Munic, significa en la carrera de Mozart el final d'una primera etapa d'aprenentatge. A partir d'aquest any Mozart comença a escriure les seves grans òperes sèries, amb Idomeneo com a primer gran exponent. La inclinació de Mozart per aquest gènere, conegut com "Opera Seria", és evident a La Finta Giardiniera, i sorprenent si tenim en compte que la glòria operística de Mozart se sustenta principalment sobre el repertori còmic.\nA La Finta Giardiniera, obra de llibret poc reeixit que ja havia estat musicat per Pasquale Anfossi, és interessant observar com Mozart menysté les parts còmiques, que en general es manifesten força banals, i en canvi posa tota la carn a la graella en les escenes serioses, com les extraordinàries àries d'abandó líric Care pupille o Gemme la tortorella, així com en les diverses en stile agitato, tant en voga a l'època i que mostra els vincles entre Mozart i la gran tradició de l'òpera seriosa que té com a màxim exponent a Händel.\nEl més interessant de La Finta Giardiniera és la manera com il·lustra les tensions entre els dos grans gèneres - seriós i còmic, o buffo -, unes tensions que desemboquen en una obra ambigua. Autèntiques perles apareixen aquí i allà, compartint escenari amb àries (sobretot les còmiques) plenes de tòpics.\nBé a tomb la constatació dels paral·lelismes entre aquestes dues òperes a causa de la programació, un dia rere l'altre, al Teatro Real de Mortier. Perdó, de Madrid!\nUn, des de Barcelona, pot entendre que a Madrid hi hagin veus que critiquen el perfil de temporada dissenyat per Mortier. Però senyors, si en una setmana pots escoltar òperes dirigides per René Jacobs (La Finta Giardiniera), Semyon Bychkov (Elektra) i Sylvain Cambreling (Pelléas et Mélisande) un ha de reconèixer, al menys, que el Teatro Real viu un període artístic al qual el temps li farà justícia. I probablement, amb els canvis de govern i retallades que s'endevinen a l'horitzó, aquest període de creixement l'enyoraran/enyorarem ben aviat.\nI un dels llegats que quedarà serà el del creixement de la jove (la mitjana d'edat dels seus membres és sorprenentment baixa) orquestra del Teatro Real. I és que una orquestra creix si té bons músics, però també, és indubtable, quan enlloc de mitjanies qui els dirigeix sap el que es fa. I Semyon Bychkov va demostrar abastament que sap molt bé el que es fa. Una prova fefaent n'és que tota l'orquestra, al final de la funció, l'aplaudís de manera explícita, i no pas amb els arquets, sinó amb els palmells de les mans i gran entusiasme. Una imatge ben poc habitual.\nI és que Bychkov va donar una lliçó de direcció. El canell de la mà dreta marca el temps amb una precisió i fluïdesa de llibre, mentre que l'esquerra es reserva per moments puntuals molt ben triats. Va fer música de cambra quan calia i va permetre a l'orquestra deixar-se anar en moments molt puntuals i necessaris, aconseguint un balanç entre fossar i escena difícil en una obra com Elektra. Òbviament, per projecció que pugui arribar a tenir, l'Orquestra del Real no té la contundència de les grans formacions europees i americanes. Un pensa el que Bychkov hauria fet amb una de les grans orquestres, posem per cas la Filharmònica de Viena, i se li afilen els ullals.\nLa gran pregunta és perquè Bychkov sembla haver desaparegut dels podis més prestigiosos en el darrers anys, però estirar d'aquest fil ens duria molt lluny.\nJacobs, per contra, té una tècnica de braç més aviat discreta. Sense batuta, el gest és molt poc expressiu. Però els seus punts forts són uns altres. No només sap rodejar-se invariablement de grans músics, sinó que domina l'estil mozartià com si fos la seva segona pell. La precisió i la varietat de colors que extreu dels seus músics, en especial en els recitatius tan secs com acompanyats és d'autèntica filigrana. Una característica que s'agraeix especialment en una obra com La Finta Giardiniera.\nCom és habitual, l'equip vocal proposat per Jacobs, sense ser un repartiment d'estrelles, està meticulosament pensat. En aquesta ocasió van destacar, en un equip sense fissures la jove Sophie Karthäuser, veu de poca amplitud però d'afinació impecable i línia senyorial, el tenor Jeremy Ovenden, un fix en el repertori mozartià dels grans teatres els darrers anys i la ja coneguda Alexandrina Pendatchanska. Al seu costat, el veterà Jeffrey Francis, en un poc habitual paper de tenor còmic, la mezzo Marie-Claude Chappuis, en un paper originalment escrit per castrat, el baríton Michael Nagy, de notable veu i vis còmica i la ja imprescindible Sunhae Im, de veu minúscula però que s'ha anat fent un lloc en els repertoris del XVII i XVIII a partir d'una musicalitat immaculada i un cert encant escènic.\nTots ells van cantar bé les seves parts i es van lluir, de la mà de Jacobs, en uns recitatius àgils, frescos i expressius que haurien de servir de model a qualsevol bona escola de cant.\nPel que fa a Elektra, vam veure el segon repartiment i vam viure el debut en el rol principal de Christien Goerke, que va obtenir un brillant èxit personal. La veu està en molt bon estat malgrat els anys de carrera en repertoris exigentment dramàtics, amb un bon equilibri entre vellut i metall, i malgrat notar-se al començament el seu respecte per un rol terrorífic, la seva prestació va anar creixent fins a consolidar-se com una aposta de futur més que interessant. A partir de l'escena amb Orestes - un Samuel Youn de veu un xic gutural però de gran projecció i presència escènica -, Goerke va deixar-se anar fins a completar una interpretació de gran nivell en un dels rols més difícils i extenuants, tant vocal com psicològicament, de la història de l'òpera.\nJane Henschel, com a Klytämnestra, va mostrar experiència i encara un bon estat vocal mentre que la Chrysothemis de Manuela Uhl, que va aconseguir un dels èxits de la nit, va mostrar-se un tant irregular en l'emissió tot i posseir un instrument d'indiscutible qualitat. Al seu costat, l'incombustible Chris Merrit en la breu aparició d'Aeghist, va completar un segon repartiment d'alta volada.\nLa producció del desaparegut Klaus Michael Grüber es va mostrar funcional, amb alguns desajustaments i una direcció d'actors poc més que correcta d'Ellen Hammer.\nPerò indiscutiblement, la responsabilitat de l'èxit d'aquesta insospitada parella d'òperes, cal atribuir-la a la feina d'aquests dos grans mestres, Jacobs i Bychkov, que van saber extreure dels seus equips el màxim rendiment possible. I és que quan el fossar funciona...


"Kafka a la platja" (http://ca.wikipedia.org/wiki/Kafka_a_la_platja) és una novel·la del japonès Haruki Murakami (http://ca.wikipedia.org/wiki/Haruki_Murakami). Més que una novel·la, per mi és una obra mestra. Deliciosament escrita et porta pels viaranys de la memòria, de la ment humana. Una barreja molt ben aconseguida de realitat i ficció s'entrecreua durant tot el relat. La història narra la fugida de casa d'un jove que té damunt seu la maledicció del complex d'Èdip. La seva vida es creua amb la d'un simpàtic personatge, el senyor Nagata, que pateix endarreriment mental i que té l'habilitat de poder parlar amb els gats. A mesura que es va desenvolupant la història, desprèn una atracció que no permet gairebé desprendre't del llibre a no ser que la son et venci. Un endisament al màgic i desconegut món dels somnis ben vestit amb una perfecte trama argumental. Un bon llibre per llegir i deixar reflexionar la ment durant les llargues tardes d'est\nL'estat espanyol ha hagut de ser rescatat per Europa. Un grup de banques i polítics corruptes han portat el país veí a la ruïna total. I com que no ens deixen marxar i ens espolien, nosaltres també en patirem les conseqüències. Mentrestant, els inútils polítics només tenen feina a anar veure partits de futbol i evitar dir la famosa paraula "rescat", car segons Europa només ha fet un préstec. Són una colla de fatxendes capitanejats pel cap verd d'en Rajoy. Una colla de feixites que inculquen la cultura de la por a tots aquells i aquelles que no pensen com ells. I aquests diners aniran a rescatar uns bancs que el propi PP ha enfonsat i amb els quals uns quants i unes quantes corruptes s'han enriquit mentre hi ha qui no té res a taula. Quines ganes de marxar, de fotre'ls botifarra i dir que s'enfonsin en el seu propi orgull, però abans que ho facin, que retornin al poble tot el que els hi han robat!\nBankia, un nom que només sentir-lo personalment em fa esgarrifar. Una enganyifa, una corruptel·la orquestrada per la gent del PP que ha fet una fallida escandalosa, arrossegant a la ruïna a molta gent. I el més patètic de tot és que el govern del PP ha corregut a ajudar a que aquesta pantomina de banc no fes fallida. A costa de qui? Dels ciutadans i ciutadanes, que no en tenim cap culpa. Per a més inri, tots els diners que han de servir pel rescat són els que aquesta gent del PP ha retallat en educació i sanitat, drets universals bàsics. La llista de greuges continua amb el fet que un dels exdirectius s'embutxacarà una pensió de més de 14 milions d'euros. Ric o ploro? Hi ha gent que no en té ni per menjar, a sobre hauran de pagar per anar al metge i mentrestant els calers que haurien de servir per fer la vida millor a tothom, serviran per rescatar uns bancs enfonsats per la mala gestió i la corrupció. I els culpables se'ns en riuen a la cara i la justícia es fa la cega.\nAvui deixo escrit un text que fa dies que corre ja per les xarxes socials. Aquesta dictadura del PP, com ja he repetit no sé quantes vegades, vol exterminar a tota costa la llengua catalana, saltant-se totes les regles democràtiques. Personalment, aquesta gent, el senyor Bauçà el primer, em provoquen un fort sentiment de fàstic i repulsa... " " Avui, tots de DOL per sa NOSTRA LLENGUA. S'aprovarà s'expulsió de sa nostra llengua de s'administració, només deixant es castellà com a requisit. També s'aprovarà sa castellanització des topònims i noms de pobles mallorquins, menorquins i eivissencs. Per favor, demanam as polítics que votareu a favor d'aquesta aberració que vos ho penseu dos vegades. Aquí perdrem molt i sa història vos recordarà com a culpables de sa nostra desaparició! A ses Illes Balears en Català ara i sempre!" Fins quan haurem d'aguantar aquests cacics i aquesta ingonímia? La propera parada a la llista d'exter\nEls miners de l'Estat Espanyol estan en vaga per a reclamar els seus drets laborals. Una lluita ferotge i legítima, internacional, per una feina en condicions dignes. Però com s'ha sabut aquesta informació? No és pas gràcies als mitjans de comunicació catalans ni als del país veí. Com a molt, una escueta informació. Enlloc s'ha dit totes les accions que han portat a terme. No interessa. Cal callar i així sembla que s'amaga el problema. Però aquesta censura, sortosament, no ha afectat a mitjans de comunicació d'altres contrades, que han tingut la valentia d'exposar el problema. Diaris de ressó mundial han tret en portada les imatges i les reivindicacions que aquí se silencien. Una prova més de la repressió mediàtica i social de l'estat espanyol, a on la pseudodemòcràcia ha passat directament a una dictadura. Endavant amb la lluita!\nBona revetlla a tothom i bona diada nacional dels Països Catalans!\nFOC DE SANT JOAN Els vailets que a l’estiu, roben la fruita dels horts i els altres, els que no la roben, i fins aquells petits monstres que durant llargues tardes xafogoses aprenen les lliçons d’història; tots plegats i llurs mares i germanes i les nenes del veïnat de menys de quatorze anys i algun home escadusser que diu que estima la familia, però que, en realitat, no té deu rals per prendre’s un cafè; tots plegats, repeteixo, criden desassenyadament i riuent i s’empaiten i encenen, incansables, mants coets i petards a l’entorn d’un foc de llenya verda, manècs d’escombra i qualque resta de cadira vella. Fa una nit calorosa i hom es veu obligat a mantenir les finestres obertes. I el poeta, que odia de tot cor aquest costum i que, silenciós i sol, a dins la cambra incitava les Muses en veu alta per enllestir un poema dedicat a l’estimada absent, ara abatut, llegeix una novel-la que és com un manual del crim\nFa fred, més de la que em pensava per un final de tardor. Estic acostumat a les inclemències meteorològiques dels hiverns, però em sorprèn que a finals de novembre ja estigui tot nevat i amb un gruix tant considerable. He de racionar els troncs que em queden abans no acabi la meva contesa contra els meus records i contra el fred. Estic esgotat i vaig fent petites becaines entre narració i narració. Les hores s’escolen com la meva vida. Són els moments finals, en sóc plenament conscient, i és per aquest motiu que gasto o malgasto les últimes forces per deixar escrita la meva, la nostra història, la particular i la d’una guerra que m’ha escapçat el futur. Començo: vaig conèixer la Natàlia ja de ben menuts. Els dos érem fills del mateix poble i ja des de ben xics ens vam entendre. Primer foren els jocs als prats mentre els nostres pares i avis respectius menaven vaques i xais. Jugàvem a veure qui tirava les pedres més lluny, a empaitar xais i cabres, a cuit-i-amagar amb altres in\nEl viatge que he anat explicant en dies anteriors va ser un somni fet realitat, però també un xoc de realitats. Vaig estar a Las Vegas, realment espectacular, però ja es pot quedar a Amèrica, a Catalunya no ho necessitem pas. Tot i que està bé veure-ho, no em va pas convèncer gens ni mica l’opulència i els diners que es llancen a cada casino, a cada part de la ciutat. També veure per creure que si ets una persona obesa, menges gratuïtament. Se’m va remoure una mica l’estómac, la veritat. Gent i gent, apostant, llançant tones de diners... Però a part d’aquest regust amarg, també vaig contemplar la BELLESA: el gran Canyó del Colorado i el Parc Nacional de Yosemite, dos meravelles de la natura, plenes de màgia i història. I en aquests dos indrets em va agradar molt l’equilibri entre el turisme i la natura. Tot molt ben preparat, amb poc impacte ecològic, per tal que es pugui visitar. I realment val la pena. També la manera com es protegeixen (segons sembla) els drets del indígenes que\nDia 7, Yosemite: un altre somni fet realitat (4 de maig de 2012)\nD urant el darrer dia del tour ens vam llevar encara més d’hora. A les quatre del matí per marxar abans de les 5 cap al parc nacional de Yosemite (http://en.wikipedia.org/wiki/Yosemite; http://en.wikipedia.org/wiki/Yosemite_Valley), a la zona muntanyosa de Sierra Nevada (http://en.wikipedia.org/wiki/Sierra_Nevada_(U.S.)) . He de reconèixer que estava molt cansada i que vaig dormir bona part del trajecte. Però quan vaig obrir els ulls em vaig trobar amb una meravella natural! Les muntanyes, els rius, el paisatges eren dels que tallen l’alè. Ens pararem davant de l’impressionant muntanya “El Capitan”. (http://en.wikipedia.org/wiki/El_Capitan), de 900 metres d’alçada. El guia ens explicà que els escaladors la fan en tres dies, però un amic em va explicar que actualment alguns cracs de l’escalada només empren 3 hores a pujar-la! A l’altre costat, vam poder veure ja una petita i impressionant cascada. Vam continuar en nostre camí tot contemplant cérvols... i un ós! Mare meva, mai de la\nDia 6, Sant Franciso i Standford University (3 de maig de 2012).\nEl penúltim dia de viatge també comença ben d’hora. Des de Silicon Valley, una zona d’enorme desenvolupament d’idees a on hi ha instal•lades grans multinacionals, ens dirigim cap a San Francisco. Passem per la ciutat d’Oakland (http://en.wikipedia.org/wiki/Oakland,_California), a la badia de San Francisco (http://en.wikipedia.org/wiki/San_Francisco_Bay). San Francisco és la capital financera de la zona de Califòrnia (http://en.wikipedia.org/wiki/San_Francisco). Després d’una estona de cua vam entrar a la ciutat i la primera parada que vam fer va ser a Chinatown, el temps just per a fer algunes fotografies (http://www.sanfranciscochinatown.com/), la més gran Chinatown fora de l’Àsia. La següent parada del dia boirós ( a San Francisco la veritat és que hi ha sempre bastanta boira i les temperatures no són molt altes) va ser cap al carrer Lombard (http://en.wikipedia.org/wiki/Lombard_Street_(San_Francisco)) , un costerut carrer ple de flors que permet veure una vista espectacular de\nDia 5, de Los Angeles a Sant Francisco (2 de maig de 2012)\nEl matí a Los Angeles es llevà emboirat. Vam canviar de guia i de companys de viatge i vam enfilar cap a Sant Francisco. De camí vam passar per les ciutats de Santa Bàrbara (http://en.wikipedia.org/wiki/Santa_Barbara,_California) i un bon grapat de llocs més. La gent de Santa Bàrbara, segons ens va explicar en Jimmy el guia, està molt orgullosa que l’expresident dels EUA Ronald Reagan es considerés originari d’aquesta zona, tot i no haver-hi nascut (http://en.wikipedia.org/wiki/Ronald_Reagan) En aquesta zona del pacífic abunden les construccions de caràcter mediterrani: cases blanques i teulades roges. A més, no són cases elevades per evitar problemes amb els terratrèmols que freqüentment tenen lloc en aquesta zona. A mesura que anàvem resseguint la línia de la costa el paisatge es feia bellíssim! En diuen la Golden zone, la zona de l’or, no només per l’or que s’hi podia trobar, sinó perquè a partir de finals de maig, degut a la sequedat (plou menys de 30 dies a l’any), tot el pa\nDia 4, de Las Vegas a Los Angeles i tour nocturn per Los Angeles (1 de maig de 2012)\nE ns vam llevar una mica més tard que els altres dies i la primera parada del viatge fou a una petita fàbrica de xocolata, a on vam fer un cafetó i poca cosa més. De camí vam passar per davant d’un restaurant a on deia que si pesaves més de 150 kg, tenies el menjar gratuït. Inaudit. La guia també ens va explicar que si guanyaves al casino una gran quantitat de diners, tenies el privilegi de poder ser escortat/ada fins a un lloc segur. Un altra cosa que ens va explicar fou també el preu de les cases, que ara valen uns 115000 dòlars, a la meitat de preu que fa 4 o 5 anys enrere. Un cop a la fàbrica de xocolata, vaig poder conversar una estoneta amb en Fèlix, el conductor d’origen peruà de l’autobús, després de veure com feien els bombons i tastar-ne alguns . M’explicà que havia nascut al mateix barri que el mític exjugador del Barça “Cholo” Sotil i que eren molt amics, tot i que en Fèlix no va tenir tanta sort en el món del futbol i va emigrar als EUA. Després de l’esmorzar, ja ens\nDia 3, el somni fet realitat: el gran Canyon del Colorado (30 d’abril de 2012)\nEns vam llevar ben d’hora, ben d’hora, quan encara era fosc. Era un dels dies més esperats de la meva vida, el de fer realitat el somni d’infantesa de poder visitar el gran Canyon del Colorado (http://ca.wikipedia.org/wiki/Gran_Cany%C3%B3; http://en.wikipedia.org/wiki/Grand_Canyon ), una de les set meravelles naturals del món. De camí, un paisatge impressionant. Ens dirigíem cap a la zona est del Canyon. A mesura que es feia de dia, més podia gaudir de la bellesa del paisatge salvatge. Vam passar per una nova carretera que feia poc que havien construït i ens vam endinsar en ple desert. Grans planúries i molt sol ja a primera hora del matí. Vam arribar a un punt intermig a on vam haver de canviar de bus, ja que es veu que no totes les companyies estan autoritzades a portar la gent al propi Canyon. El camí cap al propi Canyon transcorregué gairebé en la seva majoria per una carretera agresta i polsegosa; de tant en tant, alguna vaca es posava pel mig . Després de gairebé una hora\nDia 2, de Los Angeles a Las Vegas (29 d'abril de 2012)\nComença veritablement el tour. A les 7 del matí, ja arribaren els guies xinesos disposats a posar ordre als busos. Mentre m’esperava vaig conèixer una simpàtica noia francesa i ens vam posar a xerrar animadament, però ella va anar en un altre bus. Jo em vaig enfilar en el que em digué la guia i ja de bones a primeres em vaig enfadar: feia la cua preceptiva per posar les maletes al portaequipatges quan arribaren una parella de xinesos, m’empentaren i em van passar al davant. Vaig callar i vaig al bus groc amb una imatge del Machu Pichu, i és que el conductor era peruà. Em tocà seure al darrer seient. La parella de davant baixà les persianes i no vaig poder veure res de la sortida de Los Angeles direcció a Las Vegas . El dia era molt calorós i vaig aprofitar per fer un petit son fins que vam parar un momentet per descansar. Un cop reprenguérem la marxa, se’m van asseure al costat una curiosa parella de xinesos, mare i fill. Cap dels dos parlava res d’anglès però tenien g\nEl dia anterior, ja va començar el meu periple per a venir a la costa oest dels EUA. El director del grup de recerca a on vaig estar als Estats Units em va portar fins a l’estació de Newark, previ pas per l’escola a buscar els seus fills. Als EUA, les escoles acaben a les 3. La veritat és que els tres infants van ser molt simpàtics, però son pare no els hi havia dit que aniria amb ells i a la mitjana gairebé li agafa un cobriment quan em va veure, cridant que era una lladre. Quan el seu pare li va aclarir es va calmar i no va parar de xerrar. També va ser curiós que el director em digués que no li fes dos petons, ja que als EUA no s’estila i els seus fills haurien fet escarafalls. Per dintre, vaig ser jo qui em vaig fer un pantxot de riure! Un cop va arribar el tren, un regional SEPTA, em va cridar l’atenció que només hi havia tres vagons i moltíssima gent. Com que era a la tarda, no hi havia cap taquilla oberta i havies de comprar el bitllet a dalt del tren. El revisor passa, e\nEls anys passen. Volant. Un tòpic molt típic, però cert. Fa gairebé quaranta anys que estic casat amb la dona que avui ronca suaument al meu costat. D’aquí a no gaire la despertaré com a ella li agrada. Per la finestra veig que apunten les primeres llums de l’albada. M’aixeco intentant no fer soroll. Ui, es mou una mica, no la vull pas despertar! Després de remoure’s una mica entre els llençols, tornen els roncs. Entrelluco per les cortines i veig que els vidres estan plens de baf. Com si fos un adolescent, tot i que tinc 77 anys, escric a la finestra: Estanislau ♥ Gertrudis. La meva Gertrudis. Vaig al lavabo, buido la bufeta, m’afaito la barba blanquinosa de ja fa un parell de dies i em prenc la pastilla. Me’n torno al llit i la desperto tot abraçant el cos que conté l’ànima de la dona de qui estic enamorat com el primer dia. Hem passat tota mena de penúries, discussions, hem tingut dos fills que ara ens han obsequiat amb néts i netes. I l’estimo. M’arrambo més a ella i li beso l’o\nLA PLAÇA (Brams) L´infern és buit, tots els dimonis són aquí: l´esfera gira, encesa, la ràbia del desig, i el ritu dels ancestres transforma l´aigua en vi, i l´ànima en la carn rostida pel capritx. Del monstre berg i abstracte que regna aquests serrals. L´infern és ple de pólvora, d´humans folls que recorden les gestes dels seus ídols ressuscitant els balls caiguts dels cims gegants, amb nans i amb dracs que acorden. Llurs veus i moviments a ritme de la plaça. La plaça és plena d´àngels, centaures, turcs i dol, que explota en el tabal, trencant a cops de maça, quan mor el mar d´orgies de l´últim tirabol. I UNA ÀLIGA SOMRIU, A NIU DEL QUER MÉS ALT, FLAIRANT EL FUM QUE ACOBLA ELS DÉUS DEL BÉ I DEL MAL.\nI continuem! A les comarques gironines els seus diputats no són més que uns titelles. Per molt que vulguin aparentar, han estat incapaços d’aconseguir inversions per terres gironines. No és una vergonya circular per la N-II? Quantes persones més hauran de morir? Esclar, vostès ja tenen xofer que els porta per l’autopista, oi? I què me’n diu d’Òmnium cultural? Quin carai de mania li té a aquesta institució, símbol de la defensa del nostre país? Per què no renega dels ajuts que rep la FAES o l’església? Això ho amaga, oi? Quina incongruència senyora, quina incongruència. Un altre punt de la llista d’infraestructures és el tren. Es veu que enlloc d’anar endavant, tornarem als trens de vapor a aquest pas. Parlem del pacte fiscal, del desgreuge que rep Catalunya i també els Països Catalans? I TV3? Quina fixació hi té, oi? Si vol veure el temps d’Espanya, doncs navegui per internet, o encara més senzill, faci servir el comandament a distància. Sap, crec que ja he perdut prou temps escrivin


Viu el Manlleu: "Mal menor" - Crònica de l'AEC Manlleu 2-2 FC Vilafranca\n"Mal menor" - Crònica de l'AEC Manlleu 2-2 FC Vilafranca\nDe menys a més, el Manlleu rescata un punt en el tram final davant el Vilafranca. Després d’una primera part freda, on els del Penedès es van trobar més còmodes sobre el camp, l’equip va reaccionar al segon temps. Manel Sala va tornar a liderar l’equip sent l’autor dels dos gols, el primer d’ells el seu 50è amb la samarreta del Manlleu. Bona actitud, errors puntuals i un punt per seguir treballant de valent.\nManel Sala va marcar el seu gol 50 amb la samarreta del Manlleu / Viu el Manlleu (Arxiu)\nTots els equips saben que, en els primers minuts dels partits cal evitar riscos innecessaris. I així van sortir els dos equips, a no complicar-se la vida i veure cap a on els portava el partit. El Vilafranca va sortir amb les idees clares, conscients de com seria el partit i dificultant el joc als manlleuencs. De fet, durant tot el primer temps els de Miquel Muñoz va haver d’abusar de les centrades a l’àrea per apropar-se a la porteria de Marc Ramírez. Els visitants, en canvi, molt pràctics, van saber aprofitar les concessions manlleuenques. El primer avís arribava al minut 10 en un xut de falta de Santi Triguero que Barragán aturava amb una bona intervenció. A la següent, ja no perdonarien. Sacada de banda del Vilafranca que arribava a dins a l’àrea i allà, entre cames, intents fallits de rebuig i manca de contundència defensiva, la pilota va acabar als peus de Antolinez, que no va perdonar. Xut sec lluny de l’abast d’un Barragán neutralitzat pel bosc de jugadors que tenia al davant. El Manlleu ho va intentar amb més cor que cap durant els primers 45 minuts. Manel Sala, principal referència de l’equip, va ser qui més ho va intentar.\nAls vestidors Miquel Muñoz va posar fil a l’agulla. Va modificar l’habitual sistema manlleuenc per introduir un home més de banda, com Pol Coll, obrir el camp, fixar la defensa amb Uroz a l’eix de l’atac i deslliurant a Manel Sala perquè flotés en parcel·la ofensiva. Les variacions van donar molta més força al Manlleu, que va imposar el seu domini en el joc. Manel Sala, còmode en aquesta posició de falsa referència, i amb la sempre habitual bona entesa amb Pol Coll, seguia sent el principal perill manlleuenc. Va disposar de dues bones opcions, la primera un xut escorat i la segona va marxar alta. I a la tercera no va perdonar. Mal refús de la defensa i, des de la frontal, Manel va enviar un potent xut ajustat al pal al que no va poder arribar Marc Ramírez. El Manlleu va créixer i va anar a pel segon gol. Pol Coll va tenir una opció claríssima a passada d’Aumatell que Marc Ramírez va salvar en una de les intervencions de la jornada. I quan l’equip estava més bolcat, gerra d’aigua freda. Una errada en la sortida de pilota acabava als peus de Cuéllar, que s’inventaria un dels gols de la jornada. Jugada individual, es desfà de tres jugadors i gran definició per superar a Barragán per dalt. El Municipal va quedar glaçat i semblava que els punts tornarien a volar de Manlleu. Fins que una nova jugada entre Manel i Pol Coll acabava amb aquest segon tombat dins de l’àrea. Manel assumia la responsabilitat i no fallava, tot i la bona estirada de Ramírez.\nUn punt a última hora amb el que Miquel Muñoz no es va conformar. En roda de premsa va afirmar que el vestidor “està fotut perquè volem guanyar cada partit” i lamentava la falta de contundència defensiva. Un motiu més per, diumenge de la setmana que ve, anar a Palamós amb la màxima tensió per tornar a sumar de tres en tres.\nAEC Manlleu: Barragán, Ot, Archi, Blanchart (Hugo 78'), Payán, Seuma, Maik, Ivan F. (Pol Coll 45'), Fran (Aumatell 62'), Manel Sala i Uroz.\nFC Vilafranca: Ramírez, Albarran, Aitor Casas, Font, Joan, Diez, Bernat, Antolinez (Eric 74'), Medina, Guti (Cuéllar 61') i Santi Triguero (Duran 80').\nÀrbitre: Gonzales Moreno. TG als locals Archi, Manel Sala i Seuma; també als visitants Joan i Diez. TV al visitant Aitor Casas.\nGOLS: 0-1 Antolínez 17', 1-1 Manel Sala 65', 1-2 Cuéllar 76', 2-2 Manel Sala 83'.


Asics celebra l'arribada de la primavera amb la nova col·lecció AKURA | Esportistes.cat\nAsics celebra l’arribada de la primavera amb la nova col·lecció AKURA\nInspirada en el ritual japonés que rendeix homenatge a quan floreix el cirerer, el llençament es composa de tres models.\nASICS va anunciar el llençament de la seva col·lecció SAKURA, inspirada en la flor del cirerer, que cada any arriba de forma puntual per anunciar la primavera. Aquest moment de l’any és així sinònim d’un nou inici, i la col·lecció SAKURA ofereix les tres sabatilles necessaries per tota aquella que vulgui iniciar o reiniciar la seva rutina d’entrenament d’una nova forma.\nLa col·lecció es composa d’aquests tres models, diferents tècnicament entre ells:\nEl model ideal per aquelles que volen sentir-se ràpides i lleugeres quan entrenen i es repten per ser cada dia més ràpides. Gràcies a la seva mitjasola amb FlyteFoam, aquesta sabatilla afavoreix córrer a ritmes més alts dels habituals, sent molt reactiva, al temps que es converteix en un model perfecte per poder ser usat a diari.\nAmb màxim confort, per sentir-se corrent com damunt els núvols de tipus Nimbus, el model celebra els seus 20 anys en el mercat amb aquesta edició en els colors Sakura que ajudarà a totes aquelles que busquen màxima amortigüació pels seus entrenaments o curses, protegint al màxim les seves articulacions.\nModel versàtil per fer servir ja sigui en el gym o bé en el dia a dia de forma casual, la GEL-KENUN SP ajuda a expresar el moviment que portem dins. Amb una amortigüació excepcional gràcies a tot el GEL a la part de darrera i el Solyte de la mitjasola per màxim confort a cada petjada, aquest model ofereix el balanç ideal per aquelles que no volen renunciar al seu estil ASICS en qualsevol moment del dia.\nI per què aturar-se aquí? ASICS proposa combinar les noves sabatilles de la col·lecció SAKURA amb les propostes de la seva col·lecció tèxtil primavera-estiu 2018, així com l’ASICS Cool Tank i el Cool-Capri per acompanyar a la RoadHawk; o en dies més freds el P/O Hoody, amb el SS Top i el ASICS Pant amb qualsevol dels tres models.


"Encants: etern i tendre", per L'Andrés Cano | Som de Mercat\nL'Andrés Cano, paradista i membre de la junta de l'Associació de Comerciants del Mercat dels Encants-Fira Bellcaire, és el primer any que participa com a Artista de Mercat a Mercat de Mercats. L'any passat, el mercat va inaugurar-se com a participant a la fira. Durant la seva ponència, vol intentar venir amb un client i amb un encarregat de les subhastes que es duen a terme al mercat amb l'objectiu d'explicar "històries tendres". El paradista vindrà acompanyat de persones que fa temps que freqüenten el mercat i que poden aportar "sociologia" a la xerrada, comenta Cano.\nEl que pretén l'Andrés és parlar dels Encants a mode de conversa entre els participants, ja que " per consultar informació genèrica del mercat la podem trobar a Internet, però per conèixer les històries del dia a dia s'ha de fer a través de gent que els viu des de fa temps", afegeix el comerciant.\nEl comerciant va als Encants des que té dotze anys, quan ja ajudava a la parada del seu pare mentre estudiava. Ell explica que el que li va atrapar del mercat és "la llibertat que et dóna i les persones que t'envolten durant el dia a dia". En concret, del Mercat dels Encants, l'Andrés ressalta que té un component molt "sociològic i psicològic" pel que fa a la relació que pot tenir amb els clients. A la seva parada hi podem trobar tot tipus d'objectes de col·leccionisme, "coses que no es troben a qualsevol lloc, interessants i que sorprenen a la gent".


El COCARMI se suma a la concentració de protesta per les contínues discriminacions de Ryanair | COCEMFE Barcelona\nInici » El COCARMI se suma a la concentració de protesta per les contínues discriminacions de Ryanair\nBarcelona, 19 de gener de 2017.- El Comitè Català de Representants de Persones amb Discapacitat (COCARMI), principal plataforma del sector a Catalunya, demana que es duguin a terme els canvis legals necessaris per garantir els drets dels passatgers amb mobilitat reduïda als aeroports. Amb questa demanda se suma a la del Comitè Espanyol de Representants de Persones amb Discapacitat (CERMI), del qual forma part, coincidint amb la convocatòria de concentració per protestar per la contínua discriminació que la companyia aèria de baix cost Ryanair manté amb els passatgers amb discapacitat.\nLa concentració, que tindrà lloc dissabte 21 al migdia a l’aeroport de Barajas, és la reacció al darrer cas de discriminació conegut, protagonitzat per l’estudiant espanyol sordcec Javier García Pajares. El jove, que està gaudint d’una beca Erasmus a Londres, ha denunciat que Ryanair no li va permetre volar el nadal passat per motius de seguretat.\nPer al CERMI i les seves organitzacions, la discriminació reiterada de Ryanair impedeix a una part de la ciutadania exercir el seu dret a desplaçarse. La concentració vol també ser una crida a la Comissió Europea perquè reformi d’immediat el Reglament de Drets dels passatgers amb mobilitat reduïda de 2006 que s’aplica a arreu d’Europa i que presenta força deficiències quant a la protecció dels drets del col·lectiu.\nEn la mateixa línia, el COCARMI es reuneix periòdicament amb responsables d’AENA per millorar el seu Servei d’atenció a Persones amb Mobilitat Reduïda (PMR), servei només aplicable en l’àmbit competencial d’AENA, és a dir, a la gestió aeroportuària. El COCARMI valora positivament aquest servei perquè, tot i tenir punts millorables, dota de certa autonomia a les persones amb discapacitat.\nEl principal escull del col·lectiu a l'hora de desplaçar-se en avió es troba en el tracte amb les companyies aèries, un tracte que no és homogeni i que s'hauria de regular per garantir aquests desplaçaments en igualtat de condicions que la resta de ciutadania i acabar d'una vegada amb situacions inacceptables com la viscuda pel jove sordcec.