El batxillerat de la princesa Elionor de Borbó a Gal·les costarà 76.500 euros per curs\nLa ministra Isabel Celaá diu que desconeixia la decisió però la respecta\nLa princesa Elionor en un acte oficial. Efe\nLa princesa Elionor estudiarà a partir del setembre els dos cursos de batxillerat en la institució educativa Col·legis del Món Unit (UWC) al UWC Atlantic College de Gal·les (Regne Unit). El cost, xifrat en 67.000 lliures esterlines (76.500 euros), el pagaran els reis. L'hereva al tron, de 15 anys, s'incorporarà al col·legi gal·lès entre "finals d'agost i principis de setembre", després que aquest curs conclogui quart d'educació secundària obligatòria (ESO) a Madrid, informa la Casa del Rei en un comunicat recollit per Efe. Durant la seva estada al Regne Unit, Elionor de Borbó compatibilitzarà la seva educació amb "el progressiu desenvolupament dels seus compromisos institucionals a Espanya".\nFelip VI ha informat el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, de la decisió adoptada sobre la seva filla. Després que hagi transcendit la informació, la ministra d'Educació, Isabel Celaá, ha dit que desconeixien aquesta decisió però que la respecten. La incorporació a l'institut de Gal·les es farà una vegada que completi el seu cicle de l'ESO al col·legi privat Santa María de los Rosales, on ha estudiat des de primària amb la seva germana, la infanta Sofia, i on ho va fer també el seu pare. L'hereva a la Corona segueix els passos de Felip VI, que, sent príncep, va cursar en un institut a Toronto (Canadà) l'equivalent al curs d'orientació universitària (COU) el 1984. La Casa del Rei subratlla que el cost dels dos anys d'estada de la princesa d'Astúries al Regne Unit "serà satisfet en la seva integritat personalment" pels reis amb la seva assignació anual.\nEl centre UWC Atlantic College de Gal·les forma part del programa d'estudis de batxillerat internacional de la institució educativa Col·legis del Món Unit (UWC), una entitat que, subratlla el Palau de la Zarzuela, "no té cap condicionament religiós, polític o de qualsevol altre signe". Es tracta d'un moviment educatiu global que "fa de l'educació una força per unir les persones, les nacions i les cultures per la pau i un futur sostenible" i que "es caracteritza pel seu esperit obert i crític", afegeix la nota. Igual que els altres alumnes, l'hereva residirà "d'acord amb el règim d'internat que el UWC Atlantic College té establert dins del seu recinte".\nEl recinte disposa de diverses cases en què "els alumnes es distribueixen per grups de nacionalitats, orígens i confessions diferents, que conviuen amb professors i empleats del centre", explica la casa reial, que ha comunicat la decisió una vegada que la princesa ha superat el procés de selecció exigit per la Fundació Comitè Espanyol dels Col·legis del Món Unit (UWC Espanya). Aquest tràmit consisteix en una fase inicial de preselecció, desenvolupada de manera anònima per cada candidat, i en una segona que s'ha desenvolupat de manera telemàtica amb diferents proves.\nEl programa acadèmic consta de dos cursos (2021-2022 i 2022-2023) i comprèn matèries de ciències i de lletres, i es completa amb un curs interdisciplinari comú sobre teoria del coneixement i una monografia de caràcter investigador. També participarà en un programa especial de creativitat, amb formació en teatre, música i art; i d'esports i de servei a la comunitat, consistent en suport a escoles locals, treball amb nens amb discapacitat intel·lectual, tercera edat i primers auxilis. De la mateixa manera, rebrà coneixements sobre manteniment de costes i boscos, control dels índexs de contaminació mediambiental, cura i recuperació d'espècies animals i rescat marítim, s'afirma en el comunicat.\nLa Zarzuela explica que l'única ideologia dels Col·legis del Món Unit és "la dels seus propis ideals i fonaments pedagògics" i el seu objectiu és "una educació per a la pau que creu en la convivència intercultural". "En els seus centres es respecten totes les opcions ideològiques o confessionals, sempre que es basin en el respecte cap al que pensa de forma diferent de la pròpia", assenyala la casa reial. L'habitual és que en aquests centres pot haver-hi unes 80 nacionalitats, amb alumnes procedents de diversos estrats econòmics, que conviuen en una petita comunitat internacional. Els estudiants són seleccionats en atenció del mèrit i del potencial dels candidats i "la seva condició econòmica no és determinant en el procés de selecció", ja que el 75% dels alumnes compten amb una beca total o parcial. Segons la Zarzuela, els UWC brinden una experiència educativa "estimulant i transformadora a un grup de joves deliberadament divers".\nL'objectiu, afegeixen des de Palau, és "inspirar perquè es converteixin en agents de canvi positiu d'acord amb els valors fonamentals del UWC: entesa internacional i intercultural, respecte i valoració de la diversitat, responsabilitat personal i integritat, respecte mutu, esperit de servei, respecte pel medi ambient, sentit d'idealisme, acció, desafiament i exemple personal".


Merlí. No cal arreglar el món a cada capítol | Joan Burdeus\nMerlí. No cal arreglar el món a cada capítol\nEs parla tant dels informatius que estem perdent de vista una possibilitat: si es consuma el segrest neocolonial de TV3, Merlí podria ser una de les primeres víctimes del dirigisme ideològic de la metròpoli. La sèrie d’Héctor Lozano demana a crits ser reconeguda com un referent de la denúncia contra els polítics corruptes i els mals del sistema, i això podria atraure la mirada d’un censor disposat a imposar la mateixa visió blanquejadora de la realitat que veiem a Cuéntame. Ben mirat, potser va ser en previsió d’això que es va introduir un personatge per fer befa de l’independentisme, una estratègia de distracció que explicaria per què els diàlegs on l’Elisenda exhibeix militància de l’ANC tinguin tan poca gràcia que ni els anticatalanistes de SCC captin la ironia. Però si, fins i tot així, els guions no passen el filtre del PPSOE, la sèrie podria veure com retallen els diàlegs sobre política. Ep, parlem-ne.\nSelecció en diagonal de l’episodi d’ahir: “Heu sentit algú demanar perdó pels crims del franquisme?” (Merlí) “Ja pateixen prou les dones quan les fan fora de la feina perquè s’han quedat embarassades” (Mireia), “Què passa, que només poden tenir fills els rics?” (Oliver), “El sistema necessita que molts no pugueu pagar la carrera” (Merlí), “En aquest país l’educació es considera una despesa, i no una inversió” (Merlí), “Amb aquests preus de lloguer ens estan fent fora de la ciutat” (Míriam). Costa d’entendre perquè després de cada capítol no hi ha una onada d’adolescents tumultuosos reeditant el 15M.\nA cada setmana que passa, Merlí s’empantanega més per culpa de la seva vocació pedagògica mal executada: la narració s’ha relegat a un segon pla on massa escenes semblen escrites per justificar la denúncia politicosocial i no les inquietuds dels personatges. Les càpsules filosòfiques de classe, que funcionaven tan bé en etapes anteriors, cada cop tenen menys entitat pròpia perquè la resta del temps de l’episodi està farcit de col·loquis en els quals alumnes, pares i professors es dediquen a donar la seva opinió sobre el món real i a oblidar-se del de la sèrie. Els contrastos que abans eren implícits s’han obert camí fins a les línies de diàleg. A sobre, les febleses del caràcter que exigeix tot drama són massa difícils de detectar entre els protgonistes: a l’Àngel Guimerà, tothom és d’un raonable que espanta. Excepte en Merlí, l’únic focus de conflicte existencial que trobem ara mateix i que cada cop té més capes, com vam poder veure en el final elegant en què el professor s’enfrontava a les imatges d’una joventut perduda.\nL’Oksana s’ha convertit en la darrera dipositària de l’esperit gamberro de les temporades anteriors, no per casualitat va néixer el mateix dia que el Merlí. Enmig de tanta esgrima argumental, veure-la llençant sorra a la cara d’una mare repel·lent al crit de “Filla de puta!”, ens va brindar un oasi d’irracionalitat absolutament necessària. És d’aquelles seqüències que semblen escrites com un referent privat a una situació viscuda pel guionista, però que és prou universal perquè tots la reconeguem. Siguis qui siguis, mare del parc real que inspires la mare del parc de la sèrie, tots et volem tirar sorra als ulls.\nAl final de l’episodi vam saber que l’Oksana no només estava de mal humor perquè el Merlí havia criticat el seu rol de mare, sinó que la cosa venia de més lluny. El dia del seu 19è aniversari, era inevitable preguntar-se per què la seva mare biològica l’havia abandonat i sentir-se doblement culpable cada cop que ella mateixa se sorprenia odiant les limitacions que imposa la maternitat. En tant que personatge, l’Oksana tenia el difícil paper de reconciliar una trajectòria sòlida de menfotisme respecte dels seus traumes, que és al centre del seu encant, i la inevitable catarsi emocional. Com que Laia Manzanares i Francesc Orella són dos actors de primera, els sentiments van sortir a la superfície amb l’espontaneïtat necessària per no fer-nos sentir manipulats.\nEl tema filosòfic que connectava el cas de l’Oksana amb l’altra trama de l’episodi, el robatori de la PSP del Marc, era el perdó. Les dues històries es preguntaven si és més difícil perdonar o demanar perdó però, a diferència del Marc, l’Oksana mai podrà saber si la seva mare reconeix el dolor que li va causar i, per tant, si mai exculpa, només podrà exculpar un fantasma. Per a Hannah Arendt, el perdó era un lubricant moral necessari per dues raons: la naturalesa impredictible de l’acció i la nostra dependència dels altres. I és que l’impacte d’allò que fem mai es pot anticipar del tot perquè sempre podem fer mal sense saber-ho ni voler-ho, encara que no serveixi de consol a la persona malmesa. Precisament per això, el perdó és l’únic recurs que ens pot alliberar de les conseqüències d’una acció passada i retornar-nos la nostra capacitat d’actuar lliurement sense viure escanyats pel passat.\nArendt explica la necessitat del perdó en termes col·lectius, però potser va ser Jacques Derrida qui va plasmar millor la lògica paradoxal i el sentiment de frustració que sent aquell qui perdona: per definició, l’imperdonable és una ferida que mai pot ser tancada, passi el que passi; mentre que, si acabem perdonant quelcom, no ens queda més remei que admetre que era excusable des d’un bon principi. Aleshores, quin mèrit té això que costa tant de fer?\nGlòria Soler el 25 octubre 2017 a les 21:49 ha dit:\nTotalment d’acord! Gran crítica, Joan Burdeus, com sempre!


El projecte "Vallès Industrial", en què participen la UAB i diversos ajuntaments i institucions del seu entorn, rebrà 1,5 milions d'euros dels fons per a Projectes d'Especialització i Competitivitat Territorial.\nFrancesc Cayuela, nou president de l'Associació d'Amics de la UAB\nL'Associació d'Amics de la UAB ha escollit en una assemblea extraordinària una nova junta executiva que està presidida per Francesc Cayuela.\nLa UAB deixarà de generar 13.017 tones de CO2 a l'any gràcies a la compra del 100% d'energia verda, un estalvi equivalent a les emissions que generarien 36.000 viatges UAB-Barcelona en FGC cada dia durant un any sencer.\nDavant de les acusacions de presumpta vulneració del dret a la llibertat d'expressió i d'altres drets fonamentals, el Consell de Govern expressa la seva confiança en l'Equip de Govern i el seu compromís amb la defensa de tots els drets fonamentals.\nL'Associació Catalana d'Universitats Públiques expressa en una declaració que "només des de la reivindicació dels principis de la democràcia, dels drets humans i el diàleg serà possible gestionar la dissensió, superar el conflicte i reforçar-nos com a societat".\nNova Càtedra de Responsabilitat Professional Mèdica i Medicina Legal\nLa UAB, el Col·legi de Metges de Barcelona (CoMB), Grup Med i l’asseguradora Sham han signat un conveni per a la creació de la càtedra, amb l’objectiu de promoure la docència, la investigació i la formació en l’àmbit de la responsabilitat mèdica i la difusió de pràctiques segures en l’exercici professional.


Turisticheskaya Baza Opala Ust'-Bol'sheretsk Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 3 allotjaments a Ust'-Bol'sheretsk.\nUst-Bolsheretskiy rayon, Reka Opala, Ust'-Bol'sheretsk, Ust'-Bol'sheretsk, Rússia, 684100 - Veure al mapa\nAl visitar Ust'-Bol'sheretsk, vosté es sentirà com a casa a Turisticheskaya Baza Opala, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Ust'-Bol'sheretsk. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses sauna, pesca, equitació, esports d'aigua (no motoritzats), per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Turisticheskaya Baza Opala no troba competidors en cap categoria.\nAllotjaments a Ust'-Bol'sheretsk


Denuncien que es va concedir una llicència nul·la i sense efectes\n2 min. Palma 01/12/2017 13:49\n651x366 Les màquines ja han començat a treballar als terrenys on es vol ubicar la urbanització. / AGRUPACIÓ DEIÀ Les màquines ja han començat a treballar als terrenys on es vol ubicar la urbanització. / AGRUPACIÓ DEIÀ\nEl GOB ha reclamat a l'Ajuntament de Deià la "paralització immediata" de la urbanització Petit Deià, que projecte 21 habitatges unifamiliars de luxe i que els veïns del poble ja van rebutjar. L'entitat també demana l'inici d'un expedient de revisió de la llicència per deficiències que s'han detectat a l'hora de concedir-la. Assenyalen aspectes formals i legals d'acord amb la normativa urbanística vigent en el moment de la concessió de la llicència.\nEls ecologistes han recordat a l'ajuntament els antecedents pels quals el GOB ja va presentar al·legacions a l'avanç i l'aprovació inicial de les NNSS l'any 1991 en relació al creixement previst. Van ser desestimades.\nEs tractaria d'una llicència nul·la i sense efectes perquè a l'estudi de detall no es va incloure el seu contingut normatiu. Per altra costat, tot i la llicència municipal, el GOB assenyala que "no es pot justificar el compliment de la condició legal de solar de la parcel·la, en relació a tots i cadascun dels habitatges prevists".\nTambé manca un informe que garanteixi el compliment de la Llei d'Ordenació i ús del sòl (LOUS), sense incloure una memòria urbanística on s'ha d'indicat la finalitat, l'ús de la construcció i l'adequació a l'ordenació vigent. La llicència tampoc no seria vàlida, ja que no fixa els terminis de l'inici de les obres com la seva finalització.\nLlancen una recollida de signatures contra la urbanització Petit Deià


Mor el mestre i activista Pep Sivilla | Mataró Audiovisual\nMor el mestre i activista Pep Sivilla\nRedacció dv., 06/07/2018 - 14:49\nHa mort el mestre i activista Pep Sivilla i Bosch. El mataroní de 65 anys, que ha mort aquest divendres, havia estat mestre a l’escola Germanes Bartomeu i va ser un dels impulsors i el primer director de l’escola Joan Coromines, coneguda pel seu model d’aprenentatge innovador.\nPep Sivilla era periodista de formació i també escriptor. Durant els anys noranta va ser un dels responsables dels programes Mataró Nins i L'Hora del Pati, realitzats pel MEM i emesos per Televisió de Mataró.\nSivilla va destacar també pel seu compromís veïnal i polític. Va ser president de la Federació d’Associacions de Veïns de Mataró i també president de l’Associació de Veïns de Peramàs Esmandies. També va participar del moviment 15M a Mataró i de les reivindicacions contra les retallades en sanitat i educació.


Noticias de Els Ports: Comença l’Escola d’Estiu a Morella\nPortada > Els Ports > noticias > Comença...\nEls Ports: Comença l’Escola d’Estiu a Morella\nLa Plana al Dia | Els Ports | General | 26-06-2018\nMorella ha engegat l’Escola d’Estiu aquesta setmana amb 79 alumnes en l’edició del 2018. Aquest servei ofereix diferents activitats per als xiquets i xiquetes durant els mesos de juny i juliol. Així, es tracta d’un servei que permet conciliar la vida familiar i laboral durant l’estiu, en el període de vacances escolars. Per a aquest curs s’han contractat 3 monitores per a l’Escola d’Estiu i la principal novetat d’aquesta edició és que l’última setmana estarà dedicada a l’Early Music Morella amb tallers musicals. A més, com a activitat especial, el 9 de juliol, els i les alumnes visitaran el bus de la llengua.\nLa regidora d’Educació, Judit García, ha destacat que “aquest servei és molt important perquè els xiquets i xiquetes de Morella tinguen activitats durant els mesos de vacances”. D’aquesta manera, els diferents espais municipals estan disponibles per a fer activitats variades per a tots els xiquets. Judit també ha comentat que “es tracta de donar un servei perquè les famílies puguen conciliar la vida laboral amb la familiar”. A més, “aquest servei és molt important perquè els xiquets continuen el seu aprenentatge durant els mesos de vacances i es continua amb l’educació i formació dels més menuts”.\nL’Escola d’Estiu està molt consolidada a Morella on tots els anys compta amb desenes d’alumnes que es matriculen per setmanes. D'aquesta manera, el nombre d'alumnes varia cada setmana. Els menuts s'ho passen molt bé i aprenen, ja que s'organitzen dies temàtics perquè es divertisquen i facen noves activitats. D’altra banda, fa uns anys que s’ha afegit l’Esplai d’Esport i Anglés destinat a un públic major, el qual començarà la setmana que ve. Aquest servei està consolidant-se cada any i pretén seguir amb l’aprenentatge d’idiomes durant l’estiu i practicar esport durant aquestos mesos de vacances.\nAquests dos serveis faciliten la conciliació laboral dels pares i mares, ja que permet que els xiquets i xiquetes tinguen el seu espai d'educació i diversió durant les vacances escolars.


Es podrà reprogramar Una Altra Estrena fins a final d'any\nLa Junta de la FAC ha acordat allargar el període per reprogramar la producció pròpia Una Altra Estrena fins al 31 de desembre. Aquesta mesura s'ha pres tenint en compte les cancel·lacions de les funcions del musical del mes de març, abril i maig.\nPer reprogramar aquells bolos que heu hagut de suspendre podeu demanar data nova enviant un mail a xtac@ateneus.cat o directament a la companyia, si ja hi estàveu en contacte. Només us demanem que notifiqueu qualsevol data nova o decisió a la coordinació de la XTAC.\nCom que no sabem si s'allargarà molt o poc aquesta situació, cadascú de vosaltres podeu decidir si preferiu esperar i intentar fer-ho a la primavera o estiu, o ja ho voleu i podeu passar-ho a la tardor.\nMés, sobre...: producció pròpia , teatre , xtac


Carta Setmanal de Josep Miró i Ardèvol: Et volem presentar un primer esquema de la campanya per situar la concepció cristiana en l’espai públic – e-Cristians\nApreciat amic/Apreciada amiga,\nEm plau informar-te que després de l’assemblea d’e-Cristians ja hem començat a treballar en la línia de concretar una acció agrupada de persones i grups cristians utilitzant els mecanismes legals de participació, informació i transparència, com també els no reglats, amb la idea d’iniciar l’acció amb una primera vigorosa acció a iniciar a finals de setembre. Debatre, junt amb altres grups, quina pot ser i les seves característiques ha estat un tema central de juny i ho serà al juliol.\nT’adjunto un text que resumeix les característiques de la iniciativa.\nL’ambició és doble: situar la concepció cristiana en l’espai públic per mitjà d’actuacions transformadores positives, i convertir-nos en el primer grup ciutadà que treballa per afavorir la participació directa dels cristians a la política, i millorar els canals de participació, la transparència i el rendiment de comptes de governs, parlament i partits. La democràcia de representació, la de les eleccions i partits falla, obté uns resultats frustrants, entre altres raons perquè no hi ha una consciència cívica de participació prou extensa i forta. El nostre camí, digueu-li estratègia, és unir els dos conceptes perquè es potenciïn mútuament: presència i intervenció cristiana, i més consciència cívica i participació.\nLa Comissió Executiva d’e-Cristians és conscient que hi ha entre alguns dels associats un cert escepticisme amb tenir canals de participació en la vida política que siguin eficaços. Aquesta prevenció és raonable, però també cal dir que neix de no haver exercit a fons els mecanismes que ja existeixen, que són menys que a altres països d’Europa, però que hi són. En concret és molt possible que la primera gestió legislativa al Congrés dels Diputats la duem a terme sense necessitat de recollida de signatures i amb el suport d’un petit nombre de diputats perquè hi ha la finestra legal per fer-ho. Aquesta com altres es concreten en la mesura que estudiem els camins i els concretem en relació a iniciatives específiques.\nM’agradaria molt que poguessis participar en totes aquestes iniciatives. En aquest sentit et convidem a la reunió que tindrà lloc el 9 de juliol a les 19:30h. a la nostra seu de la Parròquia del Pilar (c/ Casanova, 175, Bcn) per presentar el primer esquema de la campanya que volem dur a terme a l’inici de la tardor conjuntament amb altres grups.\nPecat i acció comuna; això és política


Hospitals Públics en Ereván - Directori - Llistat - Guia - hospital - Públics - Armènia - Hospitalsworldguide\nPàgina d'inici › Per categoria › Públics › Armènia › Ereván\nHospitals públics en ereván Armènia\nHospitals Públics en Ereván recomanades:\nT'ha passat un accident domèstic? Vols saber quin hospital és el més proper a la teva llar? Si viu a Ereván, ja no us haureu de preocupar, perquè aquí us mostrem una guia completa de tots Hospitals Públics en Ereván.\nLes pràctiques curriculars i extracurriculars són de vital importància en la vida professional de qualsevol estudiant en medicina, infermeria, psicologia o qualsevol altra carrera assistencial. Consulteu aquesta guia per Hospitals Públics en Ereván tota la informació sobre cada un dels hospitals Ereván.\nSi vostè és un professional de la salut o si treballa en el consell directiu o en l'administració d'un dels hospitals d'aquesta guia, podríeu fer-nos un gran favor, en benefici de tots els pacients que estiguin buscant el vostre Hospitals Públics en Ereván ? Consulteu la informació que conté el fitxer del vostre hospital. Si trobeu un error, poseu-vos en contacte amb nosaltres i digue'ns on està l'error i la corregirem tan aviat com rebem l'alerta. Moltes gràcies!.\nSi teniu una posició rellevant en un hospital i us trobeu que no tenim la informació a la nostra guia Hospitals Públics en Ereván, us recordem que podeu introduir totes les dades a través del formulari corresponent, la informació no apareixerà al nostre lloc web fins que L'hem validat.\nMostrant 3 Hospitals Públics en Ereván\nHospitals Públics en Ereván per ciutat important\nLa salut no és només l'absència de malaltia, sinó també un estat de benestar físic, psicològic i social. Un concepte molt ampli és la veritat, però la veritat és que si en algun d'aquests camps ens trobem malament, és hora de buscar l'especialista adequat. Aquí trobareu tots els hospitals a Ereván, a Armènia, per contactar amb el vostre especialista.\nEmmalaltir pot ocórrer de sobte, el moment que menys espera. Si visiteu o visiteu K’anak’erravan, aquesta bella ciutat Armènia, i teniu símptomes molestos com el dolor abdominal, nàusees o vòmits, potser hauríeu d'anar a l'hospital més proper. Vegeu tota la informació de l'hospital aquí a Hospitalsworldguide.\nNi la malaltia ni els accidents escullen temps o lloc per manifestar-se. Per aquest motiu, és tan important disposar de tota la informació dels hospitals, especialment dels més propers, a mà i ràpidament. Aquí trobareu tot el que necessiteu saber per poder contactar amb qualsevol hospital Vardadzor, a Armènia.\nTenir la salut és el primer i més important per fer-nos sentir feliços i complerts. Si necessiteu un especialista en algun camp com medicina general, pediatria, geriatria, psiquiatria, psicologia, etc., busqueu-lo en aquest directori d'hospitals Jrashen, Armènia.\nHospitals Públics en Ereván per província\nMés destacats Hospitals Públics en Ereván


El certificat COVID tornarà a entrar en vigor divendres\nEl certificat COVID tornarà a entrar en vigor divendres\nRstaurants, bars i gimnasos hauran de sol·licitar el certificat COVID a les persones majors de 13 anys, a partir de divendres.\nEl certificat COVID per accedir a bars, restaurants, gimnasos, centres esportius i residències, tornarà a entrar en vigor la matinada de divendres. Tot plegat, una setmana després d'ajornar la seva obligatorietat a causa del col·lapse en el sistema informàtic del web de La Meva Salut davant l'allau de peticions que va tenir en el primer dia de la seva aplicació.\nL'ampliació de l'ús del passaport COVID es reprendrà divendres. A partir d'aquell dia serà necessari per accedir als interiors de restaurants, gimnasos i residències. Una de les novetats és que es demanarà a totes les persones a partir de 13 anys. Aquesta mesura es va haver de posposar el passat cap de setmana davant l'augment de peticions de descàrrega del document que van saturar La Meva Salut. Només divendres passat, aquest lloc web va registrar més de mig milió d'entrades. En l’última setmana, s’han expedit uns dos milions de certificats. La Generalitat aplica aquesta mesura per evitar restriccions més dures com limitacions d'aforament o d'horaris, davant l'augment de contagis en la sisena ondada de COVID. Des de Serveis de Salut Integrats del Baix Empordà, la seva directora assistencial, Anna Ribera, va dir ahir a l'espai 'Tal com som' que qualsevol mesura que incentivi la vacunació de la població és benvinguda.\nA partir de divendres, bars, restaurants, gimnasos, centres esportius i residències hauran de demanar el passaport COVID als seus usuaris per entrar a l'interior del seus establiments, tal com estan fent des de fa setmanes els locals d'oci nocturn i pistes de ball.\n19/05/2022 - Costa Brava Cruise Ports tria S'Agaró com a seu central de l'Assemblea de Medcruise\nLa Costa Brava acollirà la setmana que ve, per primera vegada, una Assemblea General de Medcruise,...\n19/05/2022 - Palamós ja té actius els pisos d'emergència social\nL'Ajuntament de Palamós ja té actius els tres habitatges d'emergència social i econòmica que va...\n19/05/2022 - Ocupen l'antiga casa del pintor Ezequiel Torroella\nLa casa on vivia el pintor Ezequiel Torroella, al carrer d'Emili Joan, ha estat ocupada per una...\n19/05/2022 - L'Ajuntament de Dènia s'interessa pel model de promoció de la Gamba de Palamós\nPalamós ha rebut aquesta setmana la visita de l'alcalde de la localitat alacantina de Dènia....\n19/05/2022 - La policia intervé un quilo de marihuana amagada en una roda, a Calonge\nAgents del Cos Nacional de Policia, en col·laboració amb la Policia Local de Calonge i Sant...


Ho vaig descobrir jo! Relats sobre ciberseguretat per a nens i nenes.\nPàgina inicial/Relats ciberseguretat/Ho vaig descobrir jo!\nUna mestra explica als seus alumnes què és una adreça de correu electrònic i els encarrega d’inventar-se’n una. Tots cauen en el mateix error. Quin? Descobreix-ho amb el protagonista del relat.\n‘Som-hi, qui vol ser el primer en el joc d’inventar-se el seu mail?’, ens ha preguntat la mestra. La majoria hem aixecat el dit ben amunt i el Guiu, que és un nen molt nerviós, ha començat a cridar ‘Jo, jo, jo, jo, si us plau, jo, si us plau, jo, profe, jo, si us plau, jo!!!’.\nA la classe d’avui, la mestra ens ha començat a explicar què és una adreça de correu electrònic. Al principi no sabíem de què parlava, però llavors ha dit la paraula mail mentre dibuixava una ensaïmada ben gran a la pissarra i molts hem fet ‘Aaaahhhh’, perquè això sé que ho coneixem. Tothom en té, de mail, però nosaltres encara som massa petits per tenir-ne un… Això és el que diu el meu pare.\nTot i així, la mestra ens ha dit que aviat haurem de tenir un mail, que ja no som criatures i que haurem d’aprendre a fer-lo servir ‘com Déu mana’, ha dit. Un nen que és bastant espavilat, el Miquel, li ha preguntat: ‘Profeeee, si jo ja ho envio tot per WhatsApp… per què necessito un mail per enviar les coses?’.\nLlavors la mestra ens ha explicat que el mail és per rebre-hi coses importants, coses que algú ens ha enviat i que no podem perdre. Ens ha dit que els documents i la informació de valor no s’envia ni per Snapchat, ni per WhatsApp, ni per Facebook… Ostres, què és un document i què vol dir informació de valor? Em sembla que ho entenc una mica… Però després em faig un embolic i crec que no entenc res de res\n‘Som-hi, qui vol ser el primer en el joc d’inventar-se el seu mail?’, ens ha preguntat la mestra. La majoria hem aixecat el dit ben amunt i el Guiu, que és un nen molt nerviós, ha començat a cridar ‘Jo, jo, jo, jo, si us plau, jo, si us plau, jo, profe, jo, si us plau, jo!!!’. Després d’enviar-lo al racó del silenci perquè es tranquil·litzés, la mestra ens ha recordat una cosa important abans de començar: ‘Recordeu que són els pares els que us han de dir si ja sou prou grans per tenir correu electrònic!’.\n‘Vinga Marta, comences tu’, ha dit la mestra. ‘Concentra’t i pensa bé la teva adreça de mail. Només tens una oportunitat, d’acord?’. La Marta, que treu molt bones notes, no ha necessitat gaire temps: “martagarcia@gmail.com”. La mestra ha escrit el mail a la pissarra, ens ha preguntat què ens semblava i tots hem contestat que bé. Llavors ha agafat el retolador vermell i ha fet així: martagarcia@gmail.com. ‘Doncs no està gaire bé! No és tan fàcil, el joc, què us pensàveu?’, i tots ens hem mirat estranyats.\nEl Joan, la Mireia, el Marcel, la Nora, l’Albert, la Júlia, l’Arnau… Tots els nens i nenes de la classe ho intentaven. Però la mestra no donava cap adreça per bona.\nJo no parava de mirar la llista de la pissarra per veure si hi descobria alguna pista… En què s’assemblaven tots aquells mails? La mestra ha preguntat: ‘Algú sap quin problema tenen aquestes adreces?’.\nHe aixecat el dit: ‘Que hi surten els nostres noms!’. ‘Molt bé!’, ha exclamat la mestra. ‘A les adreces de correu que us feu no hi ha de sortir el vostre nom ni els vostres cognoms, tampoc les inicials!’.\ninternetsegura2021-07-20T18:25:42+02:0028 juny 2021|


El diari de Tavernes: L’evolució del problema dels micròfons\nL’evolució del problema dels micròfons\nHem pogut comprovar en el darrer ple que els micròfons segueixen donant problemes. Aquesta volta el mes perjudicat ha sigut directament l’alcalde Jordi Juan que va haver d'estar durant bona part del ple amb el micròfon de mà.\nAquesta volta quin serà el problema que tenen?\nRecordem que el regidor de noves tecnologies, Quique Chofre, ha anat canviant de versió del problema.\nPrimer va dir que era problema del flaix de les càmeres de fotografia i van pregar que es feren les fotos al saló evitant el flaix.\nDesprés va insinuar que algú del saló estava 'fent de les seues' al sistema.\nI per últim, va dir que ja havien trobat l’error quin era. Segons ell, era el 4G dels mòbils que feia interferència amb les freqüències dels micròfons. Per evitar aquesta superposició es va habilitar un punt wifi per a connectar els dispositius mòbils a ella, evitant així, peticions 4G des de els mòbils.\nPerò ara resulta, i com hem vist a l’últim ple, que el problema persisteix, i l’alcalde va haver d'aguantar el micròfon perquè en el seu seient no funcionaven els micròfons. Quin és el problema ara? Tal volta l’arrel d’aquest problema és confiar en empreses que no són expertes en aquests sistemes.\nAnònim 11 de juliol de 2017, a les 17:03\nXe que tornen el micros ja. Vaja trastos han comprat.


La fuita radioactiva de la central d’Ascó demostra la urgència de tancar les nuclears i avançar cap una Nova Cultura de l’Energia – CGTCatalunya\nInici > General > Comunicats > La fuita radioactiva de la central d’Ascó demostra la urgència de tancar les nuclears i avançar cap una Nova Cultura de l’Energia\nLa fuita radioactiva de la central d’Ascó demostra la urgència de tancar les nuclears i avançar cap una Nova Cultura de l’Energia\nDimarts, 8 abril, 2008\nEn relació a l’episodi de detecció d’una fuita radioactiva a la central nuclear d’Ascó el passat dia 5 d'abril, Tanquem les Nuclears – Coordinadora per una Nova Cultura de l’Energia (TLN – NCE) vol remarcar davant l’opinió pública els següents fets:\n- En primer lloc la manca de transparència informativa tant de l’Associació Nuclear Ascó – Vandellòs (ANAV), com del Consell de Seguretat Nuclear (CSN): malgrat que a la nota informativa del 5 d’abril el CSN considera la trobada de partícules radioactives com a “succés notificable”, l’origen de la fuita sembla remuntar-se al novembre del 2007, quan reconeixen que el sistema d’extracció de l’aire de l’edifici va quedar contaminat durant les operacions de neteja corresponents al final de la recarrega de combustible.\nEn canvi, en la relació de successos notificables del CSN corresponent al mes de novembre apareixen dues referències a Ascó 1: el 8 i l’11 d’aquell mes, i tots dos relacionats amb la recarrega de combustible. En el primer cas, pendent de classificació en l’escala INES, es fa servir una terminologia críptica per justificar que el succés es va comunicar en realitat en el mes de febrer del 2008; i en el segon cas, que sembla tenir a veure amb l’accident que ara tractem, apareix classificat com del nivell INES 0, es a dir, sense perill per a la població.\nAra resulta que aquell incident, que estava classificat com a de “nivell zero”, sí que va tenir conseqüències per a la població, el que posa en qüestió els criteris de adjudicació de nivells del CSN.\n- En segon lloc el secretisme que envolta tot el succés, si l’organització ecologista Greenpeace no arriba a donar el toc d’alerta, el succés hauria estat silenciat i relegat a l’oblit fins la publicació de la memòria anual del CSN malgrat el seu perill potencial. Cap succés relacionat amb l’energia nuclear es pot considerar insignificant per les seves implicacions sobre la salut. Les dades del CSN durant l’any 2007 indiquen que es van donar 23 successos notificables als dos reactors d’Ascó; 22 d’ells han estat classificats com de nivell 0, i un pendent de classificació pel retard en la comunicació. La publicació d’aquests successos restaria força a la campanya de propaganda que pretén presentar l’energia nuclear com a “segura” i “fiable”.\n- En tercer lloc, les implicacions sobre la salut i el medi ambient. En un moment en que proliferen les discussions subjectives sobre el suposat impacte visual que puguin provocar les tecnologies renovables, l’accident mostra la realitat comprovable d’un impacte que incideix en la salut de les persones i en el medi ambient físic.\nI és que, independentment de que la naturalesa de la radiació detectada sigui de 5 o de 0,00001 curis, el que és important és determinar exactament l’origen, el tipus, la durada i la dispersió de la radiació. Cal recordar que els efectes de l’exposició a dosis tenen una relació directa amb el temps de l’exposició independentment de la intensitat de la radiació (el que es coneix amb la problemàtica de l’exposició a radiacions baixes), el que significa que una exposició persistent a una radiació baixa pot provocar efectes; i que, tenint en comte els mesos que han transcorregut, caldria fer una revisió de la població, territoris i conreus potencialment afectats pels vents dominants.\n- En quart lloc, l’accident demostra la fal·làcia de les possibilitats de l’energia nuclear com a opció de futur: a l’amenaça futura de la problemàtica dels residus, a les dades existents sobre les limitacions de les reserves d’urani, a la manca de perspectives econòmiques, i a les freqüents aturades per avaria, cal afegir el risc permanent de fuites d’elements radioactius en el funcionament “normal”, com és el cas que ens ocupa.\n- Finalment, des de Tanquem les Nuclears – Coordinadora per una Nova Cultura de l’Energia volem remarcar la urgència de procedir al tancament progressiu de les nuclears i avançar cap a un model energètic que es basi en l’estalvi, l’eficiència i l’aprofitament de les energies renovables. Un model que és social i tècnicament possible i econòmicament factible.\nAbunden els informes que demostren que la reducció de l’actual malbaratament energètic, combinat amb un desplegament de les tecnologies que permeten l’aprofitament de les energies renovables (especialment l’energia eòlica i solar) permetrien que Catalunya pogués cobrir abastament els seus serveis energètics. Malgrat la campanya de propaganda dels grups de pressió de la indústria nuclear cada cop és més evident que el futur passa per una combinació d’estalvi, ús racional de l’energia i l’aprofitament dels immensos recursos energètics que ens faciliten els cicles naturals.\nBarcelona i Tarragona, 6 d’abril del 2008.\nTanquem les Nuclears – Coordinadora per una Nova Cultura de l’Energia (TLN – NCE)


Josep Fontana i Enric González: Què succeeix a Catalunya | El Guaita | Fòrum Cívic\nJosep Fontana i Enric González: Què succeeix a Catalunya\nBy elguaita on 9 de novembre de 2012 No Comment\nJosep Fontana (Barcelona, 1931), historiador, va ser deixeble de Jaume Vicens Vives i es va especialitzar en història econòmica contemporània. Va militar al PSUC de la clandestinitat, però se’n va distanciar durant la Transició. Ara es declara favorable a la independència de Catalunya amb certes condicions. Aquesta conversa es va portar a terme al seu domicili, un pis molt proper al Paral·lel barceloní. Publicada a Jot Down Contemporary Culture Magazine.\nVostè va ser deixeble de Jaume Vicens Vives.\nSí, entre d’altres.\nA les properes eleccions catalanes, vostè què creu que votaria Vicens Vives?\nÉs difícil saber-ho. Per extracció social i per manera de pensar la lògica diu que hauria votat per CiU. Però si hagués viscut tots aquests anys hauria tingut tal quantitat de desenganys i “emprenyaments” que dubto molt que ho tingués gaire clar.\nParlant de desenganys, té alguna cosa a veure el col·lapse de les alternatives revolucionàries amb aquest procés particular que es viu a Catalunya?\nEl col·lapse de les alternatives té a veure amb tot. És un factor determinant. El sistema establert se sent segur i tranquil perquè per primera vegada des de 1789 pot dormir tranquil, no hi ha cap amenaça global que sembli que pugui destarotar el sistema. Sense aquesta fallida d’aquells que pensaven que era possible una alternativa és evident que tot hauria anat de manera molt diferent, especialment de la forma en què es fa el repartiment dels beneficis entre uns i altres. Entre 1945 i 1975 hi ha una etapa feliç als països desenvolupats, perquè el repartiment equitatiu dels beneficis de la productivitat permet millorar els salaris, el nivell de vida i el consum. Però arriba un moment, el 1968, que demostra que ni a Occident (el maig de París) ni a Orient (la primavera de Praga) hi ha la oportunitat de canviar les coses des de baix. El món de l’empresa i les finances decideix que no cal fer més concessions. I amb Ronald Reagan i Margaret Thatcher comença la lluita contra els sindicats; el que Krugman anomena “la gran divergència”, que segueix vigent actualment, entre els ingressos dels de baix i les classes mitjanes i els ingressos de l’1%, els més rics. Això ho determina tot.\nEn el cas de Catalunya es planteja un procés …\nEl que vull dir és que això determina en bona mesura el procés del que anomenem crisi. La crisi és un moment en un procés més llarg, que és aquest que anomenava de la divergència, que comporta la destrucció dels serveis socials i l’Estat del Benestar. És evident que ningú no és immune a aquest procés que, d’altra banda, explica el retrocés de les esquerres. La socialdemocràcia ja s’hi havia adaptat prèviament. Es pot dir que l’actuació del grup format per Bill Clinton, Tony Blair i Felipe González tendeix a afavorir el procés. Les mesures que afavoriran més l’especulació que produirà la crisi de 2008 succeeixen durant l’etapa de Clinton, quan s’anul·len les lleis que impedien usar els dipòsits bancaris per a especular. I a l’esquerra de la socialdemocràcia… potser el més seriós que queda amb certa capacitat de mobilització són els sindicats, que a Europa encara tenen alguna importància -tot i que molta menys que abans-, però als Estats Units estan gairebé tots destruïts: només queden els sindicats dels treballadors públics, com els mestres, que són els més perseguits i abominats, com tota l’educació pública.\nTornant a Catalunya: solia dir-se que el nacionalisme era de dretes.\nEstem confonent coses. En primer lloc, es difícil definir què és això de “nacionalisme”. Per exemple, en aquests moments concrets hi ha tres plans diferents. Per una banda, els que es van manifestar l’11-S com una resposta popular prou espontània, estimulada pel malestar general davant la crisi, però que és evident que recollia un sentiment identitari. Aquest sentiment existeix, no l’han creat ni l’escola ni els partits, i existeix des del segle XVIII. Una de les coses que assenyala l’historiador Pierre Vilar és la repetició a la història de Catalunya de moments en què, davant de diverses circumstàncies, els catalans tenen tendència a afirmar la seva identitat. Un cas concret: quan el 1840 es produeix el primer enderrocament de les muralles de la Ciutadella [la fortalesa creada per Felip V per dominar Barcelona després de la Guerra de Successió] i Espartero reacciona bombardejant la ciutat, sorgeix un grup de membres de les Milícies que protesten i expliquen que han enderrocat la Ciutadella perquè era una acció de la tirania que va usurpar uns terrenys que pertanyien a la gent i acaben dient “Lo hemos hecho porque somos libres, porque somos catalanes.” Per tant, hi ha un pla que és aquest: l’existència d’un sentiment d’identitat al qual la incomprensió per part de la major part dels estaments dirigents de la política espanyola no fa més que ofendre contínuament.\nDesprés hi ha el pla de la utilització d’això de cara a unes eleccions. Aquest és un altre pla, sense cap altra finalitat que aconseguir la majoria absoluta partint d’unes afirmacions que no es creuen ni els qui les fan. Ho dic perquè aquests dies he tingut ocasió de parlar amb un dirigent important d’un dels dos partits [de la coalició Covergència i Unió] i va acabar reconeixent que tot allò que es podia esperar, es fes el que es fes, era guanyar alguns drets. Però evidentment a les eleccions es va amb un missatge més equívoc perquè els quatre propers anys se’ls passin negociant alguna forma de consulta amb la més absoluta certesa que no hi ha cap possibilitat d’anar més enllà.\nI un tercer pla consisteix en un plantejament d’anar cap a la formació d’un Estat [català], si és que això té gaire sentit en aquests moments en què, parlant d’independència, un té dubtes molt seriosos de què Espanya sigui un país independent. Si el president del Govern anuncia una setmana i una altra determinats propòsits i a la setmana següent els ha de rectificar perquè així li manen… quina mesura d’independència és aquesta? Deixant això de banda, es pot partir del fet que existeix una doctrina del dret d’autodeterminació que se suposa que està escrita en les llistes de drets reconeguts per les Nacions Unides, però que ningú no ha deixat mai que funcionés excepte quan els convenia. El més ofensiu és que durant la Transició tant el PCE com el PSOE se n’omplien la boca…\nAmb el “dret a l’autodeterminació dels pobles d’Espanya”.\nÉs una de les coses més sagnants. Se n’hauria de parlar. Fa poc es va publicar un llibre de memòries d’un ex dirigent dels serveis d’intel·ligència on s’explicava que, a l’època en què el PSOE negociava la seva legalització, Felipe González va deixar clares dues coses: que de cap manera permetria un concert econòmic per a Catalunya, perquè era quelcom que segons ell només interessava a l’alta burgesia catalana, i que mai no toleraria un partit socialista català que fos independent del PSOE. Això ho diu en privat mentre en públic defenia el dret d’autodeterminació.\nEn gran part la Transició va ser això: un joc de dobles llenguatges.\nEn realitat ho és habitualment tota la política, de manera que un es pregunta: “Què ens hem de creure?” Jo tinc tendència a creure molt poc.\nSi les forces polítiques dominants a Catalunya creuen que això no té un més enllà i determinades circumstàncies indiquen que, efectivament, és difícil que vagi més enllà, no es corre perill de generar més frustració, tant a la societat catalana com a gran part de la societat espanyola?\nEls qui més en parlen saben que no hi ha res a fer, però hi ha un petit grup de l’esquerra, amb menys interessos obscurs, que sí que hi creu. Aquells per a qui això pot ser important, molt especialment CiU, són perfectament conscients de què hauran d’inventar una forma de negociar sobre la consulta que els duri uns quants anys per a, d’una banda, resultar incòmodes i pressionar l’Estat; i, per altra banda, aconseguir alguna cosa sense deixar d’aparèixer com a víctimes perquè no es vol atendre una proposta tan simple com la consulta. I viuran d’això durant una bona temporada tot esperant que el temps canviï i les coses es presentin millor. L’exercici d’engany que s’ha practicat amb el tema d’Escòcia és quelcom que em deixa absolutament estorat. Això d’explicar a la gent que el Govern britànic ha acceptat que a Escòcia es faci un referèndum vinculant… és una absoluta mentida. Segurament, si ens hi fixem bé, ningú no ha acabat de dir-ho de manera clara i concreta, però s’ha deixat entendre que era així dintre d’una mena de faula que venia a dir que hem de fer el mateix i aconseguir un referèndum els resultats del qual ens permetran negociar com separar-nos.\nEl cas d’Escòcia és diferent perquè segueix sent un regne diferent al d’Anglaterra, tot i que comparteixin reina.\nSí, però en aquests temes els orígens històrics són difícils d’utilitzar com instrument legitimador. La Història serveix per a recordar-la i s’utilitza com convé. No crec que aquest sigui el problema. El problema autèntic i real és que no hi ha res més que la proposta d’un referèndum, que suposo que els anglesos confien en què aixequi tantes pors que quedi en no res. Quan en els últims temps de la Unió Soviètica, ja amb Gorbatxov, s’estaven plantejant com es podrien organitzar consultes d’aquesta mena de cara a la independència dels països bàltics, les regles que es volien fer servir exigien no només un referèndum amb una alta aprovació, sinó també una aprovació per part de la resta dels ciutadans de la Unió Soviètica. Se suposa que un acord d’aquesta mena hauria de ser un acord consentit per les dues bandes. Tot plegat implica un grau tal de complexitat que és difícil prendre-se’l seriosament. A banda de què si estàs ficat en uns sistemes com són la Unió Europea i l’OTAN els graus d’independència són més aviat d’escassa entitat.\nPer què Espanya ha fracassat en el seu intent d’homogeneïtzar nacionalment el seu territori, a diferència de França, que ho va saber fer molt bé?\nQuan es produeix l’annexió (cosa que succeeix després de 1714, perquè fins aquell moment el Principat era un estat que tenia lleis pròpies i un sistema polític diferent al de la Corona de Castella, que funcionava amb unes Corts que aprovaven les lleis amb una cosa molt moderna com era una Hisenda que controlaven les institucions i no el monarca) es fa entre societats que tenen graus de desenvolupament diferents.\nCatalunya en aquell moment no era sobirana.\nAnecdòticament, el nacionalisme sabinià basc també rebutja la indústria.\nAixò és retòrica. La idea anti industrialitzadora és només pròpia de societats agràries que no volen admetre canvis socials. Un nacionalisme pot ser perfectament industrialista. El primer nacionalisme clar que existeix a Europa segurament és el britànic. Són els primers que el segle XVIII tenen un autèntic himne nacional, que és el Rule Britannia. Per tant, la industrialització i la nació funcionen perfectament bé juntes. No funciona quan existeixen societats diferents amb cultures diferents i les parts tenen dificultats per a entendre les diferències. El s.XIX, l’historiador Joan Cortada escriu el fullet Cataluña y los catalanes, on s’esforça a explicar que els catalans són diferents, cosa que no vol dir ni superiors ni inferiors, i que el que volen és conviure tranquil·lament. Però aquesta possibilitat és mal vista i negada, i arribem a moments com l’actual, amb un analfabetisme que fa que l’ABC i mitjans així publiquin afirmacions com la d’Esperanza Aguirre, segons la qual la nació espanyola deriva de la Prehistòria, o que ja són 500 anys d’història en comú, confonent una unió de sobirania sobre territoris dictada per un matrimoni amb l’existència d’una nació. Entre el casament de Ferran i Isabel  i el 1714, Catalunya disposa d’unes lleis, una llengua, una moneda i un sistema polític propis. Fins i tot a la legislació castellana hi ha unes lleis que perduren fins a la Novísima recuperación, un codi del segle XIX, que prohibeixen, per exemple, portar vi quan es travessa la frontera entre els regnes d’Aragó i el de Castella amb unes penes que estableixen la confiscació del vi, la confiscació del carro i els cavalls si hi ha reincidència, i en cas d’acumulació de delictes, la pena de mort. Això de la nació espanyola s’inventa al segle XIX. I és lògic, perquè “nació” és un concepte que no té sentit més que amb un tipus de govern lliberal parlamentari, ja que allò anterior és un poder que emana de Déu i és transmès als sobirans. La idea de nació neix quan no hi ha súbdits, sinó ciutadans que se suposa que són iguals. No són realment iguals perquè durant tot el segle XIX, excepte durant la revolució de 1868, el sufragi és censatari, és a dir, que només voten els qui tenen diners per votar, que són molt pocs. El 1835, a les Corts de Madrid, s’afirma que el que ha de fer Espanya és convertir-se en una nació, perquè fins aquell moment no ho ha estat mai.\nI per què es fracassa? Torno al cas de França.\nFrança ha tingut una cosa, la revolució, que estableix unes condicions diferents. Una d’elles, fonamental, és que a França, a diferència del que passarà a Anglaterra o Espanya, els camperols salven una part més gran de la seva propietat. Durant tot el segle XIX, França és un país de petits propietaris, cosa que determina canvis considerables. Per exemple, quan l’agricultura latifundista fracassa a finals del segle XIX, milions d’alemanys, italians, espanyols o anglesos han d’emigrar a Amèrica. A França no hi ha aquesta onada migratòria, és un país diferent. I França, que precisament devia de ser una de les monarquies més diferents perquè a l’època de Lluís XIV només una tercera part de la població parlava francès, fa un esforç deliberat per homogeneïtzar amb un estri tan important com és l’escola. França utilitza l’escola com un sistema d’assimilació. Aquí, el segle XIX, l’escola pública encara depenia dels ajuntaments i no hi havia res que s’assemblés a un esforç d’escolarització. Els nivells d’analfabetisme eren considerables i tot el sistema educatiu patia una pobresa miserable. Els francesos, que potser són més conscients que ningú del problema de les diferències, fan un esforç molt seriós per nacionalitzar mentre que a Espanya no se’n preocupa ningú. Aquí el problema de la diferència dels catalans és vist com una molèstia, una raresa, i es diu que el que s’ha de fer és passar-los per la pedra. Tot això s’exacerba després de 1898, quan es perd Cuba. Hi ha textos de l’època que diuen que entre les aspiracions nacionalistes espanyoles no només hi ha l’assimilació total de Catalunya, sinó que també l’annexió de Portugal, quelcom que els falangistes seguien reivindicant a l’època de Franco. Aquests textos deien que s’havia prohibir el portuguès, perquè no era més que un dialecte del gallec i no mereixia cap respecte. L’únic que entenen alguns pensadors castellans, i no sé si és perquè el seu és un país de conquesta, és la imposició.\nTambé París va imposar el francès a la part nord de la Marca Hispànica, la Catalunya que va quedar al seu territori.\nA França ha estat més important l’escola que les prohibicions.\nSi ens posem en el lloc d’una persona de Zamora, per exemple, podem interpretar que les autoritats catalanes demanen un pacte fiscal, és a dir, parlen de diners. I que quan això se’ls nega passen a reclamar una consulta sobre la independència.\nAquesta persona de Zamora, a no ser que es tracti d’algú amb una poderosa intel·ligència crítica, porta més de dos segles patint un rentat de cervell i escoltant: “Allà hi ha una gent que l’únic que volen fer és apoderar-se dels calés de tothom perquè són uns avars.” Fa un temps llegia unes memòries no publicades d’un militar castellà que, en els anys de la República, es mostrava totalment indignat perquè estava convençut de què els diners de què disposava l’Estat espanyol es dedicaven totalment a satisfer les necessitats de Catalunya i el País Basc. I una bona part dels ciutadans espanyols actuals creuen en bona mesura el mateix. Creuen que hi ha una situació privilegiada que en realitat és una situació que deriva de demanar més que ningú i rebre més que ningú. De manera que aquí hi ha moltes coses que són complexes. Suposo que al pacte fiscal s’arriba per tot un conjunt d’incidents determinats. Però vull remarcar allò que es planteja el 1976, quan hi ha les converses entre Felipe González i el tinent coronel Cassinello: González afirma que de cap manera admetrà un concert econòmic català. És a dir, que el sistema acceptat i lícit al País Basc és inacceptable en el cas català.\nI l’excepció basca es deu a la tradició foral, a la pressió de la violència …?\nEs deu a diverses coses. La primera, que el pes de la possible contribució basca a la fiscalitat espanyola és molt inferior al pes de la fiscalitat catalana. És a dir, que d’allò es pot prescindir, però d’això no. Hi ha l’argument que durant la guerra civil Navarra és lleial i per tant no se li treuen els privilegis, però el País Basc no havia estat gens lleial. Segurament aquí també es van equivocar quan negociaven a la Transició, però és igual, no haurien aconseguit res perquè, insisteixo, des del moment fundacional estaven disposats a no cedir en aquest tema. Per tant, efectivament es pot generar la idea de què Catalunya només va per la “pela” i que un cop no s’aconsegueix el pacte fiscal s’amenaça amb la secessió.\nÉs que Artur Mas va passar d’una cosa a l’altra en qüestió de dies.\nSí, però no cal preocupar-se gaire perquè hi ha més de 200 anys de literatura catalanofòbica basada en malentesos perfectament assentats. Per exemple, quan estàvem negociant amb el Govern el tema dels papers de Salamanca i jo formava part de la Comissió d’Arxius (després l’Esperanza Aguirre em va fotre fora), hi havia gent, com el Santos Juliá, que trobava lògic i correcte el trasllat de documents a Catalunya, però hi va haver un parell d’individus, catedràtics d’universitat, que boicotejaven l’acord. Un d’ells em va dir: “Me opongo porque cuando a los catalanes les dan algo se lo quieren llevar todo”. I aquest era un catedràtic d’universitat, un humanista. Tant és el que digui en Mas perquè caldrien segles de pedagogia per a dissipar els malentesos. I hi ha molt poca predisposició per l’altra banda a acceptar la diferència. Em refereixo a què a ambdós costats hi ha imbècils, els podríem intercanviar.\nNo m’estarà parlant de deportacions mútues.\nHome, si poguéssim exportar els nostres imbècils per a què vagin a fer mal a qualsevol altra banda tampoc no estaria malament, però no estic pensant en coses d’aquesta mena ni en res que se li assembli. Estic dient que la comprensió mútua no és fàcil. I molt possiblement molts cops nosaltres, els catalans, no la fem fàcil. Un cop un grup d’amics meus va proposar que em fessin doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona i vaig ser vetat per raons polítiques. Uns mesos més tard em feien doctor honoris causa a la Universitat de Valladolid. I no és que jo hagi donat mostres d’afinitat amb el PP o amb Ciutadans.\nAra deixem al senyor de Zamora i posem-nos en la pell d’un senyor de Sant Celoni que ha estat tota la vida d’esquerres i que parla català, però no té ganes de votar amb la senyera com a únic valor polític. A qui pot votar?\nEn principi, del que queda a l’esquerra no tothom està plantejant les coses en aquests mateixos termes. Com és lògic, jo ja n’he tingut prou, de decepcions. La primera d’elles va ser la decepció de la Transició. A mitjans dels anys 50 em vaig apuntar a un partit clandestí d’esquerres, i ho vaig fer perquè els partits tenien programes que deien coses. Quan va arribar el moment de la Transició els partits es van oblidar per complet del que havien estat prometent, dels principis pels que molta gent havia assumit riscos molt greus, i pactaren per molt menys. Jo entenia perfectament que les circumstàncies que es donaven el 1976, 1977 i 1978 no permetien realitzar els objectius que plantejaven aquells programes, però em semblava lògic i decent que el meu partit seguís defensant els mateixos principis i lluitant per a què algun dia, si no tots, una part d’aquells principis poguessin aconseguir-se. Lluny d’això, es va arraconar allò essencial.\nDe quin partit parlem?\nNo n’hi havia més que un, el PSUC [el Partit Comunista a Catalunya], els altres eren grupets d’amics. Un es va sentir traït, i això no només ens va afectar als del sector intel·lectual i catalanista, sinó a una infinitat de militants obrers. Cal recordar que a les manifestacions dels 11-S dels últims anys del franquisme els qui hi participaven, a Sabadell i Terrassa, eren bàsicament treballadors immigrants, i que aquesta gent va cridar allò de “Llibertat, amnistia i estatut d’autonomia”. Tota aquesta gent també va ser traïda. Una vegada, quan el pobre Gregorio López Raimundo [històric dirigent del PSUC] anava ja amb cadira de rodes, vaig dir que s’havia de fer una diferenciació molt clara entre el que havia estat la conducta dels dirigents i el que havia estat la dels militants. I que la conducta dels militants comunistes durant el franquisme mereixia tot el respecte. El Gregorio va tenir l’habilitat de dir-me que no s’havia molestat perquè l’havia criticat com a dirigent però l’havia elogiat com a militant. D’altra banda, el Gregorio era dels més decents que coneixia d’entre aquell personal. Es pot ser perfectament d’esquerres i ser partidari d’una llibertat en convivència: llibertat per tu i llibertat pels altres. Per això mateix jo ara em nego a participar en qualsevol mena de juguesca que tingui com a objectiu plantejar qüestions que en aquests moments no tenen més que una dimensió preelectoral que no m’interessa. Per tant, si s’ha d’anar a votar, encara es pot votar, mal que mal, a ICV [Iniciativa per Catalunya-Verds], que encara són relativament moderats. Tampoc no és que em produeixin entusiasme. De la gent de la CUP [Candidatures d’Unitat Popular, independentistes], malgrat ser gent jove i segurament més honesta, em preocupa molt que es plantegin ja temes com el dels Països Catalans. Anem per parts, és una qüestió que em va causar disgustos quan a mi se m’acudia dir que primer el que s’ha de fer és preguntar els altres. Semblava que això era una mena de traïció. Una cosa és la identitat cultural, que efectivament existeix, i una altra és el que pensa la gent. Hem de tenir en compte, a més, que des d’un punt de vista històric, quan parlo del desenvolupament d’un Estat, aquest procés avançat que ha anat creant una espècie de cultura i societat diferents només s’havia produït al Principat. Un aspecte molt important d’aquesta cultura quan perd les seves institucions és l’auge de les formes d’associació horitzontal, un associacionisme que genera grups d’interès. La vida política d’aquest país fins el 1936 en bona mesura es desenvolupa a entitats que són clubs, centres i ateneus. Aquestes característiques es donen també en certa mesura al País Valencià, però són, sobretot, importants a Catalunya. Insisteixo, s’ha de preguntar els altres què volen.\nParlant de consultar i preguntar, hi ha qui considera que la part sobiranista de Catalunya en aquests moments parla molt i, en canvi, la part no sobiranista parla molt poc.\nLa part sobiranista té un missatge, l’altra té recels, pors i dubtes, i això no és un missatge, per tant no dóna per parlar de la mateixa manera que dóna tenir un missatge. Dir “Independència” és un missatge. Dir “Volem ser un estat” és un missatge.\nDir “M’estimo Espanya” és un missatge.\nSí, però és molt difícil en un context en el qual les reticències al nacionalisme espanyol són considerables i justificades. La primera vegada que vaig veure la bandera espanyola va ser el 25 de gener de 1939 quan a la caseta de Valldoreix on estava amb la meva mare va entrar un moro amb un fusell a la mà fent-nos obrir els armaris. A partir de llavors per a mi aquella bandera està identificada amb els 40 anys del franquisme. De manera que demanar-me que porti la bandera espanyola o coses d’aquestes és obscè.\nAcotem-ho més: ara es plantegen unes eleccions catalanes plebiscitàries a les que bàsicament es formula una pregunta sobre la hipòtesi sobiranista. Però hi ha un sector de la població catalana que tradicionalment no vota a les eleccions autonòmiques i que ara, probablement, seguirà en silenci.\nAra estaran més desconcertats. Jo no diria que l’any 1975 o 1976 una actitud de desinterès fos massa general, ni al “cinturó roig” de Barcelona ni enlloc.\nNo, parlo d’aquests últims anys.\nSí, ara és diferent. Suposo que el que farà una gran part d’aquesta gent és abstenir-se, però el que afortunadament no farà serà votar al PP o Ciutadans. Jo sempre he tingut un principi, que és que a votar s’hi ha d’anar sempre però no per a votar a favor de sinó per a votar en contra. S’ha d’anar a votar per a què el PP i aquesta gent no tinguin més vots. Ja els aniran a votar les monges.\nIgnorant el tema de les banderes, no troba que hi ha moltes similituds ideològiques entre el PP i CiU?\nD’entrada, amb tots els seus defectes, Jordi Pujol va anar a la presó mentre Manuel Fraga empresonava. És una diferència. Així que diríem que d’origen hi ha algunes diferències.\nPerò si parlem de comandament intermedis trobarem molta gent que medrava al franquisme, a una banda i a l’altra.\nSegur. Però jo no recordo haver votat mai CiU, de manera que no tinc problemes. Jo entenc perfectament que un partit de dreta és un partit de dreta, que s’assemblen molt l’un a l’altre i que tots dos utilitzen les banderes. No nego que puguin tenir consciència, però normalment utilitzen les banderes per allò que els convé. En realitat aquestes eleccions em semblen d’una importància minúscula. Són importants només per una qüestió que s’ha vist en el cas de Galícia i en el del País Basc i que es veurà aquí, i és la destrucció del PSOE. És la fi del sistema polític de la Transició. Aquell sistema s’estableix sobre la base que el PSOE accepta fer d’alternativa d’esquerra a les forces de dretes, que són les que hereten el franquisme. Aquest sistema ha funcionat bé bastants anys, però ara se n’ha anat en orris. La qüestió és què passarà. I és un problema perquè s’assembla al que va passar durant els anys 20 del segle passat quan el sistema de torns de la Restauració entre conservadors i lliberals s’esgota. Llavors es va aguantar uns anys amb una dictadura militar però va arribar un sistema nou amb la República.\nFins a quin punt les forces polítiques hegemòniques (a Catalunya ho ha estat CiU des de la Transició) tenen responsabilitat en aquest aparent desencís?\nHi ha molts culpables. El primer és que el sistema de l’Estat autonòmic espanyol és una trampa que s’estableix sobre la base de prometre drets que després no es concedeixen i es retallen o recuperen a canvi de permetre una utilització descentralitzada dels diners, que crea entusiasme a tot arreu. És el que ha permès que les ciutats es refacin, que hi hagi teatres o equipaments esportius que no existirien si no hi hagués hagut aquesta descentralització dels diners. I l’entusiasme dura fins que s’acaben els diners. Llavors, es veu que hi ha llocs, com Castella-La Manxa, on diuen que es carregaran l’autonomia perquè no serveix per res. Des del punt de vista dels qui s’ho han pres seriosament i han cregut que podia ser un camí per anar consolidant drets és evident que el sistema ha resultat un engany.\nAleshores, què van fer malament els que van acceptar això? De vegades en Pujol ha dit que es van equivocar no basant-se en la reclamació dels drets històrics, com bascos i navarresos. És una revisió que s’haurà de fer per saber si podrien haver aconseguit més coses i en quantes coses es van equivocar. Evidentment, la situació política del país depèn en gran mesura del canvi que va provocar la crisi de 2008. La crisi de 2008 no va ser, com encara es diu, el resultat d’un excés de despesa pública, perquè el deute de l’estat era insignificant. Va ser culpa d’una enorme despesa privada especulativa feta sense cap control. Aquí sí caldrà veure les culpes de tothom. Pel que sigui, això no ha estat un problema al País Basc. Segurament perquè allò tampoc no es prestava a bombolles immobiliàries.\nPocs alemanys hi estiuegen.\nNi tan sols els bascos, que se’n van a estiuejar a Santander. En qualsevol cas, resulta que estem pagant aquest deute privat per les bestieses que es van fer. És veritat que com a Caja Madrid no se’n van fer enlloc, però…\nHome, Caixa Catalunya Déu n’hi do!\nTambé, sí, però no crec que fessin coses com allò de donar 1.000 milions de crèdit a Martinsa-Fadesa, que després es van esfumar. No ho sé, és un procés que s’ha d’estudiar amb molta cura i jo no ho he fet. Des del punt de vista de voler saber què va passar jo m’he quedat a la Transició. La resta no ho he estudiat, i si no ho estudies ni hi entres a fons…\nHo deixem doncs pels historiadors del futur.\nSí, que tractin ells d’explicar-se què ha passat.\nJosep Fontana i Enric González, Jot Down, 08/11/2012\nCatalunya, Federalisme, Història, Independència, Referpendum\nJosep Fontana i Enric González: Què succeeix a Catalunya added by elguaita on 9 de novembre de 2012


En estes últimes edicions de la recuperada Setmana de Cine Taurí, la rutina dels mateixos rostres assistents, any rere any, va fer aguaitar algun xicotet dubte amb vista a l'èxit de futures edicions del cicle.\nEstos temors no eren infundats, ja que es trobava a faltar gent jove que, junt amb el grup d'incondicionals habituals, injectara als organitzadors una bona dosi de moral i optimisme que dissiparen la més lleugera ombra de desànim que en algun moment poguera aparéixer.\nEsta novena edició és la que ha propiciat eixa desitjada unió entre el grup de nostàlgics del nostre passat cinèfil-taurí i la saba nova, gent jove i no tan jove, que ha assistit per primera vegada a l'esdeveniment i del que es porta una grata impressió, atrevint-se inclús algun d'ells a suggerir possibles títols amb vista a la programació del desé aniversari de la setmana de cine.\nNo volem dir amb això que hàgem hagut de col·locar el popular cartell de “No hi ha bitllets” en les tres sessions, però sí que després de ho vist en la primera de les projeccions, amb una gran afluència de públic per al documental titulat Encierro (centrat en tot el que succeïx en els sanfermins de Pamplona), no seria desgavellat en un futur alternar pel·lícules recents amb els clàssics de tota la vida.\nSempre amb entrada gratuïta, a les 9 de la nit per al sopar d'aixelleta i una hora després per a la presentació i projecció, les altres dos pel·licules han sigut enguany clàssics espanyols del gènere com a Tarde de toros i El Litri y su sombra.\nSón estos clàssics els que van animar a un grup de romàntics, allà per l'any 2006, a recuperar del baül dels records i retrocedir, de manera simbòlica, a mitjan segle passat quan, esta vegada sí, calia colgar el cartell de “No hi ha bitllets” nit darrere de nit en la sala on es projectava el cicle de cine taurí, l'enyorada Terrassa d'Estiu.\nI és el cine actual el que porta als més jóvens a l'Espai Jove.\nAixí que en la X Setmana de Cine Taurí Vila de Puçol caldrà apostar per les dos fórmules, és una efemèride que no cal deixar passar per a continuar consolidant la programació anual de Puçol, cultura de bou.


Ajuntament d'Arenys de Mar - Pla d'obertura progressiva d'activitats\nTot i que estem vivint la segona onada epidèmica de la COVID-19 i ens trobem en un moment d'alt risc epidemiològic, s'inicia l'obertura progressiva d'algunes activitats amb mesures a tot Catalunya.\nEl Govern de la Generalitat té previst les properes hores publicar les noves mesures que s'estructuren en un procés de quatre trams per anar realitzant l'aixecament progressiu de les mesures a partir de dilluns vinent, 23 de novembre.\nLa nova etapa que s'encetarà estableix:\nEDUCACIÓ: UNIVERSITATS I ESCOLES\nMés informació detallada de la progressió en els següents trams, segons la proposta de Salut (Document PDF complet).\nEl procés de d'obertura i de pas als trams següents es farà en funció d´aquests dos indicadors fonamentals: la Rt (taxa de contagis) i els ingressos en planta d'hospitalització convencional. Aquest procés de revisió de les mesures actuals serà gradual i s´anirà revisant amb el màxim rigor, podent tornar a fixar mesures si la situació ho requereix. Per això és fonamental la col·laboració de tothom i l´estricte compliment de les mesures d´autoprotecció. Com més controlada estigui la pandèmia, abans podrem avançar. És feina de tots i totes.


L'Ajuntament de Mollerussa i el Consell Comarcal presenten un nou forfet turístic\nLa nova proposta vol potenciar el turisme en els museus de la ciutat i l'Estany d'Ivars i Vila-sana\nL’aigua, i en concret la del Canal d’Urgell, és l’eix principal del nou forfet turístic que ha presentat l’Ajuntament de Mollerussa i el Consell Comarcal del Pla d’Urgell. L’objectiu és ampliar el visitants al Museu de Vestits de Paper, a l’Espai Cultural dels Canals d’Urgell i a l’Estany d’Ivars i Vila-sana. El paquet turístic està pensat tant per la gent del territori que no coneix aquests espais com per a tots el turistes que visiten algun d’aquests.\nHi ha dues modalitats de forfet. La primera inclou visites guiades al Museu de Vestits de Paper i a l’Espai Cultural dels Canals d’Urgell per 5 euros i mentre que la segona, a banda d’aquests museus, també ofereix una visita guiada a l’Estany d’Ivars i Vila-sana a un preu de 7 euros.\nEs preveu que el forfet entri en funcionament abans de la Fira de Sant Josep i es pot adquirir a qualsevol dels tres espais que s’inclou en el paquet turístic. Les visites s’han de realitzar en un període de 6 mesos amb reserva prèvia i també hi ha l’opció d’adquirir un abonament regal que es lliura dins una caixeta de cartró.


La botiga en línia de Head swimming a Bikeinn\nRoba home (7)\nVeure-ho tot ( Head Swimming )\nHead Swimming Tri Top\n$ 68.74 $54.49\nHead Swimming Tri Sleeve Suit\n$ 166.58 $112.99\nHead Swimming Tri Top Zip\n$ 78.43 $63.49\nHead Swimming Tri Suit\n$ 146.8 $121.99\nHead Swimming Tri Sleeve Unisex\n$ 166.38 $129.49\n$ 147.1 $113.99\n$ 146.96 $118.99\nSobre Head Swimming\nHead swimming a bikeinn - la millor selecció de productes al millor preu. Mai havia set tant fàcil navegar i comprar per internet articles de ciclisme. I el millor de tot és que et portem el material de ciclisme que necessitis directament a la porta de casa. La majoria de productes Head swimming s’envien ràpidament, 24 hores després d’haver fet la compra a bikeinn. Com a distribuïdor autoritzat de Head swimming tenim un ampli coneixement de tots els productes i últimes tecnologies. Podem assessorar-te amb els millors consells per utilitzar i cuidar el material Head swimming de la millor manera. Sempre que ho necessitis rebràs el millor servei del nostre equip d’esportistes experts. Creiem que una part important per a la satisfacció del client és garantir que la compra es fa en un entorn 100% segur i confidencial. Volem que estiguis 100% satisfet amb la teva compra a bikeinn, però si per algun motiu això no passés, tens 30 dies per fer la devolució de la compra. Si tens una pregunta o necessites que t’assessorem, no dubtis a contactar amb el nostre equip d’atenció al client de bikeinn. Estarem encantats en donar resposta a totes les teves preguntes i a ajudar-te en tot el que necessitis!


Cap Vermell - "El no drama..." d'Alicia Rechac\nPlàsticament impecable; rica i expressiva conceptualment, Alícia Rechac ha creat un espectacle molt seu. Amb caràcter i marca pròpia. Parla de dona, de una dona, com a categoria, d'allò que pensa, del que fa i no fa, del que vol fer i no gosa. Dels falsos missatges de felicitat i autoajuda que li envia la societat i del seu procés d'alliberament.\nL'obra encara no està acabada. És el que s'anomena un "work in progress". Fa un any que hi treballa i la va desenvolupant a través de diverses residències artístiques. Capdepera ha estat una de les darreres residències abans de donar-la per acabada.\nPensada per fer-la en un espai circular l'han adaptada a sala situant l'acció en quatre punts del teatre.\nAlicia mostra un gran treball físic, una temàtica complexa que manté en tensió constant l'espectador i un espectacle visual exquisit en els exercicis de circ, a les teles i a l'escala.\nEl teatre està ple de frases suggerents i colpidores.\nL'exercici dramàtic-interpretatiu està molt ben treballat i resolt. A més, es permet la llicència d'algunes notes d'humor en el complex entramat dramàtic.\nA l'acabar l'obra tengué lloc un col·loqui amb ella i n'Atic H. Deba, el "no-director" però que li aporta la visió externa. Una xerrada preparada que aportà una riquesa i una visió particular de cada espectador assistent.\nUna obra molt adient per ser inclosa en la programació del dia internacional de la dona.\nAquelles que han seguit la trajectòria d'Alicia Rechac han pogut apreciar una maduresa artística que ben segur li donarà molts d'èxits artístics. Enhorabona!\nSi voleu seguir el que fa n'Alicia aquí teniu les seves xarxes socials i en breu publicarem un extensa entrevista amb ella:


Un acròstic reivindicatiu – Josep Maria Fonalleras | El Cau del Llop\nL ’opinió sobre els llops, per al comú de la gent, és més aviat negativa. Vull dir que tenen mala premsa o que gaudeixen d’una certa categoria mítica (de la mítica que genera ídols i patrons de conducta, vull dir) només en ambients molt concrets. El normal és que citar el nom del llop sigui equivalent a pensar en allò que justament diu el diccionari. Es desperten pors atàviques (conjurades en els contes infantils plens de boscos i, doncs, de llops que els habiten) només de sentir orella recta, cua llarga i peluda, voracitat o udol. A més, els exemples amb què l’autoritat lèxica avala les definicions tampoc no ajuden a millorar la imatge d’aquest animal, gos salvatge, inaccessible a la domesticació.\nLlop cerver o llop de les praderies o llop estepari. Bèstia solitària per excel·lència (encara que no sigui del tot exacte). Llop que té fam de llop, perquè ja se sap que són els que mengen amb més ímpetu, els que devoren, els que ataquen sense defallir.\nO bé llop de mar, que s’aplica a qui executa amb desfici la seva feina però també a qui té delit per la soledat. O qui s’hi veu abocat i du una existència lluny de la monotonia del ramat. El ramat té consistència perquè es manté unit, només per això. Lluny de la closa tot és indefensió. L’individu – que, de fet, no té entitat com a tal – deixa de disposar de la cuirassa que només existeix quan hi ha un grup. El llop, en canvi, desitja aquesta indefensió, s’hi troba bé. És l’hàbitat de qui no es contempla com a gregari.\nPobre llop, de fet. Hi ha un conte infantil que capgira la trista trajectòria dels llops en els contes infantils (depredadors, desnonadors, executors d’hipoteques, pederastes). Es diu “Els tres petits llobatons i el porc dolent” i aquí és un bestial porcí qui s’encarrega de la malesa i l’abjecció. Ja era hora. De fet, ovelles porugues i xais adotzenats, enzes cabretes de pastura i porcs servils, tocinos rebolcats en la merda, ¿què podeu argüir en la vostra defensa davant la simplicitat adusta del llop que udola trist i melancòlic?


EL NEGOCI DE LA BELLESA NEGRA - NOTÍCIES\nPrincipal Notícies Característica: La indústria que van construir les dones negres\nLes marques de bellesa han ignorat durant massa temps les dones negres. Per tant, vam construir una indústria de mil milions de dòlars per a nosaltres.\nFlash de notícies: les dones negres coneixen la bellesa. Un aclaparador 82 per cent de nosaltres diu que és important estar ben arreglats i un 52 per cent de nosaltres seguim un conjunt règim de cura de la pell . Sí, hi ha un motiu pel qual els negres no es trenquen. També estem disposats a gastar diners per assolir els nostres objectius. Tot i que som clients ideals, els productes adequats per a nosaltres han estat notablement absents a les prestatgeries minoristes. Però ara les dones negres han desencadenat dues armes potents: els nostres dòlars col·lectius i els nostres esperits emprenedors, per crear un mercat que satisfaci les nostres necessitats culturals úniques.\nPODER DE COMPRA NEGRE\nEls afroamericans gasten 1,2 bilions de dòlars cada any i es preveu que aquest nombre augmentarà a 1,5 bilions de dòlars el 2021. El 2018, la indústria de la cura del cabell negre va assolir els 2.51 milions de dòlars estimats, ja que els consumidors negres han anat canviant progressivament de productes generals a aquells que els atenen específicament. El 2017, els afroamericans van capturar el 86 per cent del mercat de bellesa ètnica, representant 54 milions de dòlars dels 63 milions de dòlars gastats, va informar Nielsen. El 2017 també vam gastar 127 milions de dòlars en ajudes per a la preparació i 465 milions de dòlars en cura de la pell.\nI som creadors de tendències: la despesa dels negres en articles de salut i bellesa ha provocat un augment de les ofertes que atrauen no només les dones negres, sinó també la població en general. En els anys passats, molts de nosaltres vam lluitar per trobar opcions que funcionessin per a nosaltres. Fins i tot els models negres van quedar fora del fred, i molts d’ells havien de barrejar el seu propi maquillatge. En una publicació viral d’Instagram del 2015, supermodel sudanesa Nykhor Paul es va lamentar, per què he de portar el meu propi maquillatge a un programa professional quan totes les noies blanques no han de fer res més que aparèixer? Kimberly Smith, de 39 anys, de Washington, D.C., sap molt bé aquest sentiment. Fa un parell d’anys que feia el seu maquillatge normal a Sephora quan un venedor li va dir que el producte que buscava estava exhaurit i que la botiga ja no el portaria.\nElla va mirar al seu voltant per buscar una alternativa i cap de les marques tenia un to fonamental que coincidís amb la meva pell. Recordo haver sortit, pensant: què faria de bo si hi hagués una botiga on les dones de color poguessin anar on podríem anar de marca en marca en marca i si una no funcionava, hi havia una altra opció. Al gener de 2017, Smith va llançar Marjani Beauty, una botiga de maquillatge en línia per a dones de color. Aleshores, el 2018, la seva amiga Amaya Smith (sense relació), de 40 anys, va establir Product Junkie, una empresa en línia que ens ajuda a trobar productes naturals per al cabell.\nEls dos van decidir unir forces i, el mateix any, van llançar The Brown Beauty Co-op, un espai comercial a Washington, D.C., que ofereix articles de bellesa i cabell per a dones de color. Els fundadors diuen que, més que una botiga de subministrament de productes, The Brown Beauty Co-op ofereix a les dones negres una experiència. El nostre enfocament és: 'Creem el nostre', diu Amaya Smith. Aquesta gran supervisió del mercat és el nostre benefici. Si volen donar aquests diners per descomptat, ens complau intervenir i crear una solució per a un enorme problema que sabem que hem estat afrontant.\nEl nostre enfocament és: 'Creem el nostre propi'. Aquesta gran supervisió del mercat és el nostre benefici.\nUNA ONDA EMPRENEDORA\nL’empresari de bellesa negra no és cap novetat. A principis de la dècada de 1900, Madame C.J. Walker es va convertir en milionària de fabricació pròpia, gràcies als seus productes per a la cura del cabell. Segons la Black Owned Beauty Supply Association, la seva professora, Annie M. Turnbo, al papa Malone, un altre milionari de la bellesa negra, és el fundador de la indústria del cabell negre. Un estudi del 2018 va trobar que les dones empresàries afroamericanes representaven el 20 per cent de totes les empreses de propietat femenina i van tenir la taxa de creixement més alta en les noves empreses entre 2017 i 2018.\nUn d’aquests empresaris és Jamellah Ellis, de 48 anys, que a l’abril de 2017 va obrir Curl Theory, un saló de luxe per a cabells naturals a Bowie, Maryland. Quan Ellis va deixar el relaxer per abraçar les seves bobines el 2011, va comprovar que havia de comprar coses que realment no estaven fetes per a nosaltres i intentar que funcionés. Advocada corporativa d’ofici, Ellis estava còmoda amb la investigació, de manera que va aplicar aquestes habilitats i va absorbir tot el coneixement que va poder sobre el treball amb els cabells amb textura.\nPoc després d’obrir el seu saló, Ellis es va expandir a la venda de productes, amb la seva línia Curl Theory estrenada a les prestatgeries Target a principis d’aquest any. Fenty Beauty de Rihanna també va canviar el joc quan es va llançar el 2017 amb 40 tons de fonamentació, molts d’ells complementant els tons de pell més foscos. Tot i que en aquell moment es consideraven 40 tonalitats generoses, altres marques, incloses Dior i Revlon, han anunciat des de llavors les seves pròpies línies de base de 40 ombres, tot arran de l’èxit comercial de Fenty Beauty: la companyia va guanyar més de 72 milions de dòlars en valor mediàtic. (exposició a les xarxes socials obtinguda del boca-orella i de la premsa) el primer mes després del llançament.\nA principis del 1900, es va convertir en la dona negra més rica d’AMÈRICA en fundar la seva pròpia empresa de cura dels cabells.\n473 milions de dòlars: la quantitat que els compradors negres gasten cada any en la cura del cabell\n465 milions de dòlars: la quantitat que els compradors negres van gastar en cura de la pell el 2017\nAltres dones empresàries negres han apostat pel seu lloc com a principals actors de la indústria. Melissa Butler, fundadora de The Lip Bar, va fer caure la seva idea d'una línia de maquillatge inclusiva a Shark Tank, però va continuar trobant un èxit comercial i seguidor. Forbes va estimar el valor de la marca en gairebé mig milió de dòlars. Mentrestant, Cashmere Nicole, supervivent del càncer de mama, va fundar la marca de cosmètics independents Beauty Bakerie i va obtenir una inversió de 3 milions de dòlars per part d’Unilever, i l’artista de maquillatge Pat McGrath va fundar Pat McGrath Labs i després va aconseguir 60 milions de dòlars en finançament de la firma de capital risc Eurazeo Brands el 2018.\nPer a Lake Louise, de 55 anys, es va centrar més en la vida neta, sostenible i sana, de manera que volia un maquillatge que no obstruís els porus. Però, entre els productes orgànics naturals, no hi havia matisos marrons, diu ella. Per satisfer la necessitat, Louise va fundar Plain Jane Beauty el 2011. Ens referim a nosaltres mateixos com a bellesa verda inclusiva, diu ella. Estem treballant en la nostra divuitena ombra, que serà d’un color molt fosc i profund, proper al to de pell de Nykhor.\nEls dies en què les dones negres no tenen cap producte per triar per accentuar els nostres rínxols, les nostres característiques i els tons de la nostra pell són ara darrere nostre, ja que hem continuat utilitzant els nostres coneixements empresarials per crear un nínxol de mil milions de dòlars. pròpia. El canvi ha estat tremendament positiu, diu Ellis. Però encara ens queda un llarg camí per recórrer.\nballar davant el mirall segon moviment\ncom sé el meu fons\nGuia de Backroads a Carolina Lowcountry\nSecret Hideaway: Bucks and Spurs Guest Ranch


Preu: € 32,63 (IVA no inclòs)\nPreu especial € 31,00 (IVA no inclòs)\nSKU(s) : 4931, 4931\nEl segell rectangular 4931 et resultarà ideal per utilitzar-lo diàriament a l'empresa i garanteix impressions sempre perfectes i netes. Amb una mida màxima d'impressió de 70x30mm et permetrà crear qualsevol disseny i incloure un dibuix o anagrama juntament amb les seves dades més importants de la teva empresa. Ideal per a qualsevol negoci: Sabateries, fleques, farmàcies, lampisteria, escoles d'idiomes, tendes d'informàtica, oficines d'assegurances...\nPerò el que de debò explica la seva funcionalitat és el treball del dia a dia. Les teves exigències són altes i el material d'oficina hauria de ser fort, fiable, fàcil d'usar i tenir un acabat suau, d'alta qualitat i llarga durada. Amb requisits i amb els teus més de 30 anys de vida, el teu Printy 4931 es convertirà en el teu millor aliat a l'oficina.\nDes de 2013 i gràcies al gran èxit de l'Original Printy 4.0, Trodat decideix ampliar la gamma de productes que ofereixen neutralitat climàtica de sèrie en més de 70 dels teus productes més venuts, augmentant al màxim el percentatge de plàstic reciclat per reduir la seva petjada de CO2. La inevitable emissió de CO2, es compensa en una segona etapa amb inversions en projectes de protecció climàtica Gold Standard recomanats i avalats per WWF®. Com a resultat, els productes més venuts de Trodat, entre ells el model Printy 4931, són climàticament neutres de sèrie!\nQuan la tinta comença a faltar, podem canviar fàcilment el coixinet de tinta per un de nou oferint milers de clares i netes impressions. Pel segell rectangular Trodat Printy 4931 el coixinet de tinta és 6/4931 disponible en color negre, vermell, blau, verd, turquesa, grisa, groc, taronja, vermell fosc, fucsia, blau cel, violeta, verd clar, marró, rosa i sense tinta i són vàlides per ser utilitzades en paper normal i cartolina no brillant ni laminada. El coixinet sense tinta és perfecta per usar-lo en algunes tintes especials.


10/06/2020 | JM Badalona\nEt trobes aquí:Inici / 2020 / juny / Archives for 10th\nTreballem el Pop Art\n10/06/2020 Per Dani Morente Blanco Enviar un comentari\nEls alumnes de l’ESO treballem el moviment pictòric del Pop Art amb Andy Warhol i Roy Lichtenstein. Aquí teniu totes les fotografies dels treballs. 1r d’ESO 2n d’ESO 3r d’ESO\nSol·licitud ajut individual de menjador per al curs 2020-2021. Termini per presentar la sol·licitud fins al 15 de juliol de 2020. N’hi ha dos opcions: Per l’alumnat que en el curs 2019-2020 que ja tenia la beca de menjador. Haurà d’entregar escanejat o fotografiat i signat la documentació que s’ha enviat via e-mail per tal […]\nArxivat a:Destacats, Menjador, Vida a l'escola Etiquetat amb:2019-2020


Sobre Jo Nesbø i Harry Hole | adhuCA'T 2.0\nadhuCA'T 2.0\tBlog d'agitació lingüística personal i reflexions vàries\nEl pare dels ous\nUn xic de literatura (grisa)\nSobre Jo Nesbø i Harry Hole\nEls amants de la novel·la negra teniu en aquest autor noruec i en el personatge de la seva saga literària una parada obligatòria. No és pas cap novetat d’aquest any (ho serà, en tot cas, la traducció al català de la seva setena novel·la, que està a punt de sortir, o una recent adaptació cinematogràfica d’una altra novel·la seva), però jo, com sempre, vaig tard (o m’agrada assaborir les coses en solitud, quan tothom ja hi ha passat). De fet, la seva primera novel·la (L’home ratpenat, no traduïda al català) és de l’any 1997. Ben bé quinze anys ja, doncs, de batalletes del Harry Hole.\nMe la va recomanar un col·lega de la feina i, després d’una mala experiència amb la novel·la negra nòrdica en forma de l’autora Mari Jungstedt (la sueca Ningú no ho ha sentit és d’allò més avorrida, previsible i poc sorprenent), tenia ganes de recuperar el bon sabor de boca d’inicis d’any, llegint la tercera entrega de John Verdon, Deixa en pau el dimoni.\nDe moment me n’he llegit tres: El pit-roig, Nèmesi i L’estrella del diable. I la sensació és d’una qualitat literària que va in crescendo. De fet, les dues primeres novel·les de la saga (L’home ratpenat i Els escarabats de cuina) no estan traduïdes al català, potser perquè el mateix autor considera que no tenen la mateixa qualitat de la resta. Només us dic que he suat per trobar una versió anglesa de la primera i que la segona fins i tot està descatalogada. Tota una pena.\nQuant a l’obra en si, té tots els ingredients que ha de tenir una bona novel·la policíaca: una bona trama, bons finals, suspens en cada capítol i, la pedra angular, un personatge creïble i que atreu. De fet, possiblement és la caracterització del Harry Hole el que ha provocat principalment l’èxit de l’autor. La gràcia està en el fet que el policia no és, ni de bon tros, un ciutadà exemplar, fet que insufla una bona dosi de realisme a les obres i d’atracció pel protagonista.\nEl Harry Hole és un policia alt i ros i de mal aspecte (ulls vermells, pàl·lid, bosses als ulls, tothom el pren per un alcohòlic o un drogoaddicte, més que per un policia), tot plegat per les cicatrius del seu coqueteig constant amb l’alcohol. Quan està sobri i té una feina que l’interessi, en forma de cas a resoldre, és un policia intuïtiu, lúcid i força efectiu. Quan beu, però, es transforma en algú que només transmet pena, ràbia i poca integritat. És possiblement aquesta dualitat el que fa que sigui tan atraient. Possiblement se’l podria caracteritzar com algú que destaca per ser bona persona però sense gaire sort.\nNo entraré a comentar el quid de les seves novel·les, les trames o les falles (d’incongruències i girs que no s’acaben d’entendre n’hi ha en qualsevol llibre), però en tot cas, si algú que llegeix això ho vol fer, en podem parlar ben tranquil·lament fent comentaris a aquesta entrada.\nDos darrers apunts: la traducció al català, per bé que a través de les versions anglesa i francesa, és força bona. Per una qüestió lingüística del llibre que em va cridar l’atenció, em vaig posar en contacte amb la traductora, i la veritat és que fa tota la pinta de ser una professional exemplar d’aquest camp. També arran d’aquesta lectura vaig fer una mica de cerca de l’autor i vaig ensopegar tot de blocs de novel·la negra certament sorprenents, per l’exhaustivitat de la informació i el volum de llibres. D’on treu temps la gent per llegir tant? Us en recomano un parell: aquest i aquest altre.\nAu, si teniu ganes de llegir i us ve de gust alguna cosa amena però amb cara i ulls, aquí teniu, humilement, una proposta.\n← CLXXXIII Sobre el portuguès\nSobre ‘Lo imposible’ →\nfolls permalink\t22/10/2012 19:25\tQuan llegeixes altres autors de novel·les policíaques t t’adones de la qualitat d’en Nesbo. Sap crear una trama atractiva i equilibrada, amb sorpreses constants. Completament d’acord amb la personalitat d’en Hole menys amb la ràbia. No me’n fa gens (ni quan l’alcohol li passa factura en forma d’impagats) i diria que tampoc és ben bé pena, encara que segurament és un sentiment que s’hi acosta. El que aconsegueix en Nesbo és que et fiquis a la pell d’aquest desmanegat solitari!\nRespon\tafbourdiol permalink*\t29/10/2012 12:09\tTens raó amb això de la comparació amb altres novel·les negres, i jo hi afegiria que, per exemple, amb d’altres de nòrdiques: de quatre autors que conec, dos són molt bons, però els altres dos… Sembla que avui dia si ets suec, noruec o islandès i escrius un llibre policíac ja serà un èxit de vendes.\nRàbia és el que sento quan tracta com tracta de vegades el Møller, que li ha salvat el cul tants cops. Pena és el que em fa quan, després d’haver estat dalt de tot (‘Nèmesi’), baixa un altre cop a l’infern (‘L’estrella del diable’) i veu com totes les coses bones que té se li escapen de les mans i no és capaç de fer-hi res. No deixa de ser un malalt!\nRespon\tMontse permalink\t23/10/2012 23:31\tEn prenc nota: no ho fas gaire sovint, això d’aconsellar llibres o autors, per tant deu valdre la pena. En tot cas, posats a triar-ne només un, quin títol seria? L’estrella del diable?\nI ja posats… fa res una pregunteta? L’expressió “valer la pena” l’he trobada tant en el DIEC com en l’Alcover, però “pagar la pena” no ben bé: el DIEC no aparella la “pena” amb el “pagar” (tan escaient com ho trobo jo :D ) i a l’Alcover en pagar s’hi diu e) absol. Compensar, valer la pena (mall., men.). «D’això no ho paga parlar-ne». No m’ho pagava tornar-me colgar, Roq. 11. . El cas és que de tant un tant dic “no paga la pena”, però ara ja no sé si m’ho he inventat o si ho he sentit a dir a algú. Tu que hi diries?\nRespon\tafbourdiol permalink*\t29/10/2012 12:15\tJo, Montse, començaria pel primer llibre que li van traduir al català: ‘El pit-roig’. Potser no és el millor, però ja veuràs com quan t’encanti hauràs agraït començar pel principi.\nQuant a això de ‘pagar la pena’, et volia dir que els diccionaris no ho recullen tot, i que de vegades hauríem d’aprendre a fiar-nos més de la nostra pròpia intuïció. Pretenia no consultar cap font sinó simplement mirar-ne la recurrència a Google, quan en la tercera ocurrència he ensopegat això:\n3 10 [LC] pagar la pena una cosa Valer la pena una cosa. No paga la pena que t’hi encaparris.\nContinua-ho dient, que és ben maco! (potser m’ho has sentit dir a mi, ves!)\nComptador de lletraferits\tUs hi voleu subscriure?\nVoleu rebre un missatges electrònic cada cop que hi hagi una entrada nova a l'adhuCA'T?\nSegueix l’adhuCA’T al Twitter\nVaga de metro. Anxovats. Silenci tens. "Está sonando-está sonando mi teléfono." I l'àvia que no el sap parar. 6 days ago\nFelipe González. Senyora Doubtfire. 1 week ago\nAutobombo indecent: (Com) hem de dir 'zasca'?, a adhucat.cat 1 week ago\n#carnavalbcn @bcn_ajuntament L'auca de la Reina Belluga està molt bé, però no se l'hauria poguda mirar un corrector? https://t.co/Mit3RKuXcP 1 week ago\n"He dao de comer a las nenas y ahora me voy pal curro. Llegaré 20' tarde pero no pasa ná, que mi jefe me quiere mucho." #spanishstyle 1 week ago\nQui n’ha dit l’última?\tJordi Monteagudo on 207 (Com) hem de dir ‘za…afbourdiol on 207 (Com) hem de dir ‘za…Pons on 207 (Com) hem de dir ‘za…afbourdiol on 207 (Com) hem de dir ‘za…pgo8 on 207 (Com) hem de dir ‘za…pgo8 on 205 El pitjor que li pot passa…\tCategoriesadministració Alcover-Moll altres llengües anècdotes articles de llengua barbarismes cròniques de curses córrer dialectes diccionaris etimologia falsos amics fotografies Joan Solà literatura lèxic majúscules i minúscules mitjans de comunicació no llueix tot el que és or ortografia Pompeu Fabra preposicions pronoms pronúncia Rudolf Ortega règims verbals societat toponímia ultracorreccions verbs D’on venim?\tEntrades anteriors\tEntrades anteriors\nFollow “adhuCA'T 2.0”


Clybaun Hotel Galway Irlanda - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n"Room and bed were very comfy . Room was warm . Liked the hot..."\nClybaun Road, Knocknacarra, Galway, Galway, Irlanda - Veure al mapa\nMés informació sobre Clybaun Hotel\nL'hotel gaudeix d'una ubicació ideal, entre el bullici de la ciutat de Galway i l'agradable localitat costanera de Salthill. El Clybaun Hotel està ben comunicat amb Connemara, les illes Aran i el millor de l'oest d'Irlanda. El Clybaun Hotel és ampli i lluminós i disposa de moltes zones d'estar confortables a l'interior i a l'aire lliure. Podreu prendre una copa tranquil·lament a l'O'Gorman's Bar & Bistro o gaudir d'una conversa amb els amics a la zona del jardí amb terrassa, d'ambient relaxat. El centre de lleure ofereix una piscina climatitzada, un gimnàs ampli amb entreteniment audiovisual, una sala de vapor, una sauna, una banyera d'hidromassatge normal i una banyera d'hidromassatge canadenca exterior. També hi ha activitats per a adults i nens. La clínica de bellesa ofereix una àmplia selecció de tractaments. El restaurant O'Gorman's Bar & Bistro ofereix àpats durant tot el dia i el The Coffee Dock serveix opcions més lleugeres per menjar a l'establiment o per emportar. Els clients poden menjar a l'aire lliure al jardí amb terrassa. El restaurant Tribes serveix esmorzars i sopars. Hi ha WiFi gratuïta a totes les zones per menjar i beure. També hi ha molt d'espai per aparcar a l'establiment de forma gratuïta. Hi ha un centre comercial al costat, que inclou les marques New Look i Next. També hi ha instal·lacions esportives per practicar diverses disciplines esportives. Així mateix, se celebren molts festivals i esdeveniments a Galway, sobretot entre els mesos de juny i setembre. El Galway Arts Festival, les carreres i el festival d'Oyster són els esdeveniments més populars.\nComentaris de Booking.com (1755)Comentaris d'Agoda (7)