aakusti Joulun lapset 1943 S a v o l a e s u u v e n iänenkannattaja AAKUSTI 4/ PDF\naakusti Joulun lapset 1943 S a v o l a e s u u v e n iänenkannattaja AAKUSTI 4/2010 1\nDownload "aakusti Joulun lapset 1943 S a v o l a e s u u v e n iänenkannattaja AAKUSTI 4/2010 1"\n1 aakusti 4/10 Joulukuu S a v o l a e s u u v e n iänenkannattaja vsk Joulun lapset 1943 AAKUSTI 4/2010 1\n2 aakusti Sisältö: Sivu Pääkirjoitus: Sprengtportenin kartat 3 Olvi-Säätiö avusti 4 Fagernäsin tila uuteen loistoon 5 Savolaisiakin pakeni Tverin-Karjalaan 8 Pussisen akka -energiamuuttaja 13 Kivi sydämessä -kivi kengässä 15 Pöljä -sanan alkuperä viittaa nimeen 18 Preussilaista kuolemattomuutta 19 Mualtamuutto kaapuntiin osa 2 20 Paikallisuus kustantamon vahvuutena 22 Haloset oppaina Kalevalaan 26 Hiljainen joulu 27 Savon Kielen Seura r.y:n hallitus 2010 Puheenjohtaja Osmo Hänninen (11), varapuheenjohtaja Ritva Kokander (12) Anna-Liisa Happonen (11), Seppo Kononen (11), Teuvo Laakkonen (12), Jukka Lappalainen (12), Matti Lehmonen (11), Eila Ollikainen (12), Leo Puurunen (12), Olavi Rytkönen (11), Aune Räsänen (11). Varajäsenet: Marianne Falkenberg (11), Jouko Kröger (12), Veijo Martikainen (11), Tuula Ollila (11), Marja-Riitta Saastamoinen (11), Anneli Valta-Lisitsin (12), rahastonhoitaja Raija Uhlbäck (11) ja Matti Väisänen (12). aakusti 4/2010 Savolaesuuven iänenkannattaja, 21. vuosikerta. ISSN , Kultti ry:n jäsenlehti (www.kultti.net) Julkaisija: Savon Kielen Seura r.y. Perustettu Päätoimittaja: Osmo Hänninen, Itä-Suomen yliopisto, PL 1627, 70211, KUOPIO P , Toimituskunta: Osmo Hänninen, Jorma Julkunen, Osmo Pekonen, Asko Ruuskanen, Alpo Räisänen, Seppo Suhonen ja Jukka Nykänen. Taitto: Jukka Nykänen Kansikuva: Joulutervehdys Koillis-Savosta isille kauas Syvärin takaiselle rintamalle Tapaninpäivänä sotavuonna Jouluterveisin lapset Veli ja Kosti, Liisa ja Raimo. Hanna Partanen ja kalakukko 28 Marraskuulla manan kaiku 31 Maabrändiä vahvistamaan 32 Aikamoinen aikamatka 33 Piispa Arseni piällysmieheksi 35 Joulujuhla 36 Puhtaus miehen tappaa 37 Saksittuja M-R Saastamoinen 41 Tiltu tiesi ja varoitteli 44 Keittiöfraaseja Savosta 46 Puhutaanpa Puijosta 46 Murremestaruuskilpailu Hinnat: Vuosikerta 4 num. 15 e. irtonumero 5 e. S k:n seuran jäsenille sisältyy jäsenmaksuun. Ilmoitushinnat: 1/1 sivu on 250 e, 1/2 sivua: 125 e Pankkiyhteys: OP Painopaikka: Kuopion painatuskeskus, Kuopio Seuran sihteeri: oto Eila Ollikainen, tehtävä täytetään vuosikymmenen aikana Rahastonhoitaja Raija Uhlbäck, Puijonsarventie 15 B 9, KUOPIO, P , raija. Tilaukset ja jäsenasiat: Raija Uhlbäck, yhteystiedot ks. yllä No 1/2011: Aineiston jättöpvm osoitteeseen, Sprengtportenin Savon kartat joulupukin konttiin Harva tietää, että Kuopiolla on ollut onni saattaa yhä jatkuvalle taipaleelle eräs Ruotsin valtakunnan, jota itse kutsumme Ruotsi-Suomeksi, korkeinta oppilaitosta. Kuopion sataman alueella on muistokivi sen - siis Haapaniemen Upseerikoulun - alkamisesta noilla sijoilla Sprengtportenin puiston lähellä. Sotaista kunniaa tavoitteleva Kuningas Kustaa III nimitti eversti Yrjö Maunu Sprengtportenin ( ) Savon Prikaatin luojaksi ja ensimmäiseksi komentajaksi. Liekö jo silloin kuninkaan mielessä ollut mielessä sota Venäjää vastaan. Sprengtporten oli osallistunut hieman aikaisemmin Pommerin sotaan ja kunnostautunut siellä. Hän oli myös tukenut Kustaa III vallankaappausta Tukholmassa, vaikka suomalaiset joukot eivät paikalle ehtineetkään. Sprengtporten oli tuossa vaiheessa siten yksi kuninkaan luottohenkilöistä. Tuore, samoin kunnianhimoinen eversti aloitti savolaisten aatelispoikien kouluttamisen upseereiksi omilla varoillaan kotonaan Brahelinnassa. Mutta hän sai kuninkaan ottamaan koulutuksen valtion varoilla katettavaksi ja virallistui tuo valtakunnan ensimmäiseksi kutsuttu upseerikoulu. Kun tilat Rantasalmella olivat vielä keskeneräiset, virallinen upseerikoulu alkoi Kuopiossa. Laitos siirtyi kyllä varsin pian Rantasalmelle. Sprengtporten oli Pommerin sodassa perehtynyt myös karttojen laadintaan.upseerikoulutuksessa kartat ovat tuiki tarpeellisia varsinkin tulevalla sotatoimialueella. Kustaan sodat tultiin käymään Prikaatin alueella. Tuossa sodassa koulun oppilaista muun muassa kuopiolainen Johan Henrik Tavast kunnostautui, ja kuningas ylensi hänet everstiluutnantiksi jo 26 vuoden ikäisenä. Upseerikoulutuksen ansiosta Savon maantieteestä on paljon ja tarkkaa tietoa. Upseerien ja heidän oppilaidensa, kuten Tavastinkin kartat ovat varsin hyviä, itse asiassa oikeastaan taideteoksia. Tarkkuuskin on ihailtava vielä nykyisenkin mittapuun näkökulmasta arvioituna. Kuopion ja Jyväskylän välimatkalla tuli virhettä puoli kilometriä eli 0.4 % ja Kuopion ja Savonlinnan välille tuli virhettä 2,7 km eli 2.1%. Tässä tapauksessa oli ylitettävä monta vettä. Ihailtava saavutus silloisella tekniikalla. Moni savolainen varmaan löytää vielä tänäänkin noista kartoista sukunsa taloja ja torppia. Näin kirjoittajallekin päätynyt isoisän ainakin kait kolmisen sataa vuotta vanha mylly on kartalla. Sotilaille piti pystyä järjestämään leipää. Siihen taas tarvittiin koskien pyörittämiä myllyjä. Myllyt merkittiin karttoihin, vaikka niille vieviä tieuria eivät kartat ymmärrettävästi paljastakaan. Oikeastaan jokaisen Savon kunnan kannattaisi hankkia Kuninkaan Tiekartasto Suomesta 1790 kirjastoonsa. Kirjan toimittajia Erkki-Sakari Harjua ja Jussi T. Lappalaista on syytä onnitella hienosta työstä. He tehneet samalla merkitävän kulttuurityön. Teos on ilmestynyt Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran sarjassa. Jos kirjan kartoista saisi kopioita kunnan virastojen odotussaleihin tuntuisi jonottaminen huomattavasti lyhyemmältä, kun samalla voisi tutkia, missä kaikkialla kunkin suvun vesat ovat liki kolmen sadan vuoden aikana kiertäneet elämänsä koulua. Karttakirjaa sopii suositella joululahjaksi, jotta sitä saa joululomien aikana perheen kanssa huolella tutkia. Karttoja varmaan paloi paljon, kun koko koulu tuhoutui Rantasalmella. Tämän jälkeen valui upseerikoulukin etelään. Lopulta se löysi tiensä Helsinkiin niin kuin moni muukin toiminta on tavannut tehdä. Laitosta kutsutaan nykyisin Maanpuolustuskorkeakouluksi. Osmo Hänninen AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/2010\n3 Olvi-säätiö asialla Pohjois-Savon kotiseutyhdistysten liitto sai toimintaan tärkeän tuen Pohjois-Savon kotiseutuyhdistysten liitto kutsui syyskokouksessa Juankoskella kunniapuheenjohtajaksi liiton perustajapuheenjohtajan Anna-Liisa Happosen. Ensimmäisenä hallituksen puheenjohtajana ja asiantuntijajäsenenä hän on ohjaillut kotiseutuyhdistysten yhteistoimintaa rakentaviin uomiin ja kantanut huolta talouden vahvistamisesta. Tulevan kauden toiminnassa jo aloitettua muistitieto.fi sivustoa tullaan kehittämään käyttäjäystävällisemmäksi. Jatkossa sisältö painottuu terveyden edistämiseen ja muistihäiriöiden ehkäisyyn. Jäsenyhdistyksille tarjotaan perehdyttämistä palvelun käytössä. Niinikään järjestetään koulutusta kotiseutuarkistojen hoidossa ja digitaaliaineiston käsittelyssä. Olvi-säätiön euron lahjoitusten käytöstä päättää tar- P-S:n Kotiseutuyhdistysten liiton kokous järjestettiin Juankoskella. Edessä liiton edellinen puheenjohtaja Kirsti Moisander. Pohjois-Savon kotiseutuyhdistysten liiton kunniapuheenjohtajaksi kutsuttiin Anna- Liisa Happonen. Kuvassa vasemmalla liiton puheenjohtaja Hannakaisa Heikkinen ja oikealla Juankosken kulttuurihistoriallisen seuran puheenjohtaja Marja- Sisko Pihl. kemmin hallitus. Pohjois-Savon kotiseutuyhdistysten liiton puheenjohtajana jatkaa Hannakaisa Heikkinen. Yhdistyslain syyskuun alusta 2010 muutoksen edellyttämäksi toiminnantarkastajaksi valittiin Raimo Sikanen, varalle Sanni Antikainen Kuavilta. Syyskokouksen puheenjohtajana oli Matti Töyräs ja sihteerinä Tarja Itkonen. Teksti: Eila Ollikainen Kuvat: Teuvo Laakkonen Niuvanniemen sairaalaan kuuluvan Fagernäsin tilan maisema 1880-luvun taitteessa, Helena Westlingin maalaus. Kaija Vuorio: Niuva Niuvanniemen sairaala , Markku Haverinen Museovirasto. Rakennusinsinööri Matti Eestilä: -Entisöintityössä tekijällä pitää olla oma visio Fagernäsin tila uuteen loistoon Kulttuuriympäristöt ja rakennettu maisema seminaarissa Juankoskella kertoi rakennusinsinööri Matti Eestilä Kuopion Fagernäsin kartanon ja miljöön entisöinnistä. Alue tunnetaan Niuvanniemen sairaalan taloudenhoitajan tilana, jonka hän osti Kapiteelilta Entisöintityössä ei vaivaa, työtä ja rahaa ole säästelty, mutta lopputulos on myös sen mukainen, saattoi kuvistakin päätellä. - Entisöintityössä pitää tekijällä olla oma visio, korosti Matti Eestilä, jonka visio on ollut historiallisen kantatilan kohottaminen arvonsa mukaiseen asuun yksityiskohtia myöten. Kuopion seudun vanhimpiin kuuluvan Fagernäsin tilan historia periytyy 1500-luvulle saakka, ja sitä ovat asuneet merkittävät vaikuttajat ja kulttuurisuvut. Rakennukset, yksin lukien 11 kappaletta, ovat peräisin pääasiassa 1800-luvulta. Oli ollut onni että alue nukkui valtion omistuksessa Niuvanniemen sairaalan kainalossa 120 vuotta Ruususen unta ilman, että taitamattomilla korjauksilla olisi tehty korvaamattomia vahinkoja. Korjattavaa kyllä riitti, Fagernäsissä oli töissä neljän vuoden ajan jatkuvasti neljä ammattilaista. Tällä hetkellä ympärivuotista työvoimaa on vain pihatöistä huolehtiva puutarhuri. Missä käytössä Fagernäs kaiken tämän ponnistelun jälkeen on? Navetta on kunnostettu täysillä ravintolavarustuksilla juhlatilaksi, jota vuokrataan pitokäyttöön. Varauksia on jo seitsemäksi kuukaudeksi eteenpäin. Fagernäs on nykyisin perheen oma koti, isäntäväki itse hoitaa juhlatilan kunnossapidon ja siivouksen. Leikkisästi isäntä sanoo kartanon olevan yrittäjälle sopiva eläkepaikka, mutta tärkeintä on ollut Fagernäsin entisöiminen sillä tavalla että pysyy kunnossa hänenkin jälkeensä. AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/2010\n4 Arkkitehti Juha Rajahalme kertoi, että Juantehtaan kirkon entisöinnin yhteydessä rakennuksen pohjamassat vaihdettiin ryömien myyrän tavoin lattian alla. Fagernäsin kartanon pihapiiri Kuopion Niuvanniemessä. Kartano toimi muun muassa sairaalan tilanhoitajan asuntona. Ammattimiehet on koulutettava Juankoskella toteutettua entisöinti-- ja korjaustoimintaa esitteli hankevetäjä, arkkitehti Juha Rajahalme. Paikkakunnalla on harjoitettu yli kaksisataa vuotta teollista toimintaa, ja ruukkimiljöössä löytyy lukuisia entisöintiin soveltuvia tai sitä kaipaavia kohteita. Mutta tarvitaan rahaa ja ideoita, ja onnenkantamoisena päästiin Juankoskella toteuttamaan kaupungin, seurakunnan ja Stromsdalin yhteistyönä Ruukki nousuun -hanke, jossa euron budjetilla ( 80 % avustusta, 20 % omaa rahaa) saatiin akuutit korjaukset tehtyä mm. entisessä isännöitsijän asuinrakennuksessa, tehtaankirkossa ja Pikonniemen hiiliuuneilla. Urakassa oli tavaton kiire, varsinaista toteutusaikaa jäi vain yksi kesä, kun samalla oli pysyttävä tiukasti budjetissa, kertoi Juha Rajahalme, jolle on kertynyt runsaasti käytännön kokemusta Koillis- Savossa toteutettujen entisöinti ja korjaushankkeiden suunnittelussa ja toteutuksessa. Ja jos esimerkiksi entisöintityötä osaavia ammattimiehiä ei ole käytettävissä, kiinnostuneet pitää löytää töissä olevista ja kouluttaa, huomautti Juha Rajahalme. Työ myös tekijäänsä neuvoo kuten lattiasienen vahingoittaman tehtaankirkon lattian korjauksessa. Multapenkille perustettu lattia havaittiin parhaaksi tyhjentää altapäin: miehet ryömivät lattian alle, ja kostunut maa vedettiin ulos lasten pulkalla. Ja vihjeenä tämäkin: taloudellisin ja paras kattomateriaali on pelti. Käytännössä on nähty, että vaivalla ja innostuksella tehty pärekatto kestää vain 5-10 vuotta. Suunnittelujohtaja Paula Qvick Poh- jois-savon liitosta esitteli Pohjois-Savon kulttuuriympäristökohteita, joihin Juankosken ruukkikin kuuluu. Seminaaripäivän osanottajilla oli tilaisuus tutustua myös korjauskohteisiin. Käytännön järjestelyistä vastasivat Juankosken Kulttuurihistoriallinen Seura r.y ja Pohjois-Savon kotiseutuyhdistysten liitto r.y. Eestilöille tunnustusta kaupungilta Kuopion kaupunki palkitsi Euroopan rakennusperintöpäivänä Matti Eestilän ja Seija Hilander-Eestilän Vuoden Kulttuuriympäristöteko-palkinnolla. Palkintoon kuuluu kivi ja kunniakirja. Teksti: Eila Ollikainen Kuvat: Teuvo Laakkonen Kulttuuriympäristöt ja rakennettu maisema seminaarin alustajia (vasemmalta) suunnittelujohtaja Paula Qvick Pohjois-Savon liitosta, hankevetäjä, rakennusarkkitehti Juha Rajahalme, Fagernäsin omistaja, rakennusinsinööri Matti Eestilä ja lehtori Marja-Sisko Pihl Juankosken Kulttuurihistoriallisen seuran puheenjohtaja. Siivousneuvo ennen pyhiä: Jos kotona on sekaisin, tee näin: 1. Tee uusi kansio tietokoneeseen. 2. Anna kansiolle nimi Sekainen huoneisto. 3. Paina hiiren oikeata näppäintä poistaaksesi kansio. 4. Silloin tietokone tulee kysymään: Haluatko poistaa sekaisen huoneiston kokonaan? 5. Paina kyllä - nappia. 6. Nosta jalat pöydälle, ota drinkki ja nautiskele ;) AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/2010\n5 Kylänäkymä Tverin Karjalasta v Tolmatsun kylä kesäisessä kukoistuksessaan. Ortodoksikarjalaisten ja inkeroisten muutto Venäjälle ja 1600-luvuilla Ensimmäisen ja toisen polven savokarjalaiset pakolaiset Professori emer. Veijo Saloheimon juuri ilmestyneetä tutkimuksesta käy ilmi, että Tverin karjalaisten varsinkin ortodoksien sukujuuret ovatkin syvällä Savon maaperässä. Saloheimo toteaa, että monia savolaissukujen jäseniä pakkasi kapsäkkinsä ja pakeni perheineen luvulla kauemmas itään, suojaan Ruotsin valtaherroilta ja pakoon luterilaista uskontoa. Lähtijöitä oli nykyistä Pohjois-Savoa myöten. Suurimpia menettäjiä oli silloin Käkisalmen lääni, nimittäin Laatokan rantamilta etenkin sen läntisiltä ja luoteisen puolisilta alueilta lähti tuhansittain karjalaisia uskon ja paremman tulevaisuuden toivossa lähemmäksi Moskovaa. Saloheimo kuitenkin muistuttaa, ettei Ruotsi suinkaan ajanut toisuskoista väestöään pakosalle, sillä ei ollut mitään järkevää syytä sellaiseen. Veronmaksaja sille oli tärkeä, eikä mistään pakkokäännytyksestäkään voida suoranaisesti puhua, vaikka luterilaisuuden vahvistaminen taustalla heijasteleekin. Pohjois-Karjalan historiallisen yhdistyksen kustantama teos ilmestyi kuin tilauksesta joulumarkkinoille. Seuraavassa prof.emer. Veijo Saloheimon omia poimintoja kirjastaan Entisen esivallan alle, uusille olosijoille. Luterilaisuus vahvisti asemiaan Yrittäessään lujittaa luterilaisen kirkon asemaa voittomailla Inkerinmaan kenraalikuvernööri Johan Skytte vetosi mm. siihen, että Ruotsin vanhalta alueelta oli väkeä muuttanut yli rajan ja siellä ottanut ortodoksisen Kenraalikuvernööri Johan Skytte suosi mm. luterilaisuutta. kasteen. Näiden määrää kyselee Pentti Laasonenkin. Yritän seuraavassa selvittää tämän joukon määrää ja kokoonpanoa. Savon ja Viipurin-Karjalan lähteissä mainitaan satoja Venäjälle karanneita. Tämä Venäjä merkitsi 1600-luvun lopulle asti myös Käkisalmen lääniä ja Inkerinmaata. Esim. Rantasalmelta käsin oli Juojärven etelärannalla sijaitseva Heinäveden Papinniemi uloimpana Venäjän rajalla 2. Enon Luhtapohjan 1690-luvulla asuttaneiden Nissisten, Ryhästen ja Hynnisten perilliset kertoivat vuonna 1971 esi-isiensä tulleen Ruotsista, vaikka sukunimet viittaavat varmasti Iisalmelle. Täyssinän rauhan 1595 rajaa pidettiin sata vuotta sen jälkeen valtakunnan rajana. Vuonna 1608 kirjattiin Savosta 16 Venäjälle mennyttä, joista vain muutama näkyy mahdollisten tuloalueiden luetteloissa. 3 Myöhemmät sotilas- ja tililähteet sisältävät satoja Venäjälle karanneiden nimiä, joista suuri osa toistuu Käkisalmen läänin ja Inkerinmaan luetteloissa, jokunen kymmen Ruotsin suomalaismetsien kirjoissa. Pohjois-Savosta kertyy Venäjälle menneitä eikä Käkisalmen läänissä mainittuja 62, itäsavolaisia 21 ja suursavolaisia 30 eli yhteensä 113. Koska näitä Vanhasta Ruotsista karanneita ei vaadittu takaisin, ei venäläisten tarvinnut heitä ilmoittaakaan. Ortodokseilla jo 203 sukunimeä Käkisalmen läänin ortodokseilla oli 203 sukunimeä, jotka esiintyivät luvullla Savossa tai Viipurin-Karjalassa tai muistuttavat niitä. Kaikki eivät kerro länsi-itäisestä muutosta, sillä niistä yli 30 näkyvät vuonna 1500 Vatjan viidenneksen verokirjassa Käkisalmen läänin kylien niminä. Näistä 14 sijaitsivat Tiuralassa eli Hiitolassa, neljä kaupungin pogostassa eli Räisälässä, kolme Kurkijoella ja 12 Sortavalassa. Etu-Karjalan kylännimistä viittaavat Räisälä ja Korhola Savoon. Kurkijoen pogostasta, mukana Tiuralakin, oli vain Laatikkola ja Rahola saattaisi liittyä Mikkelin Laatikaisiin ja Rahusiin, Tenhola taas Pieksämäen Tenhusiin. Sortavalan kylistä Tuhkala ja Mustola viittaavat Savoon. Etunimikin sai itäistä ilmettä Yksityistapauksia voi tunnistaa karjalaisen isän nimen löytyessä ruotsinpuoleisen suomalaisen etunimenä. Oma etunimi muuttui tulokasta uudelleen kastettaessa, joten se lienee vaihtunut. Isän nimikin muuttui itäiseen asuun: Juhosta tuli Ivan, Heikistä ja Heinosta Feodor tai Fedot, Laurista Lavrenti, Matista Matvei, Mikosta Mihail, Paavosta Pavil, Pekasta Petr, Tapanista ja Tahvosta Stepan jne. Jos isännimikin on ortodoksiperäinen, esim. Kiril tai Vasili, kyseessä on vähintään kolmas sukupolvi. Sydänsavolaisten suuntana itä Ensimmäisen polven ortodokseja voi todeta kolmisenkymmentä. Kurkijoen Kiviojalla vuosina mainitun Sidor Matvejev Eskelisen isä Matti karkasi vuonna 1616 Kuopiosta. 4 Salmin Peltoisissa vuonna 1640 mainitun Lavrenti Ivanov Kekkosen isä Juho katosi 1597 Rantasalmen Hakotaipaleesta. 5 Ivan Petrov Kinnunen Liperin Käsämässä vuosina oli Leppävirran Konnuslahdesta 1581 lähteneen Pekan poika. 6 Gavril Stepanov Kohonen, joka eli Lieksan Viensuulla 1618 ja Pankajärvellä 1651, oli 1577 Joroisten Kerisalosta lähteneen Tahvon poika. 7 Uukuniemen Matrissa vuosina mainitun ja Bežetskin ylängön Staniin paenneen Fedot Stepanov Kurjen isä Tahvo Kurki lähti Rantasalmen Kurkelasta vuonna Pekka Kurvinen katosi Ristiinan Kurvilasta vuonna 1598, ja poika Timofei Petrov Kurvin kirjattiin Kesälahden Purujärvellä Lavrenti Fedotov Leppänen asui Liperin Komperossa vuonna 1651 ja muutti AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/2010\n6 Nuori uskovainen sytyttää tuohuksensa tveriläisessä luostarissa. Vieljärvelle Hänen isänsä Heikki lähti vuonna 1597 Leppävirran Pienestä Konnuslahdesta. 10 Prokofej Mihailov Leskinen mainittiin Sortavalan Reuskulassa vuonna Isä Mikko katosi Rantasalmen Rantasalosta Sortavalan Sairialassa mainitun Sergei Fedotov Leskisen isä Heikki lähti Puumalan Miettulasta Luka Feodorov Mustonen ehti antaa nimen Impilahden Mustolalle vuosina Isä Heikki katosi Joroisten Vättilästä vuonna Omeljan Mikitin Parkujev näkyi Salmin Joensuussa vuosina Isä Mikko Parkkonen katosi Rantasalmen Osikonmäestä Andrei Ivanov Pietarinen lähti Lieksasta vuonna1632 Repolaan. Isä Juho hävisi Rantasalmen Lautakotalahdesta Pekka Pekanpoika Piiiroinen eli Leppävirran Niinimäessä vuosina , katosi ja näkyi Liperin Komperossa Joukion Tarnalassa mainitun Fedot Olliev Pitkäsen isä Olli karkasi 1597 Varkauden Pitkälänniemestä. 17 Nurmeksessa 1618 kirjatun Overkei Pavilov Pulkkilaisen isä Paavo Pulkkinen lähti 1597 Säämingin Karvilasta. 18 Timofej Ivanov Puroinen mainittiin Suistamon Leppäsyrjässä vuosina Isä Juho Purhonen katosi Juvan Purholasta Puroisen ja Purhosen identtisyyttä tukee Ruotsin metsäsuomalaisena Gröt- Lassena mainittu, Juvalta muuttanut Lauri Laurinpoika Purhonen. Aleksei Lavrentiov Rämönen muutti Liperin Viinirannalta vuonna 1642 Repolaan. Isä Lauri Rämänen katosi Mikkelin Rämälästä Pavel Petrov Takkujev asui Ilomantsin Maukkulassa vuosina ja muutti 1643 Venäjälle. Hänen leskensä asui vuonna 1650 Bežetskin ylängöllä Kokšajevossa. Hänen isänsä Pekka Takkunen katosi O.l. Pyhäjärveltä David Andrejev Tolvanen asui Uukuniemen Ännikänniemessä vuonna 1637 ja muutti Nesterovoon Isä Antti lähti 1597 Leppävirran Konnuslahdesta. 22 Ignat Andrejev Tukkinen mainittiin Enossa vuosina Isä Antti Tukiainen lähti Juvan Koikkalasta nälkävuonna Petr Petrov Vihottu eli Suistamon Äimäjärvellä vuosina Isä Pekka Laurinpoika Vihottuinen katosi Anttolan Pitkästälahdesta Kalin Ontsiforov Vottonen asui Ruskealan Kontioleppälahdessa vuosina Olli Vottonen katosi Suomussalmen Vuokkijärveltä Nämä tapaukset sisältyvät 314 sukunimiyhteyden joukkoon, jotka kertynyt aineisto käsittää. Näissä on otettu huomioon myös saman sukunimen kantajat eri alueilla, mikäli etu- ja isännimet tukevat sitä. Tapauksia paljastui koko alueelta Salmia ja Suojärveä myöten. Eniten niitä on Liperistä sekä lähinnä Kiteeltä ja Suistamolta. Suur-Savokin menettäjien joukossa Rajan länsipuolen alueista edustuu vahvimpana Itä-Savo ja lähinnä Suur-Savo, Tverin Ruameskan kylässä eletään vieläkin melkein luontaistaloudessa. joista Viipurin-Karjalan kihlakunnat jäävät jälkeen. Joukkoon mahtuu myös pohjoispohjalaisia sukunimiä Liperissä ja Pielisjärvellä, mutta myös Salmissa ja Sortavalassa. Pohjois-Karjala sai miltei jokaiselta lähtöalueelta eniten väkeä ainoana poikkeuksena Jääski. Tämä liike kuului osana Suomen sisäosissa eläneeseen liikkuvuuteen, jonka puitteissa viipurinkarjalaiset valtasivat savolaisten erämaita Leppävirran tasalla ja savolaiset asuttivat Keski- Suomea, Kainuuta ja Pohjanmaan larvamaita. Yhteinen liike ylsi Pohjanlahden taaksekin. Muuton kaksisuuntaisuus ilmenee autio- ja lyhennysluetteloista. Vuonna 1597 kaivattiin Kemin Lautiosaaressa Hohvan Ryss -nimistä miestä. Abraham Ryss oli vuonna 1635 kateissa sekä Pihtiputaan Haapaniemessä että Viitasaaren Muikkulahdessa, Jerask Ryss Lempäälän Innilässä ja Jaakko Ryss Sahalahden Sorkiniemessä. 25 Äyräpäässä peräänkuulutettiin Omeljan ja 1603 Tapani Ryssää. Ortodoksien liikkuvuus lännessä jäi kuitenkin mitättömäksi verrattuna päinvastaiseen suuntaan. 26 Savolaisia muuttovirrassa vuosina Tiuralasta Ortodoksien joukkoon liittyi alusta alkaen luterilaisia. Asilasta lähti siten vuonna 1632 Savosta tullut Paavo Reijonpoika, Tenholasta 1650 Matti Ollinpoika ja Tiuralasta Mikko Hirvonen. 27 Tveriläinen vanhus lampaineen Stuanun kylästä. Kurkijoen poismuuttajissa näkyvät Ihojärveltä Muurmanninmerelle vuonna 1650 menneet Juhana ja Matti Ruotsalainen, samana vuonna Tervusta Solovetskiin kouluun mennyt Matti, Lapinlahdelta vuonna 1657 lähtenyt Pekka Paavonpoika sekä vuonna 1630 Räihänvaarasta Pekka Parkkinen. 28 Joukiosta lähti mm Antti Tirkkonen ja Erkki Taponen Kesusmaasta, samoina aikoina Matti Partanen ja Mauno Kapajakonen Kinnarniemeltä sekä Paavo Pöyry Rautalahdesta. 29 Uukuniemeltä lähti vuonna 1638 Heikki Savolainen. Lisänimi oli alkuperän tunnus eikä sukunimi, sillä sukunimenä oli vuoden 1631 maakirjassa Holopainen. Vuonna 1657 lähti Pekka Antinpoika Raninen 10 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n7 Kalattomasta. 30 Kesälahdelta lähti vuonna 1639 Antti Mustonen sekä Totkiniemestä 1644 Pekka Ristonpoika Ruuska. 31 Suistamolta lähti vuonna 1638 Jaakko Kämäräinen ja Simo Kytösyrjästä, 1641 Sipi Pietarinen Huunukasta, 1651 Matti Nenonen ja Olli Hakkarainen Haukkaselästä, Lauri Suomalainen ja Pekka Lötjönen Hippolasta, ja Yrjö Pitkonen Kytösyrjästä. He näyttävät olleen verraten irtainta joukkoa, joka ei vakiintunut talollisiksi. Pälkjärveltä lähti 1634 savolainen Matti ja 1636 Heikki Matinpoika Jääskeläinen Iljalasta, 1634 Matti Turunen Kuhilasvaarasta ja 1637 Matti Harmainen Pälksaaresta. 32 Vuonna 1638 lähti Reijo Reijonpoika Kaiponen ja hänen kaimansa 1657 ellei ollut palaaja - Kontioleppälahdesta, 1651 Reijo Sihvonpoika Kinnunen Kirkkoleppälahdesta sekä Matti Kettunen Pirttipohjasta. 33 Kiteeltä lähti vuonna 1657 Kiesvaarasta Heikki Makkonen, Oravisalosta 1640 Olli Pekkinen ja Piimälahdesta 1644 Tahvo Ruottinen. Tohmajärveltä ehti muuttovirtaan vain Risto Pekanpoika Turtiainen 1649 Kaurilasta päätyen ensi vaiheessa Vienan Kemiin. 34 Heikki Savolainen lähti 1657 Värtsilästä. 35 Joukkoon mahtuivat Hammaslahdesta 1631 veronmaksajina kirjatut Matti Kettunen ja Pekka Luttinen Pohjois-Karjalan Historialinen Yhdistys Rantasalmen talvikäräjät 1659 oo 3 3 voudintilit 5815, 5827 passim, 6730: :20, 9681:279, 483Ef:28v 5 Utter s. 57, 6662:23v :248, 9670:304, 6537:44v a:52, 9681:353, 6503: :170, 9662:152, Bež.273v, 6662:21v a:68, 9649:48v, 6666:39v :397, Musc.92, 6662:26v a:30, 6546:9v a.32v, 6125a:171, 6662: :105v-106v, Musc.92 Salmi, Utter, 6666: a:195, 9676:195, 6662:21v :23, 6662:22v :25, 6821:28v, 6045a:48-9, 6125a: a:26v-27, 9654:83v, 6662:24v a:51v, 6662:39v a:152-3, Utter, 6666:50v :23v, CGADA 1649:20, 6666:44 Liperin ortodoksien joukkoon lähti Käsämästä vuonna 1642 Antti Paavonpoika Hakkarainen ja Lamminniemestä 1637 Antti Sistonen. Vuonna 1642 karanneen Reijo Niilonpoika Tuukkasen lähtökylää ei lähteissä mainittu. 37 Kaavilta liittyi poismuuttoon kolme perhettä. Kalaniemestä eli myöhemmästä kirkonkylästä lähti vuonna 1632 Hannes Tirkkonen, Luikonlahdesta 1648 Paavo Paavonpoika Lempinen ja 1650 Juho Juhonpoika Kopponen. 38 Polvijärven Kinahmosta lähti vuonna 1642 Antti Ollikainen ja Kontiolahden Seliltä Juho Kärnä. Suoraan Savosta näyttää lähteneen Paavo Pekanpoika Hintsanen. Hän väisti väenottoa vuonna 1627 ja samosi Aunuksen kautta Staryj Kozmodemjanskin Lahutinoon. Säämingin Haapaniemestä vuonna 1644 karannut mies kirjattiin vuonna 1650 Onufrei Feodorinpojan nimellä eli heti rajan takana uudelleen kastettuna, saman pogostan Jerakovossa. Alkuperän todisti epiteetti latyš eli latinalainen, mikä tarkoitti tässä luterilaista. Hänen isänsä oli kai Heikki, mutta miehen alkuperäinen etunimi jää salaan. 39 Teksti:Veijo Saloheimo, Jukka Nykänen, Kuvat: Martti Malinen :85v, 9654:19v, Bež.492v, 4756:64v :155, CGADA 1649:6, 6662:25v a:151, 9681:452, 6501: a:157-58, 1637:293-5, 483Fl:22v :488v, 4812:6v, 6889:490bv,592, :39v, 5829:36 27 CGADA 1649:36, Musc.1653:7, Musc CGADA 1649:2v, Musc.1653:6, Musc CGADA 1649:35, Musc.92 Nyyporin kreivikunta a:60, 1649:6, Musc.92 Nyyporin kreivikunta 31 CGADA 1649:7v ja 8 32 CGADA 1649:24v CGADA 1649:9v, Musc.1653:3v 34 Musc. 1653:3 35 Musc.92 Tohmajärvi: Värtsilä 36 Musc.1653:3 37 CGADA 1649 ss. 19v ja CGADA 1649:20, Musc. 1653:7 39 rekr.rullor 609d-e, Bež. 407 ja 419 Pussisen akka -energiamuuntaja Virikkeen tähän juttuun sain kiuruvetiseltä kirjailijalta Jussi Ruhaselta. Hän julkaisi 1996 omakustanteena kirjan Juttuja Järvikylältä Pentti Haanpään jalanjäljillä. Jussi tunnustaa suureksi esikuvakseen Pentti Haanpään. Jussi tunsi Pentti Haanpään olipa töissä samoilla metsätyömaillakin. Jussi kirjoittaa: Silloin kun Haanpää oli liikuttuneella tuulella, hän saattoi pistää ralliksi ja tömistellä jalkojaan kämpän lattialla. Pentillä oli tapana sanoa: Hullu työtä paiskii, mutta viisas pääsee vähemmällä, kun on allerginen työlle ja sarkavaatteille. Suomalainen tukkijätkä, tuo savotoiden työkone, joka pihkaisena ja likaisena asusti alkeellisissa oloissa, ei osannut kaivata parempia oloja. Vuonna 1951 Kuopion torilla Pentti ja Jussi tapasivat viimeisen kerran toisensa. Kun Haanpää kirjoitti Kenttä ja kasarmi -kirjaansa, kustantaja ehdotti pieniä poistoja. Pentti vastasi herroille: Kuvasta ei saa parempaa kuin on malli. Ottakaa tai jättäkää. Vasemmistolainen kustantaja Kansanvalta julkaisi Kentän ja kasarmin. Mutta 1931 valmistunut monisyinen pulaajan kuvaus Noitaympyrä ei saanut kustantajaa, vaan teos jäi pöytälaatikkoon 20 vuodeksi. Korttiringissä Haanpäällä oli omituinen nauru: Ensin se virisi sihisten ja kurluttaen kiihtyi, kunnes purskahti täyteen voimaan. Syksyllä 1955 Pyhännän Iso - Lamujärvellä nousi myrsky. Pentin lankomies pelastui uimalla saareen, mutta Pentti hukkui. Jussi kirjoitti hautajaisiin Pentin muistosanat. Everstiluutnantti Wolf H. Kirjailija Pentti Haanpää Halsti kertoo muistelmissaan, miten hän sota-aikana jutteli Haanpään kanssa kuolemasta. Pentti sanoi, että hän mieluimmin haluaisi poistua tästä maailmasta hukkumalla jonkin suomalaisen erämaajärven kirkkaaseen veteen. Erno Paasilinna kirjoittaa Piippolasta - Pentti Haanpään kotikunnasta - että paikka soveltuu henkiseksi Frans Joosefin maaksi yksinäisyyden kuristamalle kirjailijalle. Lukemattomat kerrat Haanpää valmistautui syksyyn ja talveen. Lamppu paloi pöydällä, tuuli vaikeroi nurkissa, pistooli oli pöytälaatikossa ja pullon kirkas neste puudutti sielua. Piippola oli pelkkää yksitoikkoista kurjaa lakeutta, yli puolet pitäjästä oli suota ja rämettä, maa laihaa ja savetonta, metsät heikkokasvuisia, ainoana vähäisenä suonena laiskasti virtaileva Lamujoki ja pari valtatietä, jotka juoksivat lakeuden halki kaukaisiin asutuskeskuksiin, Ouluun ja Kajaaniin. Joka on joskus asunut vastaavanlaisten surkeiden rämeikköjen ja tuiskuavien aapojen äärillä, vasta voi ymmärtää, että pahimpaan aikaan sielu huutaa joskus yhtäjaksoisesti kuin päälle jäänyt pilli. Sitä ei saa vaikenemaan kuin hypistelemällä mustaa pistoolia tai kaatamalla kurkkuunsa raakaa viinaa, niin kuin Haanpää teki. 12 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n8 Samanlainen oli Pussisen akan kotimaisema Kustannusyhtiö Kansanvallan johtaja runoilija Toivo Lyy sanoi: Sen pojan (Pentti Haanpää) käsikirjoituksissa eivät alkuaikoina isot ja pienet kirjaimet, pisteet ja pilkut läheskään aina olleet oikeilla paikoilla - mutta muuta kohentamista ei sitten ollutkaan: itse sanat iskivät naulankantaan. Parhaimmillaan Haanpää on Kairanmaata kuvatessaan, sen vuoroin ankeata, vuoroin rentoa elämää. Hänen tyypillisin henkilöhahmonsa on Pohjolan jätkä: tukkimies, kulkuri, eränkävijä. Elämänkatsomus on enimmälti pessimistinen, usein karmea. Mutta vastapainona on väkevä huumori. Hänen parhaat juttunsa ovat kunniasijalla antologioissa. Monet henkilöhahmot ovat saaneet perisuomalaisen eduskuvan ja käsitteen hohtoa: Pussisen akka, Heta Rahko, Iisakki Vähäpuheinen ym. Pussisen akka -elämän ylläpitäjä Kun luin Pentti Haanpään Juttuja, vahvimmin sieltä nousi esille Lumirimpan lisäksi Pussisen akka, kunnianarvoisa naishenkilö. Akka oli jolunnäköinen mökin akka, joka harrasti käkriäismäistä kielenkäyttöä. Hänen elämänsä oli tulvillaan lasten kitinää ja parkumista, hyssytystä ja likaisten riepujen löyhkää. Ja sitten ajan tullen maa oli täyttynyt Pussisten paljoudesta, suvusta, jonka kirveen kalkkeesta ja sahan sirinästä Suomenmaan metsät kaikuivat, siitä samasta suvusta, jota on kulkeutunut myös jylisten käyviin, savuaviin ja haiseviin tehtaisiin, jota on riittänyt kaatumaan sankarivainajina isänmaan sodissa. Laaja ja mahtava on Pussisten suku. Toista tusinaa Pussisia ei suinkaan ole vähäinen saavutus alallaan. Ja paitsi toistakymmentä pohjatonta pussissuuta oli mökissä myöskin navetta, synkeän musta ja ummehtunut kuin luola, jossa pari kolme lehmänkantturaa märehti. Ehtipä Pussisen akka kartata ja kehrätäkin, polkea rukkia, nuorin Pussinen sylissä tissi suussa. Sitten hän parsi ja paikkasi, etupäässä isä Pussiselle ja myöhemmin kasvaville Pussisille, joiden oli työnnyttävä työhön Suomenmaan äkeään talviseen metsään. Ohrapeltotilkun koko oli sellainen, että sen akka hameellaan peittäisi. Pienet pahaiset, räkänenäiset Pussiset olivat auttavinaan äitiä. Ja melkein kaiken aikaa, koko muhkeimman akkuutensa ajan, hän käveli kantavana, jalat terhakkaasti harallaan, maha lupaavasti pullollaan Sellainen oli Pussisen akka, elämän ylläpitäjä - energiamuuntaja auringon ja maan välillä. Kun nykyään ei enää Pussisen akkoja ole, maaseutu autioituu. Mielestäni opiskelijoiden kurssisisältöihin tulisi lisätä pakollisena osiona juttu Pussisen akasta muillekin kuin vain sosiaalialan/historian opiskelijoille. Leo Puurunen Yksi tämän Otavan vuoden 1955 jouluksi julkaiseman kokoelman novelleista on Pussinen akka. Kirjailija Hannu Mäkelän uusin dokumenttiromaani Kivi (Tammi 2010) valaisee ykköskirjailijamme Aleksis Kiven viimeisiä päiviä. Järkyttävästi, välinpitämättömän rotumme syyllisyyttä kiertämättä, sitä mahdollisesti lisäten mutta vain mahdollisesti. Sillä on otettava huomioon Kiven elinajan yhteiskunnalliset olosuhteet kaikkine puutteineen luvun puolivälissä elettiin Suomenniemellä tiedonkulun kannalta eristäytynyttä, melkein keskiaikaista kautta. Ei ollut kelvollista sanomalehdistöä, ja jos olikin, niin harva sitä osasi lukea. Facebookista tai twitteristä ei edes unta nähty, ei Aleksikaan, hädänalainen. Kansakoululaitos ja edes jonkinlainen sosiaaliturva sarasteli yli puolen vuosisadan päässä. Huolenpitoajatus osattomista kajasteli tildalöthman-koposten ja hänen kaltaistensa varassa. Viestintäkenttä oli pelaajia vailla. Suuri (?) kansa (liekö ollut miljoonaakaan?) lähes lukutaidoton kuin kilpaa-ajavat nykyisin. Ei arvattu kurjuutta johon kansakunnan parhaat lapset olivat suistuneet. Muistettava on myös se, että puolitois- Kivi sydämessä - kivi(ahlqvist) kengässä tasataa vuotta sitten ei tunnettu mitään tehoavaa lääkettä lamaavaan mielisairauteen. Kiveäkin vain lioteltiin Lapinlahden sairaalassa kylmässä vedessä, jopa niin, että potilas sai pysyvän vesikammon, melkein vesikauhun! Suoneniskentää lie myös kokeiltu. Runosuoneen ei onneksi osuttu, sillä suuri runoilija ja isänmaan ystävä, fennomaani, kirjoitti Suomenmaa-runossaan: Maa kunnasten ja laaksojen,/ Mi on tuo kaunoinen? Tuo hohtees kesäpäivien,/ tuo loistees pohjan tulien,/ Tää talven, suven ihana,/ Mi onpi soma maa? Mutta jolle kielitieteilijä, hovikriitikko August Ahlqvist (runoilijana A.Oksanen) jyrähti: -Peräti raakaa, rivoa ja hyväksyttyihin, luotuihin (minun luomiini) sääntöihin sopimatonta suomen kieltä! Kansakunnan kaapin päältä tuomio tuli. Augustin pahin ryöpytys, Impivaaran syttä syvempi kohdistui kuitenkin Kiven pääteokseen Seitsemään veljekseen; kirjallisuutemme mannerlaattaan. Siitä kritiikistä ei luonteenherkkä Suomenniemen runoilija koskaan toipunut. Nykytutkimus arvelee, että Ahlqvistin kiukku johtui inhimillisestä kateudesta. A. Oksasena kohtalaisesti onnistunut runoilija A.A. olisi myös halunnut kirjoittaa suuren romaanin, Kiven malliin, mutta ei siihen pystynyt. Tämä selitys on helppo ymmärtää, ei hyväksyä. 14 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n9 Armonaika veljen huushollissa Kivi vietti viimehetkensä, eläen kumminkin, veljensä Albertin huushollissa Tuusulassa. Siinä samassa, johon monet meistä tekevät pyhiinvaellusmatkan muistaessaan. Joskaan talotölleröinen ei ole sama, jossa huoltaja ja huollettava viettivät armonaikaansa, niin samaksi sen kuvittelemme. Siinä oli kylmä vintti, pihalla sikolätti ja sauna. Näihin kolmeen kurjaan loukkoon armoton veli salpasi kuolemansairaan veljensä silloin tällöin; armosta muka Ja nyrkkirosollia evääksi. Sylvesterinäkin 1872, jolloin armollinen noutaja tuli; vei laulajan laulun lähteilleen, Eino Leino sai aiheen ja sisällön runoonsa eli vain syksystä ( ) jouluun ( ) Karsseria lankesi emakon naapuriksi usein sen jälkeen, kun Aleksis varasti ja joi Albertin viinat ja oluet. Mursi veljen salakätköt, Karoliinaltakin, Albertin hurskaalta emännältä, salassa pysyvät. Mutta näkipäs kirjailija piiloviinat kamaripöksästään! Seurasi humalaisen sairaan huudot ja mölinät. Niistä veljen perhe kärsi. Puhetta ei juuri tullut, ajatuksia sairaalla oli, mutta nehän eivät paperin puuttuessa päässeet esille jos nyt käsikään olisi enää toiminut. Runoilijan ruokkoamaton ulkomuoto herätti kylän raiteilla ansaitsemaansa huomiota etenkin keskenkasvuisten joukossa. Tietäähän tämän. Poikkeava pukeutuminen, ajamaton parta ja takkutukka voivat vieläkin herättää kiusoittelua, saati 1800-luvulla, jolloin ei ollut toisrotuisia ihmeteltäviksi niin kuin nykyisin. Tukea ja välinpitämättömyyttä Kiven kohtalo herättää meissä jatkuvasti hänen aikalaisiaan kohtaan tunteita, joista kiukku ja sääli eivät ole kaukaisimpia. Aleksin ajan harvalukuinen sivistyneistö ei kyllin tukenut nerokasta lähimmäistään. Tämähän on aivan selvä nykykatsannossa. Kaarlo Bergbom, Nervander, Cyqnaeus, Snellman ym:t tekivät varmaan (lähes) voitavansa, mutta heilläkin oli oma elämänsä, omat uransa vaalittavanaan. He olivat tietenkin myös enemmän kytköksissä Ahlqvistiin kuin Kiveen. Siitä huolimatta, että Aleksis todisti kyvyistään mm. voittamalla näytelmäkilpailun, johon osallistuivat Suomen tuon ajan (1800-luvun toisen ja kolmannen kvartaalin) kuuluisimmat kirjailijat, mm. Runeberg (tortuistaan myöhemmin kuuluisaksi tullut). Kullervon teilaamiseen osallistui kaikkein innokkaimmin prof. Ahlqvist, (mm. sydämellisen Savolaisen laulun luoja). Mäkelä on keskittynyt teoksessaan Aleksin viimeisiin päiviin, hetkiin. Mutta eiväthän nekään valostuisi, ellei lukijaa vietäisi myös edellisiin, aina lapsuusvuosiin Nurmijärvellä, koulu- ja yliopistoaikoihin pääkaupungissa, elämään Fanjunkarsin torpassa, jopa Lapinlahden mielisairaalaan. Mieli murtui Milloin Aleksin mieli alkoi lopullisesti murtua jää ratkaisematta. Ei ainakaan silloin, kun Mikko Vilkastus neuvoi Nummisuutareissa matkakumppaniaan Eskoa vastaamaan kotiväkensä kysymykseen, että milloinkas te sieltä Karrin häätalosta pois lähditte, että Läksimme vähän ennen kuin minä sen ruokapöydän nuriin viskasin. Suloista huumoria! Ehkäpä Aleksis ei kestänyt sen enempää harvalukuisen ystäväjoukkonsa kiitosta ja ylistystä tuotannostaan, kuin Ahlqvistin tuomiota. Herkkä mieli murtui. Olisiko mies kestänyt kauemmin kuin Sylvesteriin 1872 jos hän olisi saanut laajemmin tunnustusta, turvaa ja arvonantoa sekä taloudellista hyvää aikalaisiltaan. Kukapa tietää, mutta todennäköisesti kyllä. * * * * * Hannu Mäkelä on kirjoittanut vahvan henkilöhistoriaromaanin taas kerran. Muistissa ovat vastaavat työt Eino Leinosta (Mestari) ja yhteisromaani Leinosta ja L. Onervasta (Nalle ja Moppe). Ihailtavan hyvin kirjailija pääsee kuvattaviensa mieleen ja kieleen; päähän, ja sieltä poiskin; siirtyäkseen uuteen kohteeseen. Sillä kun tunnemme ja tiedämme kirjailijan luomisvoiman ja tuottavuuden tason, niin eiköhän kohta taas kuulu uutta ja kiehtovaa Mäkelän pajasta. Saunassa syntynyt siirtyy Mäkelän (kuin romaanin lautamies Mäkelän!) vihtomana saunan lempeässä jälkilämmössä tuonpuolisiin; taivaallisen tilan pehtooriksi, josta hän haaveksi aivan loppuun saakka, voimiensa äärirajoille. Mies meni, tuotanto jäi ijankaikkisesti. Kiitos Aleksis, kiitos Hannu! Mi autuus helmaas nukkua, Sä uniemme maa, Sä kehtomme, sä hautamme,/ Sä aina uusi toivomme,/ Oi Suomenniemi kaunoinen,/ Sä ijankaikkinen. Tuomo Loikkanen August Ahlqvist oli syntynyt Kuopiossa palvelijatar Maria Ahlqvistin ja vapaaherra (lisäksi kenraali!) J.M. Nordenstamin au-lapsena. Tässä mielessä hän vähäisen muistuttaa ruotsalaista kirjailijakaimaansa Strindbergiä, joka tunnusti niin ikään olevansa palkkapiian poika, joskaan ei äpärä. Parhaan on helppo hymyillä Savolaiselle tyypillinen hyvä avara havaintokyky on pitkälti sama kuin äly. Kohdallaan oleva luontosuhde tuo vielä huomiokyvylle harjaannusta luonnon rikkauden katselussa siinä määrin, ettei kaupunkiympäristön uuvuttama sumuisempi ja kärttyisämpi pää pysy perässä. Rennon letkeälle savolaiselle monenmoiset näkökulmat luonnistuvat noin vain ja kokonaisuus pysyy hanskassa. Laiskuus on helposti onnistuvan tyyppipiirre. Jos tuota älyn mukanaan tuomaa mukavuudenhalua ei tunnisteta oikein älyksi. vaan pakotetaan savolainen ponnistelemaan hiki hatussa siinä missä huonommalla huomiolla varustetut kanssaihmisensä, syntyy keveästi monimutkaisia tempauksia, jotka toisten silmissä vaikuttavat juonittelevuudelta, mutta joiden oikea paikka olisi viisaampina järjestää maailma hyvälle tolalle kaikkien elää. Jos savolainen on suomalaiseksi hyvällä monipuolisesti havaitsevalla tunnelmallisella huomiolla varustettu ja suomalainen puolestaan järkeä arvostavimmasta päästä maailmassa, merkitsee se kai, ettei savolainen jää monellekaan paitsi elämänviisaudessa ja näkökulman kaikenkattavuudessa. Parhaan on helppo hymyillä ja elellä letkeästi eteenpäin. Kaisa Hannele Tervola Pääkaupunkiseudulta Savonlinnaan muuttanut 16 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n10 Pöljä on alkujaan henkilönimi Aakustin numerossa 3/2010 Risto Jääskeläinen kirjoitti Siilinjärven Pöljänimestä. Olen kirjoittanut Savon Pöljä-nimistä aikakauslehti Virittäjässä (s ) vuonna Pöljä-nimiä on Savossa useita, ja niistä on tietoja jo Savon vanhimmissa asiakirjoissa 1500-luvulta alkaen. Rantasalmella on Haukivedessä kaksi kallioista saarta, Suuri-Pöljä ja Pieni-Pöljä, mainittu jo 1563 asussa Pölien sari (lue: Pöljän saari). Leppävirran alueella on kolme Pöljänimeä: Pöljänlahti Unnukan Lamposelässä, Pöljänsalmi ja -niemi Suvasveden eteläpäässä ja Pöljänlahti Savivedessä. Siilinjärvellä on Kallaveden Kakinsalon ja mantereen välissä kilometrin pituinen Pöljänsalmi (maantarkastusluettelossa 1620-luvulla Pölliän Sallmen Sifw = Pöljänsalmen sivu) ja tästä pari peninkulmaa pohjoiseen Pöljänjärvi ja Pöljänjoki (Pöliö Joki 1561) ja järven lähellä oleva kylä nimeltä Pöljä. Pielaveden Pielavedessäkin on Pöljännimemi. Kaikki Savon Pöljä-nimet ovat vesistönimiä ja genetiivialkuisia. Tämä on nimistöntutkijalle selvä vihje siitä, että nimet pohjautuvat todennäköisesti henkilönnimeen ja kalastukseen. Kun nimistä on tietoja jo 1560-luvulta alkaen, ne ovat ilmeisesti peräisin jo eränkäynnin ajalta. Mistä tulee paikannimien Pöljä? Pohjois-Suomessa Kainuusta ja Pohjois-Pohjanmaalta alkaen tunnetaan murteissa sana pöljä tyhmä, hölmö, ja sanasta on arkistotietoja Savon puoleltakin Nilsiästä, Sonkajärveltä ja Maaningalta. Etelämpää sana on murteista hävinnyt. Luumäen ja Lappeenrannan tienoilla on edelleenkin käytössä sukunimi Pöljö, mutta Pöljää tai Pöljäistä näytä nykyään enää olevan. Ei Arvo M. Soinisen teoksessakaan Pohjois-Savon asuttaminen keskija uuden ajan vaihteessa (1961) mainita yhtään Pöljäistä. Asia ei kuitenkaan jää oletuksen varaan. Rantasalmelta mainitaan vuonna 1563 isäntinä kaksi Pöljäistä: hannus pölieinen ja Lauri pöliäinen. Tyhmiä miehiä nämä eivät kuitenkaan ole olleet, sillä Hannus Pöljäinen on ollut lautamiehenä Rantasalmen käräjillä Suomalaisessa paikannimikirjassa vuodelta 2007 Siilinjärven Pöljä on selitetty johtuvaksi joko sukunimestä Pöllänen tai heinäsaarta merkitsevästä sanasta pöllä. Äänteellisistä syistä tämä selitys ei ole uskottava. Luontevin selitys Savon Pöljä-nimille on se, että paikat ovat Etelä-Savosta liikkuneiden Pöljä- tai Pöljäinen-nimisten miesten entisiä kalavesiä. Alpo Räisänen Hopeatähden elokuvakerholla mielenkiintoinen kevät Eläkeläisten elokuvakerho Hopeatähti aloittaa kevätkauden vaikuttavalla kotimaisella elokuvalla Prinsessa. Elokuvan keskusteluvieraana on neuropsykologi Taisto Leppäsaari. Helmikuussa katsotaan Vesku. Mika Kaurismäen ohjaama dokumentti näyttää Vesa-Matti Loirin elämää monelta puolelta, niin perheen, ystävien kuin työkaverien kertomana. Keväällä ohjelmistossa nähtävä Miesten vuoro liikuttaa tunteita. Hopeatähti-elokuvat ovat iltapäivänäytöksiä (klo 13). Elokuvat on tarkoitettu pääasiassa ikääntyneille, mutta muutkin katsojat ovat tervetulleita, jos tilaa on. Huomioitava rajoitus on elokuvan asettama ikäraja. Lipun hinta on 5 euroa/näytös Lipunmyynti alkaa noin ½ tuntia ennen esitystä. Jyrki Siukonen vas., Osmo Pekonen sekä Johan Sten tiedeakateemisissa rooleissaan Mäntän klubilla. Preussilaista näkemystä ihanuudesta ja kuolemattomuudesta Kolme suomalaista filosofia keskustelee Preussin tiedeakatemiassa 1700 luvulla vallinneista metafyysisistä todellisuuskäsityksistä. Keskustelijat edustavat kolmea Preussin tiedeakatemian presidenttiä: Jyrki Siukonen alias Gottfried Wilhelm Leibniz ( ) (vas.), Osmo Pekonen alias Pierre Louis Moreau de Maupertuis ( ) (kesk.) ja Johan Sten alias Leonhard Euler ( ). Keskustelu koskee muun muassa monadioppia, sielun kuolemattomuutta ja kysymystä parhaasta mahdollisesta maailmasta. Keskustelun jälkeen tarjoiltiin illallis- Kota alkuiset paikannimet Kota paikannimet ovat hyvinkin eriikäisiä, mutta alkuaan kota lienee vanhimpia suomalaisia sanoja, ehkä 6000 vuoden takaa. Vertailevaa kielentutkimusta käyttäen päästään taaksepäin: suomen kota ja saamen kielten samaa tarkoittavat sanat, esim. goatte, goadde, goathe (äännetään noin koahti) tilkkua, palautuvat muinaiseen yhteiseen kieleen. Sukukielissä on mm. kud, kudo (kuth,kutho). Unkarin hâz kortin varanneille Martinpäivän hanhea. Aiheeseen liittyviä tietokirjoja: Gottfried Wilhelm Leibniz: Monadologia (suom. Jyrki Siukonen 1995); Ivar Ekeland: Paras mahdollisista maailmoista (suom. Susanna Maaranen 2004, esipuhe: Osmo Pekonen); Leonhard Euler: Kirjeitä saksalaiselle prinsessalle (suom. Johan Sten 2007). Osmo Pekonen on tänä vuonna Mäntän päivystävä filosofi. Pekonen ja Tarmo Kunnas luennoivat Mäntän kaupungintalolla kotiseudusta aiheenaan Mäntän vaakunaeläin ilves. Teksti ja kuva;: MRS on kota, talo. Usein a:n edellä h>k, esim. hal on kala. z äännetään surisevana. Indoiraanissa kata tarkoittaa varastoa ja persiassa kad taloa. Samaa perua lienee englannin cot, josta cottage. Monet sanoista tarkoittavat yksinkertaisesti majaa. Kota ei tarkoita pelkästään kartiomaista lapin-, pyykki- tai keittokotaa, vaan myös hirsirakennusta, nuottakotaa, talasta. Risto Jääskeläinen 18 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n11 Maaseutu tyhjeni Helsingin imussa 1960-luvulla Helsinki kiehtoo edelleenkin maan väestöä. Kasvua hillitään mm. hajauttamalla hallintoa. Teollistumisen myötä yhteiskuntamme alkoi muuttua voimakkaasti. Maaseudulla pienviljeleminen saatiin lopetettua ja se synnytti ennennäkemättömän muuttoliikkeen kaupunkeihin ja Ruotsiin. Teollisuus kaipasi työvoimaa ja sitä saatiin nimenomaan maaseudulta. Maanviljelyyn keskittynyttä asutusta kutsutaan kyläksi. Nyt kylät pirstoutuivat ja kyläkeskukset useimmiten hävitettiin. Maaseudun koneellistuminen vähensi työvoiman tarvetta maaseudulla. Kyläkaupat, koulut ja muut maaseudun palvelut joutuivat väistymään rakennemuutoksen jatkuessa. Julkinen liikenne kärsi pahoja tappioita. Maattomilla ja työttömillä maaseudun asukkailla ei ollut muuta mahdollisuutta kuin muuttaa kaupunkiin. Helsinki houkutti maaseudun väestöä Vilkkainta maaltamuutto oli Helsinkiin ja sinne saapui vuosittain tuhansia nuoria, joilla ei ollut koulutusta. Moderni hyvin- vointivaltio alkoi kuitenkin vakiintua Suomeen ja kansalaisten sosiaaliturvaa parannettiin. Kaupungistuminen eli urbanisaatio on laaja-alainen yhteiskunnallinen ilmiö, jossa kaupungeissa asuvan väestön osuus kokonaisväestöstä kasvaa. Kaupungistumisen keskeisenä virstanpylväänä pidetään sitä, kun kaupungeissa asuu enemmän ihmisiä kuin maaseudulla. Tarkkaa ajankohtaa on ollut vaikea ilmoittaa, mutta yhden arvion mukaan tämä olisi tapahtunut jo vuonna Nykyisin kaupungistumisastetta pidetään jopa yhtenä kehittyneen maan mittareista. Myös osa kehitysmaista, pääosin Latinalaisen Amerikan ja Lähi-idän maat, ovat olleet jo pitkään kaupungistuneita. Maaseudun kutsu Vielä 1960-luvulla Antti Eskola piti kaupungistumista edistyksen vääjäämättömänä suuntana. Nyt näyttää siltä, että edistystä on yhteiskunnallisen kokonaiskehityksen perusteellinen miettiminen. Koulutettujen ihmisten maallemuutto näyttäisi hyvin todennäköiseltä trendiltä kansainvälisen vertailun mukaan. Tällöin voi syntyä aivan uusia elinkeinoja ja yhteisyrityksen muotoja. Mutta vieläkään maallemuuttajien osuuteen ei ole kiinnitetty riittävästi huomiota. Huolenaiheiden kirjo on laaja; pohjakoulutus ei aina anna tukea yrittäjän uralle, EU:n kehitys arveluttaa tai saattaa käydä niin, että vanhempi sukupolvi haraa muutoksia vastaan. Suurin osa suomalaisista tuntee vieläkin maaseudun kutsun ja kokee maaseutuolot omaksi alueekseen, entisaikojen tapaan. Kesäaikaan mökkiasukkaat parveilevat tienvarren marketeissa ja pienten taajamien Alkoissa täydentämässä varastojaan tai ainakin hakemassa makkaraa ja olutta viikonlopun vieraita varten. Halutaan myös tavata tuttuja ihmisiä maaseudulla, jotta idylli olisi täydellinen. Myös eri paikkakuntien kesäiset juhlat ovat monien yhdyssiteinä paikalliseen väestöön. Maalla pysyvästi asuvien ammattitaidoille ja esiintymishalukkuudelle on kysyntää. Kesäteatterit tekevät parastaan viihdyttääkseen loma-asukkaita. Mökkejä kunnostetaan ja vuokrataan tuttavien tuttavillekin. Urbaani väki halajaa nyt takaisin maalle. Moni mökki on jo rempattu osavuotiseen asumiskäyttöön. Mummonmökit lämpiävät jälleen Nykyisin järvenranta-asunnot ovat suuressa suosiossa, rautakauppa käy ja uusavuttomille varataan jopa takkapuutkin valmiiksi odottamaan. Tämä kaikki on edelläkäypää ennustetta siitä, että missä aurinko paistaa valaisten niemet, notkot ja saarelmat, siellä luontosuhde tiivistyy ja maaseudun asutus tulee saamaan uusia, myönteisiä piirteitä. Kaupunkien kasvu suuntautuu nykyään kasvukeskuksiin ja niiden kehyskuntiin. Sen seurauksena kaupunkirakenne hajoaa. Lama runtelee perinteisiä teollisuuskaupunkeja ja teollisuuden supistukset lisäävät työttömyyttä. Suomessa tällaisia kaupunkeja ovat ainakin Forssa, Hamina, Imatra, Jämsä, Kemi, Kotka, Kouvola, Loviisa, Pietarsaari, Pori, Raahe, Rauma, Uusikaupunki, Valkeakoski ja Varkaus. Varovainen optimismi maaseudun puolesta saa yhä enemmän jalansijaa. Muutos on hidas, mutta varma. Yhä edelleen on lottovoitto syntyä menestyvän kylän asukkaaksi. Maalla on aina tehty yhteistyötä ja sitä tehdään edelleenkin asukkaiden ikääntymisestä huolimatta. Aune Räsänen, Vehmersalmi Moni tyhjentynyt mummonmökki on saanut uusiokäyttöä ainakin kesäajoiksi. 20 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n12 Pienkustanteen vahvuus on paikallisuudessa Aakustin viime numerossa oli kriitikko Ritva Kolehmaisen kustantajien luetteloista keräämä kooste savolaisten kirjoittajien ja toimittajien tuoreista teoksia. Perinteisten kustannustalojen tarjonta edustaa kauno- ja tietokirjallisuuden kärkeä, joka on käynyt läpi kriittisen seulan ja johon on lupa suhtautua sen mukaisesti. Painotekniikan muutos on demokratisoinut kirjallisuuden tekemisen ulkoisia mahdollisuuksia. Omilla resursseilla voi painotalossa teettää omakustanteena vaikkapa kirjan kerrallaan. Pienkustantamon liiketoiminta voi käynnistyä muutaman kappaleen tuottamisella ja markkinoinnilla; jotkut pienkustantajista ovat pystyneet kasvamaan varteenotettaviksi toimijoiksi kirjamaailmassa. Pohjois-Savoon jäi Savon Sanomain lopetettua Kustannuskiilan parikymmentä vuotta sitten kustannusalan aukko, jota museoiden julkaisutoiminta ja omakustanteet ovat jotenkuten paikanneet. Vihdoin näyttää olevan syntymässä uussavolaista kustannusyrittämistä, mistä esimerkkinä Lapinlahdella aloittanut Väärnin pappila. Vestäjien kirjoittajat ovat löytäneet julkaisemiseen yhteistyökumppanin pohjoisen suunnalta. Kirjakauppojen hyllystä ja netistä olen poiminut esimerkkejä tekijänsä tai aiheensa puolesta savolaiseksi määriteltävistä pien- ja omakustanteista. Luettelo ei ole kattava edes vuoden ajalta mutta eipähän sellaista mistään löydykään. Markkinoinnissa olisi ennakkoluulottomuus ja hyvät neuvot tarpeen. Silti markkinointikeinoista tehokkain on huolellinen työn jälki eli kirjan ulkoasussa ja viimeistelyssä ei kannata pihistellä. Aikamatka Viipuriin on kuopiolaiskaksikon uunituore kustanne. Saaret ajan aallokossa on Niilo Lintusen luomaa maaseutukuvausta. Paikallishistoriaa Aikamatka Kuopioon tekijät Pekka Kantanen ja Mikko Mäntyniemi, kustantaja Kantanen&Mäntyniemi Kirjan pohjana on Anneli Pirhosen Kuopio-aiheinen postikorttikokoelma, josta on poimittu 74 korttia. Mikko Mäntyniemi on kuvannut rinnalle kohteen nykyasussa ja Pekka Kantanen laatinut tekstit. Aikamatka Viipuriin, Tuokiokuvia Viipurista ennen ja nyt. Kirja Pekka Kantasen ja Mikko Mäntyniemen edelliseen aikamatka -kirjan formaattiin tehty historiallinen matka Viipuriin. Kirjan on kustantanut Kantanen&Mäntyniemi. Meijerin nurkalla tekijöinä Maija Metsämäki, Aila Huttunen ja Mikko Metsämäki, kustantaja Maija Metsämäki. Kuopion satamaa ja kauppatoria yhdistävä Kauppakatu on ollut tärkeä yhteyskatu. Kirja kertoo elämästä Kauppakadun alapäässä luvulla kasvaneiden lasten muistoissa. Tästä kirjasta lähemmin vielä tässä lehdessä. Johan Vilhelm Snellmanin jalanjäljillä Kuopiossa Teos on Outi Vuorikarin, Helena Riekin ja Merja Marinin toimittama, kustantajana on Kuopion kaupunki. Snellmanin juhlavuoden merkeissä tehdyn kirjan ja siihen liittyvän kartan avulla voi kulkea Snellmanin seurassa 1840-luvun ja nykypäivän Kuopiossa. Valokuvaaja Viktor Barsokevitsch Pirjo Jantunen, Kari Jämsén, kustantaja Kuopion kulttuurihistoriallinen museo. Valokuvaaja Viktor Barsokevitschin laajasta kokoelmasta on poimittu uusia aiheita ja uusittu nykytekniikalla aikaisemmin julkaistuja. Eläkkeelle jääneen kuva-arkiston hoitajan Pirjo Jantusen vuosikymmenien kosketus aiheeseen pääsee toteutuksessa oikeuksiinsa. Saaret ajan aallokossa, Niilo Lintunen, kustantajana Tauno Pitkänen. Kirja on oiva kuvaus Jännevirran kainaloon muotoutuneen Vaittilansaaren monisatavuotisesta historiasta ja sen asukkaista. Lintunen korostaa myös tieyhteyden merkitystä, kun saaren rakennettiin ensimmäinen silta talkootyönä. Kirjan kuvitus ja ulkoasu ovat Jukka Nykäsen vakaata käsialaa. Samaan Vaittilansaaren histioriaan liitttyy toinenkin Niilo Lintusen kirjoittama ja Nykäsen kuvittama/taittama teos, Ajan Virrassa Sukujen tarina. Tämäkin teos on Tauno Pitkäsen kustantama. Niuva Niuvanniemen sairaala Kaija Vuorio, kustantaja Niuvanniemen sairaala. Niuvanniemen sairaala vastasi perustamisen jälkeen valtion keskusmielisairaalana koko Itä-Suomen alueen akuuttipotilaiden hoidosta. Itse paikkana Niuvanniemi herätti ympäristön uteliaisuutta. Pitkäaikaiset potilaskohtalot ovat olleet koskettavia, joskus tragikoomisiakin. Sairaalan hierarkiassa on ollut nähtävissä peruja sääty-yhteiskunnasta maksuluokkineen ja sivistyneistöltä peräisin olevine lääkäreineen. Villen kaunis Kaisa , Eine Katainen, Kustannus Valtonen Siilinjärvi. Neljännessä kirjassaan Eine Katainen kertoo yläsavolaisesta Kaisasta, joka oli ensin palvelija, sitten talon emäntä, aviovaimo ja äiti. Pitunpäitä, serkusten muisteluja Lintusista ja Talvisalosta, Talvisalon vanha isäntä Niilo Lintunen, kustantaja Niilo Lintunen. Kirjassa syvennytään syrjäisen maaseutusaaren Talvisalon elämään silloin, kun liikenneyhteydet olivat vielä laivaliikenteen varassa ja rajuun rakennemuutokseen, minkä saareen rakennettu tie siltoineen saivat aikaan 1950-luvulla. Teksti, monipuolinen kuvitus ja Jukka Nykäsen taittotyö antavat kirjalle maakunnallista maammekirjamaista näkökulmaa. Ruokaa ja juomaa Maistuu viinien kanssa Ranskan viinit, Heikki ja Eeva Remes, kustantaja Moreeni. Koillisavolaisen viiniasiantuntijaperheen kolmas ruokaa ja viiniä yhdessä tarjoileva ruokakirja. Ranskalaissuomalaisista mauista esitellään mm. haukireseptejä, joille Savossa onkin käyttöä. Herkullinen syöttö Ari-Pekka Parviainen, Anssi Kantelinen, Sami Tirkkonen ja 22 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n13 Manu Hämäläinen kuvittajana, kustantaja KalPa Oy Hockey. KalPan pelaajien suosikkiruuistatunnettu savolaiskulinaristi, hammaslääkäri Ari-Pekka Parviainen ja keittiömestari Anssi Kantelinen ovat tehneet näyttäviä ja maittavia kattauksia. Ruokalajit vaihtelevat sushista pastaan ja pihviin ja ovat varmaan miespuolisten fanien mieleen. Savolainen syömälysti Ruokoo makkuin kanssa, Eila Ollikainen, Sinikka Määttälä, Mauno Hämäläinen, kustantaja Savonia ammattikorkeakoulu, julkaisutoiminta Uudistettu painos kolme vuosikymmentä sitten ilmestyneestä Savolaisesta keittokirjasta. Ruokaperinne kehittyy ja Savossa siihen sisältyy monentasoista kielen herkkua. Hirven mehtuuta, on isäntäkirjailija Niilo Lintusen elävää kerrontaa riistan kaatamisesta eli mehtuusta sekä lihan keittopatoihin ja pakastimiin joutumisesta. Lintunen käsittelee aihettaan Talvisalon erämiesten näkökulmasta. Huumoria elämän höysteeksi Kompastumine voep topata kuatumiseen, Olavi Rytkönen, kustantaja Positiivarit. Savolaisvirtuoosin huumoria ja elämäntaitoa Sen piti olla normikeikka, Olavi Rytkönen, Kustannus Paasilinna. Tunnetut viihdealan nimet kertovat hauskoista ja mieleen jääneistä sattumista matkan varrelta ja pukuhuoneista. Ei mikään metsämökki kaskuja Kuopion yliopistosta, Jarmo Saarti ja Petri Hynynen, kustantaja Kuopion yliopisto. Viime tingassa ennen sulautumista Joensuun yliopiston kanssa haravoitiin talteen Kuopion yliopiston aikaisia vaikuttajia koskevat kaskut ja jutut. Nimi tulee arvostetun vierailijan ihmettelevästä kommentista eihän tämä mikään metsämökki ole. Alakometri, maakuntalehden lukijat, piirroskuvitus Veikko Lötjönen, Savon Sanomat Oy. Savon Sanomissa on julkaistu piirroksella varustettuja, lukijoiden lähettämiä nurkkavitsejä eli sutkauksia 1940-luvulta lähtien. Niistä hauskimmat on koottu vuosittain vitsikirjaksi. Vuodesta 1970 lähtien Lötjönen on piirroksillaan kuvittanut reilut maakuntalehden nurkkavitsiä. Elämäntaitoja ja runoutta Uudistetaanko uskontulkintaan? Aarre Huuskonen, Herättäjä-Yhdistys. Emeritustoimittaja haastaa maallikot ja teologit miettimään 2010-luvulla luterilaisen uskomme sisältöjä. Tarvitsisimme uskoa, joka auttaisi meitä selviämään nykyhetkessä. Kirjoittaja on saanut Kirkon tiedotuspalkinnon. Samassa veneessä, Tarinoita tavallisesta elämästä. Eija Vaittinen. Kirja on juankoskelaisen yrittäjänaisen Eija Vaittisen omakustanne. Teoksessaan hän pohtii omia arkisia tuntojaan pakinoidensa kautta. Pääosa kirjan sisällöstä on aiemmin julkaistu Koillis-Savo -lehdessä. Kirjaa saa tekijältä ja Juankosken Käsityöpirtistä ja Kaavin kirjakaupasta. Huppumies skitsofrenikon tarina, Eskojuhani Seppänen, kustantaja Väärnin Pappila Oy. Omakohtainen kokemus skitsofreniaan sairastumisesta ja toipumisesta. Kirjoittaja työskentelee nykyisin Mielenterveyden keskusliiton kouluttamana vertaisohjaajana. Lunttilappuja parisuhteeseen, Seija Pitkänen, kustantaja Perussanoma. Maaninkalainen Seija Pitkänen aloitti julkaisemisen terapoimalla savonmurteella Piäkkösen pariskunnan elämää. Omaksi aihepiiriksi on vakiintunut yleiskielinen kristillisten arvojen pohdinta perheessä ja arkielämässä. Piispakin kiittää niistä muistuttamisesta. Mahalasku Aloittelevan kolumnistin lyhyt oppimäärä, Kirsi Pehkonen, kustantaja Nordbook, Kemi. Maakuntalehden kolumnisti päätti panna paremmaksi ja kirjoitti kirjan verran lisää positiivisia ajatuksia perheestä ja naisen elämästä. Kotipihana koko maailma Reino Eriksson, kustantaja Onni Kauppinen Felico. Kirja kertoo iisalmelaisista sotaveteraani isästä ja pojasta, joka maalaispoikana ei tyytynyt katselemaan navetan ikkunasta, vaan rupesi opiskelemaan esperantoa. Sen kautta avautui suurempi maailma ja löytyi puolisokin. Sulosointuja Elämänvirta - Le corriente de la vidi, Erkki J. Vepsäläinen. Espanjassa asuvan savolaisen vaeltavan runoilijan suomalais-espanjalainen runokirja, sisältäen sulosointuja, soidinkutsuja ja rakkausrunoja. Sűdame sillad, Kyösti Kettunen, Väärnin pappila Oy Kokoelma suomen kielen tutkijan, professori Lauri Kettusen ( ) ennen julkaisemattomia vironkielisiä runoja, jotka Kyösti Kettunen on suomentanut. Teoksessa sukulaismies esittelee myös tunnetun tiedemiehen vaiheita. Taidetta, teatteria ja jännitystä Juhanan ateljeessa Juha Järveläisen elämäntyöstä Tatu Ollikainen, Väärnin pappila Oy. Kirja kertoo Juha Järveläisen taiteesta ja elämäntyöstä. Kuvia ja tarinoita, Jarkko Rissanen, Väärnin pappila Oy julkaisut. Muusikko Jarkko Rissasella on esiintymismatkoilla ollut mukana paitsi kitara myös piirustuslehtiö. Luonnoksista ja sanallisista muistoista on syntynyt matkapäiväkirja. Pittää kokkeilla Pauli Martikaisen taidetta, Sini Järvilehti, Väärnin pappila Oy julkaisut. Pauli Martikainen (1937) jatkaa kotipitäjänsä Lapinlahden komeita taideperinteitä. Kirja esittelee tunnetun savolaistaiteilijan töitä ja ajatuksia. Taiteilija Antti Halonen Riitta Mäki, Halosen museosäätiön julkaisu. Antti Halonen teki elämäntyönsä lähellä kotiseutuaan rakentajana, opettajana ja taiteilijana, mutta hänen töitään on ollut täällä esillä harvoin. Kirja on tehty Lapinlahdella kuluvana vuonna nähdyn 140 -vuotisjuhlavuoden näyttelyn pohjalta. Tuhansia kukkia ja monta sotaa Taiteilija Kalle Halosen taiteilijatie, Minna Kettunen, Väärnin pappila Oy. Kirja kertoo lahjakkaan taiteilijapersoonan, näyttelijän ja kuvataiteilija Kalle Halosen elämästä ja taiteesta. Näytelmä jatkuu, Niilo Lintusen kirjoittama ja Juankosken näytelmäkerhon kustantama. Kirja on yksi Niilo Lintusen lukuisista paikallisuutta käsittelevistä retrospektiivisistä teoksista. Kirjassa tunkeudutaan pienen maaseutukaupungin aktiivisen näytelmäkerhon kulisseihin ja vilkuillaan rohkeasti myös esiripun taaa. Kuvitus ja taitto Jukka Nykäsen käsialaa. Kuolema kulkee yöllä, Sauli Uhlgren, kustantaja Nordbooks. Rikosromaani on kokeneelta savolaiskirjailijalta uusi aluevaltaus. Savolaista rulettia Janne Katajisto, Nordbooks. Koillissavolaiseen maisemaan sijoitettu rikostarina, jossa on aineksia kirjoittajan hyvin tuntemasta nuorten maailmasta. Katajistolta on aikaisemmin ilmestynyt kaksi omakustannetta, kyläkirja ja tulossa jatko-osa savolaisrulettiin. Kosketus, Tatu Kokko, Icasos Kuopio. Tatu Kokko aloitti aiheensa työstämisen yhdeksän vuotta sitten. Syntyi yli kuusisataasivuinen versio, joka on nyt tiivistynyt 313 sivuksi. Kirja pitää sisällään viittauksia klassikkokirjallisuuteen ja mystiikkaan, vaikka tapahtumien paikkana on perikotoinen Kaavi. Eila Ollikainen 24 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n14 Pekka ja Eemil Halonen -oppaita Kalevalan maailmaan Lapinlahden suuret pojat, Pekka ja Eemil Halonen ovat tuoneet pitäjälle mainetta. Mega-luokan tunnettuutta toi se, että Ateneumin vuoden 2008 suurin näyttely oli pyhitetty Pekka Haloselle. Pekka Halonen ei ollut vain Suomen kultakauden mestari vaan kansainvälisesti arvostettu taiteilija yhtä kova nimi kuin esimerkiksi Gauguin, Monet, Manet tai vaikkapa Picasso. Taidehistorioitsija, tutkija Anna-Maria von Bonsdorff järjesti 2008 Ateneumin Pekka Halos-näyttelyn. Häntä voidaan pitää syvällisimpänä Pekka Halosen tuntijana Suomessa. von Bonsdorff kirjoitti tutkimuksen: Ihminen vaeltaa maailmassa kuin symbolien metsässä Pekka Halonen luonnonmystikkona. Halonen kirjoitti v ihmisen ja luonnon harmoniasta: Rauhan ja harmonian etsiminen taiteesta on tullut niin sanoakseni osaksi uskontoani. Mutta innoitukseni lähde on luonto. Yli 30 vuotta olen asunut samassa paikassa metsä aivan taloni vierellä. Usein minusta on tuntunut siltä, kuin omistaisin Louvren tai maailman suurimmat taideaarteet oveni ulkopuolella. Minun tarvitsee vain mennä metsään nähdäkseni mitä ihanimpia tauluja muuta en kaipaa. Halosenniemen maisema piirtyy kalevalaisissa aiheissa Halosenniemi on rakennettu aivan niemen kärkeen. On luonnollista, että kalevalaiseksi koettu maailma luonnonvoimineen oli aina läsnä Tuusulanjärven kalliot ja järvenselkä olivat hänelle loputon inspiraation lähde. Kalevalan vaikutus näkyy esimerkiksi tauluissa Vainolaista vastaan (1896) tai Lemminkäisen tulo saareen (1900) tai Väinämöisen soitto (1897). Pekasta kehkeytyi Suomen kaikkien aikojen syvällisin talvimaiseman kuvaaja. Hän ei vain kuvannut luontoa, vaan hän oli osa sitä. Antiikin ajan Kreikassa uskottiin panteismiin. Se tarkoittaa sitä, että jumala on läsnä kaikkialla luonnossa. Pekan panteistisessa luontokäsityksessä mukana saattaa olla tolstoilaista ajattelua ja teosofian kautta saatua tietoa itämaisista filosofioista. Pariisissa Pekkaa vaivasi koti-ikävä. Juhani Aho ikävöi Pariisissa savolaisia korpikuusia. Pekalle suomalaisuus oli koskien pauhua, pikimetsien tuoksua ja rattaiden ratinaa. Kalevala oli Pekalle suuri luonnonkirja, aarreaitta ja kansallinen mittapuu. Pekan kotona oli itäsuomalainen suurperhe, johon ulkopuolinen työvoima mukaan lukien kuului 80 henkeä. Siinäpä yhteisöllisyyttä kerrakseen. Teosofin pauloissa Teosofia kiinnosti Eemil, Antti ja Heikki Halosta. Pekka ja Eemil keskustelivat ystäviensä - muun muassa runoilija Eino Leinon - kanssa mieluusti myös filosofiasta ja uskonnosta. He olivat teosofi, Ruusu - Ristin perustajan (1920) Pekka Ervastin ystäviä. Eemil ja Alli Halosen luona 1921 pidetyssä esitelmässä kerrottiin: Vanhat suomalaiset uskoivat henkiin. Kaikilla eläimillä on omat haltiahenkensä. Kaikilla puilla on oma haltiansa. Sitten löytyy haltiapuu, joka on mahtavampi kuin muut. Maa kaiken synnyttää. Kaikki luonnonkansat uskoivat animismiin sen mukaan jokaisella luonnonesineellä on sielu. Vanhat suomalaiset sen näkivät, mutta taito on nyttemmin kadonnut. Talonpoikaiselle Haloselle kalevalainen kansanperinne oli läheisempää kuin säätyläistöön kuuluville taiteilijatovereille. Kalevala on suomalaisten pyhä kirja henkisen tien opas. Sen syvempää ymmärtämistä ovat edistäneet muun muassa Eero Järnefelt tauluissaan, Robert Kajanus ja Jean Sibelius musiikissaan, I. K. Inha valokuvissaan ja Juhani Aho tuotannossaan. Monet näkivät Kalevalan sankarien matkoissa yhteneväisyyttä shamaanimatkojen kanssa. Nykyajan merkittävin Kalevalan kuvittaja (1999) on nerkoolaislähtöinen Hannu Väisänen. Teosofiassa päämääränä on ihmisen eettinen täydellistyminen. Teosofit eivät pidä oppiaan uskontona, vaan sanovat opettavansa ikivanhoja tosiasioita. Ruusuristi-yhdistys oli totuudenetsijäin järjestö. Se edusti ns. kristosofiaa, jonka mukaan ihmisessä on piilevänä henkinen olemus, mystinen Kristus. Rudolf Steiner edusti erästä teosofian haaraa. Steiner-kouluja on jopa Kuopiossakin. Vastavoima urbaanille rahahelvetille Suomalaiset ovat saunapolulleen eksynyt kansa. Jos kristinuskon jumalisuus ja kalevalainen luonnonhenkisyys olisivat sulautuneet toisiinsa, olisi kulttuurimme aivan toisenlaatuinen. Kalevala saattaisi olla hyvä vastavoima nykyiselle urbaanille rahahelvetille, joka paisuu vuosi vuodelta. Pekka ja Eemil Halosella on meille syvällistä kerrottavaa: Me saimme köyhän, karun maan ja talven pitkän, jäisen. Me saimme suven valkean ja kevään kiiltäväisen. (V. A. Koskenniemi: Syksyn ylistys teoksessa Elegioja, 1918) Leo Puurunen Lähteenä muun muassa Ateneumin juhlanäyttely 2008 Pekka Halonen Hiljainen joulu Haluaisin löytää sen Joulun hiljaisen Haluaisin kuulla taas tutun laulun Rauha maas. Ja joulun hiljaisen Pari kolme kynttilää tarvita ei enempää. On joulu hiljainen. Pienen pirtin ikkunaan tähti kuvan heijastaa, siinä muisto sydämeen Ja jouluun hiljaiseen. Ei melua, ei vilinää, ei kaupan kassan kilinää. Vaiti ollen kuulet sen Joulun hiljaisen. Nyt joko löysin mitä hain, pienen hetken olla vain. Luona pirtin pienoisen Ja joulun hiljaisen. Ei aika tämä rauhaa suo. Ei ehdi joukko seimen luo. Siellä joulun lapsonen Ja joulu hiljainen On kiire. Kiire mihin lie? Valitse nyt toinen tie. Se luokse joulun lapsen vie. Ja joulun hiljaisen. Anja Karttunen Kuopio 26 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n15 Savolainen merkkituote Hanna Partanen ja kalakukko Kalakukkomestari Hanna Partasesta kertovaa elämänkertateosta Hanna Partanen ja Kuopion kalakukko selatessa ensi alkuun hämmästyy - miksiköhän vasta nyt Kuopion tunnetuimmasta kalakukkomestarista ilmestyy perusteellisempi dokumentti. Minna Canthin jälkeen Hanna Partanen on tehnyt tätä kaupunkia eniten tunnetuksi. Ovathan Partasen kalakukot jo luvulta lähtien olleet Kuopion tunnetuin merkkituote, ja Hanna Partanen ( ) itse brändin luojana jo ennen kuin näitä termejä liike-elämän kielenkäytössä tunnettiin. Lienee käynyt niin, että kun asia hyväksytään itsestään selvyydeksi, sen todellista arvoa lähietäisyydeltä on vaikea hahmottaa. Mutta parempi myöhään ja nimenomaan niin. Hanna Partanen ja Kuopion kalakukko kirjoittajalta, kummipoika Raimo Kermanilta on varmaan ottanut aikaa suvun jäsenten henkilökohtaisten muistojen keruu. Erinomaista, että hän on malttanut tehdä sen perusteellisesti ja saanut henkilökohtaista väritystä paikallisiin ja yleishistoriallisiin tapahtumiin. Savolaisen talouselämän nousun ja laskun aaltoliikkeetkin kirjan sivuilta löytyvät. Suvun ja perheen kokoava hahmo Hanna, omaa sukuaan Kerman oli koko elämänsä perheen ja suvun kokoava hahmo. Leipomossaan hän työllisti perheenjäseniä ja sukulaisia, järjesti asuntopulassa asuntoja, hankki pahimpina pulavuosina perhejuhlien juhlatarjoilut, hoiti ihmissuhteiden solmuja ja niiden seurauksia. Lähisukulaisena Raimo Kerman tietää ja Raimo Kerman: Hanna Partanen ja Kuopion kalakukko, Kirjapaino Arsmat Oy Kuopio. rohkenee kirjoittaa kipeistäkin asioista. Hanna Partanen ja Kuopion kalakukko käy Partasten-Kermanien-Antikaisten-Holopaisten - ja mitä näitä sukuja onkaan - sukukirjasta; paikoin jopa niin että päähenkilö tuntuu sotkeutuvan väenpaljouteen. Todellisuudessa siitä ei ollut pelkoa. Tarvittaessa hän järjestää alan parhaiden lääkärien avulla suvun lapsille erikoissairaanhoitoa, sillä hänellä oli suhteita kaikille yhteiskuntaelämän tasoille. Hanna hoiti ongelmat ennen kuin niitä pääsi syntymään, kuvaili Raimo Kerman naisjohtajan viisasta johtamistyyliä. Siihen kuului taito tehdä työnjakoa ja löytää sopivia henkilöitä oikeille paikoille kuten itsenäiseen toimintaan tottuneen Marttasisaren hoitamaan toista leipomoa ja kalojen hankintaa. Saaristokaupungin torpparit Vanhimpana tyttärenä kahdeksan sisaruksen perheessä hän oli oppinut vastuuta. Vanhemmat olivat Miina Vilhelmiina (o.s. Julkunen) ja Ville Kerman ja syntymäpaikka Petkelkannan torppa, joka taitekattoisena palvelee edelleen asuintalona nykyisen Saaristokaupungin alueella. Torppaan perustivat perheensä myös muut sisarukset, joten Villen perheineen muutti Hannan ollessa yhdeksänvuotias Lehtoniemen torppaan. Sekin oli Kuopion maaseurakunnan pappilan maita ja torpparit siis pappilan torppareita. Lehtoniemen torpparin Ville Kermanin possakkana oli 102 työpäivää. Töihin mentiin aamuneljään ja päivä päättyi iltakahdeksan aikaan, tosin päivällä nukuttiin parin tunnin ruokalepo. Silti pappilan torpparit olivat parempiosaisia, mikä näkyi heidän suhtautumisessaan sisällissodan tapahtumiin. Samasta perheestä saatettiin kuulua punaisten ja valkoisten puolelle, mutta Ville Kerman koetti pysytellä rintamien ulkopuolella. Lex Kallion mahdollistama torppien vapautus 1925 merkitsi Lehtoniemen torpassa talouden kohentumista ja sosiaalista Kirjan kuvitusta 1950 luvulta. Vasemmalta Hanna Partanen sekä Kasarmikadun kukontekijät Hilja Korhonen, Kerttu Apell, tuntematon, Helmi Eronen ja Aino Räsänen. arvonnousua, josta Hanna ei suoranaisesti enää päässyt nauttimaan, sillä hän oli muuttanut kaupunkiin ja alkanut rakentaa omaa elämäänsä. Hanna ja hänen liikemiestaitonsa Hän oli käynyt ompeluopin ja avioitunut 1913 Mustinlahdesta kotoisin olevan August eli Aaku Partasen kanssa. Nuoren perheen alkutaival oli pulavuosina vaikeaa. Hanna välitti ovelta ovelle ruokatavaraa, Ville oli ensin poliisina ja rupesi sitten ajuriksi. Kasarmikatu 15:een, nykyiselle kalakukkoleipomon paikalle he tulivat 1923 siinä asuneen tädin vuokralaisiksi. Ajan tapaan Kasarmikadun kiinteistössä asusti kymmenen perhekuntaa. Yhdessä huoneessa oli iso uuni, joka teki mahdolliseksi leipoa kalakukkoja, joita myytiin torilla ja toimitettiin suoraan asiakkaille. Elinkeinolupa tuli 1931, joka on siis Hanna Partasen kalakukkoleipomon virallinen aloitusvuosi. Hallikadulta saatiin käyttöön toinen leipomotila. Asiakaskunta vakiintui, kaupungin merkkiperheille, kuten Hallmaneille ja Saastamoisille hoidettiin suoraan kalakukkotoimituksia. Perhe kasvoi. Elintason kohoamisen merkki oli myös Lehtoniemeen rakennettu huvila, jossa yhä kasvava suku ja leipo- 28 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n16 mon henkilökunta viettivät kesäpäiviä luvun auringonpaisteiset päivät loppuivat talvisotaan ja seuraavana vuonna alkoi elintarvikkeiden säännöstely. Hannan liikemiestaidot nousivat arvoon arvaamattomaan. Hän solmi suhteita kauas maakuntaan. Kukkoja oli leivottava, olivatpa olosuhteet mitkä tahansa. Ennen pitkää kumppaneiksi totuttautuu emäntiä, joilta jää ylimääräistäkin kaupunkiin toimitettavaksi. Viranomaiset valvovat ja tekevät tarkastuksiakin, mutta kaikki tietävät, että ilman hamstraamista puute ja nälkä olisivat vielä pahemmat, kirjoittaa Raimo Kerman sotavuosien liiketoiminnasta. Jälleenrakennuksen alkaminen merkitsee kalakukkoleipomolle runsaasti lisää työtä. Ruvettiin tekemään lihapiirakoita, jota lyseon pojat ostivat torilla. Karjalaisminiä Irene toi mukanaan karjalanpiirakoiden tekemisen taidon ja ennen pitkää perusti miehensä kanssa oman leipomon. Partasen kukot ovat silti säilyneet yleisön mielessä yleisenä laatumerkkinä. Kun hiillos hiipui Hanna Partasen tunnettavuus ei ole jäänyt paikalliseksi eikä edes Suomen rajojen sisälle. Kukkoja on mennyt johtajille itään ja länteen. Presidentti Urho Kekkonen tiesi miten savolaiskukko avataan ja liisteet veistellään. Kun Miss Universum 1952 Armi Kuusela ja Suomen tunnetuin vävy Gil Hilario vierailivat Kuopiossa, he halusivat käydä myös kukkoleipomossa ja Gil kokeilla kalakukon tekoa. Kun Hanna Partanen liikkui torilla, ja kaupungilla hänellä oli valkoinen työtakki ja talvella sen alla lämmin talvivaatetus, musta lammasnahkalakki ja huopatöppöset, kesällä valkoinen toritakki ja jalassa boksisaappaat. Hanna Partasen täyttäessä vuonna vuotta, oli hän niin tunnettu hahmo, että Savon Sanomain pakinoitsija Aapeli ehdotti hänelle pystytettäväksi patsaan Hanna Partanen ja Kuopion kalakukko -elämänkertateoksen kirjoittaja Raimo Kerman oikealla, ja Hanna Partasen vanhin poika Veikko Partanen, 90. Kuopion torille; se esittäisi kalakukon päällä istuvaa naista. Ehdotus ei olisi hullumpi toteutettavaksi kuusikymmentä vuotta myöhemmin meneillään olevan toriremontin valmistuttua! Totinen kristillinen usko kantoi Hanna Partasta koko elämän ajan ja varsinkin viimeisinä vuosina. Jumalanpalvelukseen tuomiokirkkoon piti olla auttaja mukana, sillä jalka ei enää noussut rappusissa. Kukkomestarin hiillos hiipui hiljalleen ja sammui kesäkuun 30. päivänä Partasen suku jatkaa kolmannessa polvessa kalakukkojen valmistusta. Perheyhtiön nykyinen hallituksen puheenjohtaja on Kari Kekäläinen ja toimitusjohtaja Lauri Partanen. Eila Ollikainen Marraskuulla on manan kaiku Salaperäinen kuukauden nimi marras on aiheuttanut monta selitystä, joissa vainajat ja henget ovat esittäneet tärkeää osaa. Niiden joukosta varmimpana erottuu Gottlundin antama selitys siitä, että nimi johtuu luonnonsuhteista. Sitä kuvaa laajalle levinnyt sanontatapa maa on martaana, maa makaa martona. Sana marras alkuperältään kuulunee ikivanhaan indoeurooppalaiseen kuollutta merkitsevään sanaperheeseen. Se lienee Suomessa ns. arjalainen lainasana yli kahden tuhannen vuoden takaa. Suurimmassa osassa Suomea kuitenkin uskotaan, että marraskuun talvi ei kestä. Työkalenterissa marraskuu on ollut kiireistä verkkolankojen kehruukuukautta ja pyydysten kudonta-aikaa. Lisäksi uskottiin, että marraskuulla valmistetut pyydykset olivat lujia ja onnellisia, olipa kyseessä merta, rysä, tai nuotan peräverkko. Myös marraskuun puuta on pidetty lujana lahoamista vastaan, joten rakennushirret on pyritty kaatamaan tällöin. Marttyyrien muistopäivä Kristillinen kirkko on jo yli tuhannen vuoden ajan viettänyt marraskuun ensimmäistä sunnuntaita kaikkien marttyyrien ja veritodistajien muistopäivänä. Luterilainen kirkko on myös säilyttänyt tämän juhlan. Se, kuten Pyhäinpäivän kirkollista viettoa on perusteltu, tahtoo itselleen esikuvaksi säilyttää kiitollisessa muistossa poismenneitä jäseniään, jotka uskon ja kärsivällisyyden pitäen ovat onnellisesti taistelleet hyvän taistelun. Päivän kirkollinen sisältö kansanperinteessä näkyy ennenkaikkea työkielloissa: ei saanut puita hakata eikä muitakaan kolinatöitä tehdä. Uskottiin, että aattoyönä pyhät miehet, autuaat marttyyrivainajat, olivat joukolla liikkeellä. Ja mitäpä suo- malainen talonpoika osasi tehdä silloin, kuin tarjota parhainta vieraanvaraisuutta: lämmittää saunan, hautoa vastat ja kantaa pöytään parhaat syysherkut. Aune Räsänen, Vehmersalmi Vastanloesketta Kuumat kiukaankivet sihahtaa kun vettä viskoo löölyyn nahka äkkiä punaseks kihahtaa ja selekä männöö kööryyn. Saananlaateella tuntoo aatuutta roppakaapalla puskoo hikkee olo onnenilloo ja ihanuutta eekä hööryssä kysellä ikkee. Tua naatintoo ossoo olla hyvvee se rennoks immeesen pannoo lämpö sylleelöö tunnetta syvvee vastanloesketta huokoset annoo. Saanassakäänti on elämän kohokohtoo laahkee lööly kun hyvväelöö pintoo ee aenakaan kaekilla pakota ohtoo talaviuinti vuan lissee intoo. 30 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n17 Savolaishuumori ja kalakukko vahvistamaan maabrändiä Maabrändityöryhmän marraskuun lopulla julkaisemassa loppuraportissa Suomen vahvuudeksi nimettiin muun muassa puhdas luonto, ruoka ja erinomainen koulutus. Meillä ei aina ole rohkeutta kehua hyvillä puolillamme. Jospa sekin auttaa, kun ne sanotaan ääneen. Tavoite voisi olla vaikkapa järvet puhtaiksi ja luomua pöytään. Maabrändiryhmä oli keksinyt toistasataa tehtävää, joilla meistä itsekukin voi tehdä Suomea paremmaksi elää ja asua. Poimitaanpa malliksi muutamia. Tehtävä kaikille suomalaisille Järjestä talkoot. Osallistu edes. Puhukaa siitä mikä talkoissa on parasta. Keksikää paikkakunnan kirjastolle uusia käyttötapoja. Sopikaa vaikka palaveri kirjastoon. Mene kuuntelemaan sinua kiinnostavaa luentoa opistoon tai yliopistoon. Osta energiatehokkaita, korjattavia ja huollettavia laitteita. Kysy ostamistasi laitteista tietoa. Opettele yksi uusi sieni vuodessa Marttaliito voisi kehittäkää aikuispakkauksen, Vanhemmat voisivat oppia nuorilta tietotekniikkaa ja sen käyttöä. Heidän tulee olla kiinnostuneita hurjistakin ideoista. Isovanhemmat voisivat panna kädentaidot jakoon. Opettakaa lapsille käsillä tekemistä. Kerrostaloasukkaat, käykää juttelemassa naapurin mummon tai papan kanssa. Voisitko ehkä auttaa? Kokousjärjestelijät, luopukaa pullovedestä, ja matkailualan tulee kehittää hiljaisen Suomen lomaparatiiseja. Matkailijat voivat puolestaan levittää ilosanomaa suomalaisesta tasa-arvosta. Henkisiäkin voimavaroja jalostettava Ihan hyviä ajatuksia, jotka painottavat pääasiassa suomalaisen elämänmuodon ulkoista puolta. Suomalaisuuden sisäinen ominaislaatu on sensijaan jäänyt vähälle huomiolle. Onhan ominaisuuksia ja asioita, jotka meitä suomalaisia yhdistävät ja ovat auttaneet rakentamaan yhteiskunnan, joka ehkä ei ole ihan maailman paras, mutta meille se sitä on. Niitä ovat esimerkiksi heimojen ja maakuntien erityispiirteet, ja tältä paikalta pitää tietysti mainita savolainen sovitteleva mielenlaatu ja huumori: en ou puolesta enkä vastaan vuan pikemmin päinvaston. Savolaisille omaksi tehtäväksi sopisi kehittää sitä käytettäväksi globaaleissa rauhanturvaamistehtävissä tai Ahtisaari-symposiumissa. Tai EU-virkamiehen vakuuttavan kalakukkoreseptin kehittäminen, että saataisiin pelastettua tuleville syöjäpolville tämä aito säilymisominaisuuksiltaan ekologinen lähiruoka? Leikki sikseen, mutta suomalaiseen maabrändäykseen löytyisi henkisiä arvoja enemmän kuin työryhmä on raporttiinsa keksinyt. Mutta tokihan se on vasta lähtökohta keskustelulle, joka toivottavasti jatkuu myös Aakustin palstoilla. Kirjoittakaa omia kannanottojaan mikä voisi olla savolaisten ikioma tehtävä suomalaisen maabrändin rakentamisesssa. Jorma Ollilan johtaman maabrändityöryhmän raportti, lyhennelmä ja tiivistelmä ovat luettavissa netissä. Eila Ollikainen Aikamoinen aikamatka Kauppakadulle Kirjakauppojen uutuuspöydillä komeilee juuri nyt Kuopion kaupunkikuvaan liittyvä teos: loppukesällä ilmestynyt Meijerin nurkalla. Alaotsikkona on Kauppakadun lapset kertovat. Sen ovat toimittaneet Maija Metsämäki, Aila Huttunen ja Mikko Metsämäki - kaksi ensin mainittua itsekin Kauppakadun lapsia. He ovat koonneet 40 kirjoittajan tekstit kirjaksi ja varustaneet ne kuvin. Kuva-aarteiston he ovat saaneet kotialbumeista ja Kuopion kulttuurihistoriallisesta museosta. Tuloksena on lähes 150-sivuinen historiikki. Kauppakadun lapset esittelevät omaa kotikatuaan, sen alapäätä satamasta lähes kirkonmäelle ja elämää meijerin nurkilla sellaisena kuin se on säilynyt heidän muistissaan ja mielikuvissaan luvuilta tähän päivään. Kertojien mukana kotikäynneile Nyt kuopiolainen lukija pääsee kertojien mukana aikamatkalle kotikaupunkinsa satamasta torille johtavalle pääväylälle Kauppakadulle, sen pihoihin ja taloihin. Ja millaiselle matkalle! Hän voi sukeltaa portista Kauppakatu 9:n nurmikkoiselle pihalle, seurata tomaattien kypsymistä talon seinustalla ja kuunnella tuulen suhinaa pihan koivuissa; ne olivat isoja ja niitä oli yksitoista. Avoimesta ikkunasta kuuluu ehkä pianonsoittoa. Aikamatkaaja voi piipahtaa myös naapuritalossa, jonka tallissa pidettiin sota-aikana kahta lihotussikaa ja jossa Tuomiston setä teki keittiössä syksyisin verimakkaroita ja tarjosi niitä halukkaille. Tai kipaista pikkuasiakkaan kanssa Alma ja Alina Airaksisen sekatavarakauppaan ostamaan hilikulla hiivaa. Tai hän voi katsella, kuinka 13-vuotias kepsakkajalakanen juoksutyttö pehmeänahkainen salkku kainalossa toimittelee asioita ensimmäisessä kesätyöpaikassaan. Lasse Turunen kertoo, miten Natte Fagerlund ja hän kolistelivat raskaat, rautapyöräiset käsikärryt mukanaan laivojen tuloaikoina satamaan ja tarjosivat ansaitsemismielessä kuljetusapua torille meneville ja miten otti voimille työntää kahden perunasäkin lastia pitkin mukulakivistä Kauppakatua ylös torille. Hän tietää niin ikään, että Kauppakatu 4:ssä oli 1900-luvun alkupuolella hänen ukkinsa sekatavarakauppa, jonka kyltissä luki: Ruutia ja dynamiittia Aug. Turunen. Kauppakatu oli nimensä veroinen Lukijalle selviää, että Kauppakatu oli todella kauppakatu. Jokaisesta talosta löytyi suurempi tai pienempi liikeyritys, ja lisäksi kadun alapäässä tai sen tuntumassa olivat Kuopion Osuusmeijeri, Pohjois-Savon Rautakauppa ja Kesko. 32 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n18 Näin kuvaa Marjatta Korhonen (o.s.toivanen) isoisänsä perustamaa puusepänliikettä, jonka toimintaa jatkoivat tämän viisi poikaa: Verstas oli iso ja siellä oli jokaisella veljellä oma kloosi eli työtila sekä omissa pientyökaluissaan omat puumerkit. Isäni, jonka nimi oli Veikko, puumerkki oli W. --verstaalla tehtiin pääasiassa huonekaluja: pöytiä, tuoleja, kaappeja ja senkkejä. Kalusteita vietiin laivalla myös Viipuriin ja Pietariin--. Kirjan luvussa Nimensä veroinen Kauppakatu on katunumero numerolta lueteltu ne liikeyritykset, jotka olivat antamassa kadulle kauppakadun leiman. Ne on myös valokuvattu talo talolta. Elämänmakuinen ja -täyteinen katu Kaikkinensa katu kortteleineen oli täynnä elämää. Ihmiset voivat toimittaa asiansa kotinurkilla tutuissa liikkeissä. Näin se antoi asukkailleen turvallisuutta, sota-ajoistakin huolimatta. Ihmiset tunsivat toisensa, ovet olivat avoinna, ja kaikista lapsista pidettiin huolta. Yhteisöllisyys vallitsi. Esimerkiksi alueen pyhäkoululaiset täyttivät sunnuntaiaamuisin Snellmaninkatu 24:ssä sijaitsevan Vapaakirkon salin. Yhdessä tehtiin myös retkiä vaikkapa Puijolle ja osallistuttiin heinätalkoisiin. Monista teksteistä avautuu niin ikään tietynlainen arvomaailma. Aila Huttunen (vas.), Mikko Metsämäki ja Maija Metsämäki kirjan julkistamistilaisuudessa. Kuva oik. Kirjan julkistaminen sai liikkeelle runsaasti Kauppakadulla vaikuttaneita kuten vas. meijerin johtajana toimineen Aimo Erholan luku ja 1970-luvun alku olivat maaltamuuton, peltojen paketoinnin ja yhteiskunnallisen murroksen aikaa. Perhe- ja sukutraditio alkoivat niin ikään murtua. Kaikki tämä mullisti kaupunkikuvaa ja elämää; jälki näkyi myös Kauppakadun alapäässä luvun lukija voi vain ihmetellä puolessa vuosisadassa tapahtunutta muutosta, niin toinen on nykyinen Kauppakatu. Meijerin nurkalla sidostuu vahvasti nykykirjallisuuteen, jossa jatkuu 1990-luvulla alkanut henkilökohtaisten tekstien tuntuva juonne. Todet tarinat näyttävät kiinnostavan sekä kirjoittajia että lukijoita. Muistelmilla, historiikeilla ja elämäkerroilla on kysyntää. Meijeri nurkalla houkuttaa lukijansa muistelemaan. Samalla se antaa hänelle mahdollisuuden myötäkokemiseen ja kokemusten vertaamiseen. Kuopiolaisen lukijan se ankkuroi vahvemmin kotikaupunkiinsa. Kuopio onkin paikka, jossa eri aikojen historiallinen ja kulttuurinen vaikutus kerrostuu. Helka Nurmi Ylä-Savon Seura on valinnut 23. Piällysmieheksi piispa Arsenin, siviilinimeltään Jorma Heikkisen Lapinlahden Pajujärveltä. Valinnan perusteluina olivat lämmin kotiseuturakkaus ja syvä hengellinen työ. Hän on syntynyt 1957 Pajujärven Koivuharjussa, opiskeli Kuopion pappisseminaarissa ja Leningradin hengellisessä akatemiassa. Hän työskenteli Valamon Tuiskis! Tyrmynniemi Porovedellä on ehkä hieman outo paikannimi. Joitakin tyrmyjä Suomesta löytyy. Mikä on tyrmy? Tyrmytä on rinnakkaismuoto verbeille tormata, tupruta, törmätä. Christfrid Gananderin sanakirjan mukaan sanat merkitsevät mm. myrskytä, tupruta, tuiskuta, tuprahtaa, pulpahtaa, syöksyä. Tormottaa esiintyy myös merkityksessä touhottaa, kulkea kiireesti ja tyrmytä, vuotaa, pursuta, kääntää nurin. Joutsenosta tunnetaan mm. paikannimet Tyrmi, Tyrmisenkylä jo luvulta, ja Kauko Pirinen mainitsee sukunimen Tyrminen v:lta 1614 Tavinsalmelta. Piispa Arseni Ylä-Savon piällysmieheksi luostarin apulaisjohtajana ja v nimitettiin ortodoksisen kirkkokunnan apulaispiispaksi. Muutamia vuosia sitten hän osti käytöstä jääneen Pajujärven koulun, jota on kunnostanut kulttuurikäyttöön. Pajujärvellä on järjestetty taidenäyttelyjä, mm. viime kesänä yläsavolaisten taiteilijoiden näyttely, josta Arseni lahjoitti taideteoksia myytäväksi Itä-Suomen yliopiston varainkeräyksen hyväksi. Arseni on tunnustettu ikonimaalari ja ikonografian asiantuntija. Ylä-Savon Seura toimii pääkaupunkiseudulle muuttaneiden yläsavolaisten ja heidän perillistensä yhdyssiteenä, puheenjohtajana Kaija Pulli. Seuran 40-vuotisjuhla pidetään vuosikokouksen yhteydessä. On esitetty, että nimet olisivat skandinaavista lainaa nimistä Tyrni, Thyrner. On nimittäin ollut mahdollista n:n muuttuminen m:ksi. On myös arveltu koko sanapesueen olevan peräisin ruotsin sanoista törna, törn kierre. Savossa on muinoin tunnettu tyrmä myös merkityksessä tiheä metsikkö, kaislikko sekä tirma tarkoittaen kumparetta ja rantajyrkännettä. Kun Tyrmynniemi sijaitsee veden äärellä, saattaisi lähtökohdaksi sopia yhtä hyvin myrsky kuin myös tyrmä tai törmä. Tyrmyllä näytäkse olevan useita mutta lähimerkityksisiä tarkoitteita. Jotakin tyrmäävää niihin kuitenkin sisältyy. Risto Jääskeläinen 34 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n19 Joulujuhla Sanat: Irja Turunen Sävel: Virsi 21 Taivaalla tuikkii tähtöset soi joulun kellot herttaiset tuo suuren juhlan tullessaan tunnetta tulvii tunnelmaan. Nyt riemulauluun yhtykää ja Jeesus lasta kiittäkää vuoteena oljet halvat on seimessä lapsi verraton. Hellästi sykkii sydän nyt on joulun lapsi syntynyt Hän Vapahtaja maailman suo meille juhlan oikean. On kuusen oksat hentoiset koristeet sievät kaunoiset tähti luo latvaan vihreään tuiketta aaton hämärään. Kynttilän liekki lämmittää mieleni jouluun virittää lapsosten silmät kirkkaana odottaa lahjaa hartaana. Nyt joulujuhlaa viettämään hyvyyttä virtaa elämään saan joulurauhan sydämeen iloa iltaan hämyiseen. Nilsiässä oli talvella 1866 alkamassa ankara kuolemantanssi, jonka vertaista uhrien määrässä joudutaan etsimään 1600-luvun lopun suurilta kuolonvuosilta luvun alkupuoli oli ollut suhteellisen rauhallista aikaa ja maattoman väestön määrä oli kasvanut tuntuvasti. Talouden perusteet olivat kuitenkin alkaneet hitaasti muuttua ja käynnistyi ensimmäinen todellinen rakennemuutos. Aavistuksenomaiset liberalistiset tuulahdukset saapuivat syrjäiseen Suomeenkin. Puun arvostus alkoi kohota ja valtiovalta alkoi voimallisesti rajoittaa kaskeamista. Yhteiskunta oli perin juurin agraarinen ja vain muutama prosentti ihmisistä asui kaupungeissa. Merkantilistisessa yhteisössä palveluspakko sitoi tehokkaasti turpeeseen ja ahtaassa sääty-yhteiskunnassa kaikilla oli paikkansa. Maatalouden merkitys autonomian ajan kansantalouden kannalta oli aivan ensiarvoista ja koko talous eli ja hengitti tai huohotti viljan satomäärien tahdissa. Koko 1800-luvun aikana ei pystytty saavuttamaan viljaomavaraisuutta vaan turvauduttiin tuontiin. Halpa venäläinen vilja aiheutti ristiriitoja laskiessaan hintoja. Senaatin talousosaston varapuheenjohtaja C. E. Mannerheim vastusti 1821 soiden kuivatusta, koska hän epäili viljelyalan kasvavan liikaa ja aiheuttavan viljan hinnan laskua. Minusta näyttää Suomessa jo viljellyn maa-alan täysin vastaavan tarvetta, jopa menevän sen ylikin. Samassa suhteessa kun väestö lisääntyy, laajenee maanviljelys itsestään, ilman keinotekoisia yleisiä toimenpiteitä. Näin ei kuitenkaan ollut elävässä elämässä vaan Viipurin, Oulun ja Kuopion läänit olivat pysyvästi alituotantoalueita, joille jouduttiin hankkimaan aivan tavanmukaisesti neljännes leipäviljasta tuonnin avulla. Osalla alueista aivan normaaleinakin vuosina viisi prosenttia väestöstä joutui turvautumaan hätäravintoon. Tuo- Suuret nälkävuodet Nilsiässä 1860-luvulla arkistotietojen valossa Puhtaus miehen tappaa tantosuunnan muuttaminen karjatalouden suuntaan oli tuskallisen hidasta joskin voin kysyntä Pietarin alueelle oli oivallinen kannustin. Lääketiede omissa uskomuksissaan Lääketieteessä oli vielä voimassa Kreikasta jo pari tuhatta vuotta vanha humoraalipatologia vaikkakin se jo veteli viimeisiään oppisuuntana. Tässä opissa melkein kaikki taudit sälytettiin liiallisen liman niskoille ja sairautta aiheuttavan liman poistaminen veren mukana suonta iskemällä oli jos mikä järjenmukaista hoitoa. Nilsiän pitäjä kuului nälkävuosina Iisalmen lääkäripiiriin, jossa oli asukkaita yli ja yksi piirilääkäri. Hänen mahdollisuutensa selvitä tilanteesta olivat auttamattoman heikot. Perimätieto kertookin, ettei tauteja osattu lääkitä tai parantaa, täytyi katsoa vain ja kärsiä ja kuollakin. Ahtaissa savutuvissa ei siisteys ollut hyvin korkealla tärkeysjärjestyksessä ja ainakin Mikkelissä päin oli sananlaskukin: Puhtaus miehen tappaa. Söivätkö nilsiäläiset heiniä? Talvella 1866 Kuopiossa ilmestyvä sanomalehti Tapio kirjoitti kotomaalta - palstallaan, että nälänhätä on Kiuruvedellä jo niin suurta, että he syövät vedessä keittämiään heiniä. Artikkeli oli kantautunut venäläisen kenraalikuvernööri Platon Rokassovskin korviin ja hän vaati selvittämään asian todenperäisyyttä. Vastauskirjeestä selviää, että kuvernööri Samuel Antell oli määrännyt kruununvouti August Johnsonin Iisalmen kihlakunnasta selvittämään tilannetta. Tietoja nälkään nääntyneistä tai pakkaseen kuolleista kerjäläisvaeltajista ei voitu vahvistaa. Kuopion rovastikunnassa ei liioin ollut kyseistä tietoa. Hätääkin suurempia olivat huudot ja jeremiadit Kuvernööri Antell ilmoitti lähettäneensä puhdasta rahaa ja viljaa köyhäinhoidon tarpeisiin. Viranomaisten selvityksiä on syytä uskoa ja luottaa, ettei nilsiäläistenkään tarvinnut vielä heiniä syödä. Lyhyesti hallinnosta Suomen Sodan ja Haminan rauhan jälkeen olot olivat rauhoittuneet ja Suomi siirtynyt Venäjän osaksi. Hallitsijana oli nälkävuosien aikaan keisari Aleksanteri II. Suomen asiat keisarille esitteli Pietarissa pysyvästi oleva ministerivaltiosihteeri. Suomessa ylin päätösvalta kuului kenraalikuvernöörille. Seuraavana hallinnollisena portaana olivat lääniensä kuvernöörit, joita oli vuoden 1831 lääniuudistuksen jälkeen kahdeksan. Kuopion läänin kuvernöörinä oli vuoteen 1866 asti Samuel Henrik Antell, joka tällöin nimitettiin senaattoriksi ja tilalle tuli Johan August von Essen. Jälkimaailma on pitänyt häntä hallintokokemuksen puutteen vuoksi varovaisena ja sen vuoksi heikkona kuvernöörinä. Paikallinen hallinto oli Nilsiän osalta järjestelty niin, että se kuului Idensalmen, nykyisen Iisalmen, kihlakuntaan ja Idensalmen lääkäripiiriin, mutta kirkollisesti Nilsiä kuului Kuopion rovastikuntaan. Käytännössä paikallinen hallinto oli Venäjän vallan alkaessa jatkunut samanlaisena kuin Ruotsin vallan aikana. Tärkein elin oli pitäjänkokous johon osallistuivat säätyläiset ja talolliset. 36 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/\n20 Iisalmen kihlakuntaan kuului, yhtenä neljästä, Nilsiän nimismiespiiri, jonka nimismiehenä oli tuolloin Viktor Fabian Aschan. Väestön kasvusta Suomen väkimäärä kasvoi ripeästi ja 1800-luvuilla. Edellisten vuosisatojen rauhattomuus laimeni ja loi edellytykset jatkuvalle väestönkasvulle. Maatalouden tuotantosuunnan hitaasti kääntyessä karjatalouden suuntaan sekä kaskeamisen mahdollisuuksien vähetessä aiemmin kaskityöläisinä elantonsa hankkineiden maattomien, loisiksi kutsuttujen, työnsaantimahdollisuudet olennaisesti heikkenivät. Syntyi suuri rakennetyöttömien joukko. Tämän alityöllistetyn ja ajoittain köyhäinhoidon varassa elävän kansanosan asema muodostui kipeäksi sosiaaliseksi ongelmaksi vuosikymmeniksi. Tilanne helpottui hyvin hitaasti teollisuuden työvoimatarpeen kasvaessa ja osittain myös maastamuuton seurauksena. Tilanteesta yleensä. Väestöstä enemmän kuin neljä viidennestä sai tavalla tai toisella elantonsa maataloudesta. Suomea olivat koetelleet huonojen säiden aiheuttamat heikot sadot jo 1850-luvulla ja tilanne paheni 1860-luvun aikana. Tutkimusten mukaan viljan puute saatiin korvattua tuonnilla aina vuoteen 1867 asti, jolloin tilanne huononi. Viljasadon on arvioitu jääneen 60%:iin normaalisadosta ja tuonnin määräkin aleni edellisten vuosien tasosta. Huonojen satojen ja jatkuvan viljantuonnin takia sekä valtio että talolliset olivat velkaantuneet pahoin ja pakkohuutokaupat pilkkahinnoin olivat tavallisia. Valtion ja pitäjien viljamakasiinit oli lainattu tyhjiin. Jos ei ole niin täytyy lainata päätteli myös J. W. Snellman. Hän saikin neuvoteltua huomattavan lainan valtiolle. Sen määrä jälkikäteen arvioiden oli aivan liian pieni. Viljan hinnatkin olivat nousseet sillä kato ei ollut pelkästään suomalaisten murhe. Toimituksetkin viivästyivät ja osa viljalaivoista jäi jäiden vangiksi. Hätäviljaa kuitenkin saatiin maahan vaikeuksista huolimatta, mutta sitä ei jaettu kansalle ilmaiseksi, Snellman pelkäsi kuollakseen tilannetta, jossa kansa passiivisena odottaa apua. kyllä isäkeisari ruokkii uskolliset alamaisensa. Yhteisen kansan vanhoilliset ja jäykät kaikkeen uuteen epäluuloiset asenteet haittasivat tiedon jakamista hätäravinnon ominaisuuksista. Kajaanin piirilääkäri Lönnrotin vuosia kestänyt tiedotustoiminta jäkäläleivän käyttökelpoisuudesta valui hukkaan. Väestön kouluttaminen luonnontuotteiden kuten marjojen ja sienien käyttöön jäi vaikutukseltaan vähäiseksi. Lääkäripalvelut ja sairaanhoito Kuten edellä on jo käynyt ilmi niin Nilsiä kuului nälkävuosien aikana Iisalmen lääkäripiiriin, jossa oli asukkaita noin ja lääkäreitä vain yksi, Wilhelm Gabriel Poppius. Hänelle tosin lähetettiin avuksi kirurgian kandidaatti Lindqvist hädän alkaessa kasvaa. Iisalmen lääkäripiirin rokottajana toimi alkaen Kristina Laurentia Piponius. Kylillä toimi runsaasti lapsenpäästäjiä ja monen sortin kansanparantajia. Apteekkipalveluja nilsiäläiset saivat Kuopion lisäksi Iisalmesta J. E. Bergmanin apteekista. Nilsiäläisten iloksi vuonna 1869 Bergman perusti Nilsiään haaraapteekin, jonka hoitajaksi tuli proviisori Carl Abiel Chydenius. Kuopiossa toimi lääninsairaala, jonka potilasmääristä on tietoa vuodelta Tällöin sairaalaosastolla oli hoidettu 574 potilasta ja kuppaosastolla 474 potilasta. Vankisairaalassa oli hoidettu 46 potilasta. Piirilääkärin raportista käy edelleen selville, että Lapinlahdelle oli Nerkoon kanavatyömaalle perustettu kolme väliaikaista sairaalaa kulkutautipotilaille. Myöskin Iisalmeen oli perustettu väliaikainen sairaala. Suurin osa potilaista kuoli kotonaan mutta myös köyhäinmajoihin kerääntyi hirmuisesti potilaita. Omaiset toivat ja jos ei sopinut sisälle, niin jättivät vaikka lumeen, säästyipähän edes arkkurahat, kertoo perimätieto. Sotkamon piirilääkäri oli saanut ihmettelevän kirjeen paikalliselta papilta, kun köyhäinmajasta tuotiin yhä kiihtyvään tahtiin vainajia multiin pantaviksi. Piirilääkäri raportoi kauhistuneena köyhäinmajan tilanahtaudesta sekä nälkäkuurista, jolla ei koirakaan elä eikä sotkamolainen senkään vertaa. Köyhäinhoidosta ja vähän muustakin Snellmanin malli työhuoneista epäonnistui jokseenkin totaalisesti koska näihin köyhäintaloihin sulloutui aivan liian paljon väkeä niukan leivän toivossa. Lääkintöhallitukseen tulvi tietoja siitä kuinka surkeassa tilassa ihmiset niissä olivat. Jaloillaan pysyvät puuhasivat mitä jaksoivat mm. survoivat olkia leivän jatkeeksi. Ainoa menestysartikkeli oli ruumisarkut, joskaan niistäkään ei tullut vientiartikkelia. Hätätyömaiden perustaminen ei ollut sen parempi ratkaisu, sillä niihin tulvi aivan mahdottomasti väkeä työn ja niukan leivän toivossa. Ahtaus, likaisuus ja tietämättömyys tartuntamekanismeista sai kulkutaudit puhkeamaan nälkiintyneessä joukossa. Nilsiän pitäjänkokous käsitteli syyskuussa 1862 kruununvoudilta tullutta aloitetta järjestää työtä maattomalle väestölle. Pitäjänkokous totesi, ettei talollisilla ole mahdollisuuksia tähän, mutta jospa Korkea Kruunu kustantaisi teiden rakentamista ja vanhojen korjausta. Jos lainaa saataisiin, niin ne joiden ei tarvitsisi sitä syömiseen käyttää, teettäisivät maanparannustöitä kuten suon vedättämistä pelloille ja ojien kaivua. Ketruuksien ja ajokalujen teettämistä ei pidetty soveliaana, koska aiemman kokemuksen perusteella niistä ei huutokaupassa jäänyt työpalkkaa. Kerjäläiset tulee auttaa omassa kinkeripiirissä niin, etteivät kierrä koko pitäjää saati lähtisi kauemmaksikin. Toinen Nilsiän pitäjänkokouksen pöytäkirja päivämäärältä kertoo jo tilanteesta suomeksi sillä pitäjänkokouksen puheenjohtajana toimi Juho Kustaa Snellman. Hän oli kirkkoherran viransijainen..pitäjänkokous valitsee köyhäinhoitotoimikunnan esimiehen Lassi Laitisen laatimaan esityksen valtiovallalle, jotta vuosien 1856,1857,1858 ja 1859 viljalainojen perintä keskeytettäisiin koska ne ovat johtaneet pakkohuutokauppoihin Laitiselle luvattiin 10 hopeakopeekan korvaus savulta tai mökiltä. Anomus ei johtanut myönteiseen tulokseen. Talolliset olivat köyhtyneet, ja kun valtio ei myöntynyt maksujen siirtoon taloja joutui runsaasti pakkohuutokauppaan ja tuli pilkkahinnalla. Tavallinen rahvas ei taloja ostellut, koska sillä ei ollut rahaa edes jauhojen ostoon. Kerjäläistulva rysähti liikkeelle. Köyhien hoitaminen omissa kinkeripiireissä ei onnistunut, vaan kerjäläisistä alkoi tulvia tietoa eri puolilta maata. Virallinen Lehti : Parikkalasta todetaan, että jo on ala-karjalan kerjäläisiä tänne ilmaantunut suuret summat, ripeitä miehiä ja vaimoja sekä lapsia. He tahtovat syödä omalla luvallansa ylös kaikki paikat, joissa vielä jotain syötävää olisi. Kuolleisuus Keski-ikä 1860-luvun puolessa välissä oli nykypäiviin verrattuna varsin alhainen 38 AAKUSTI 4/2010 AAKUSTI 4/