Mistä bonsain voi tehdä (Sivu 1) - Yleistä bonsaista - bonsaifi.net\nMistä bonsain voi tehdä\nbonsaifi.net » Yleistä bonsaista » Mistä bonsain voi tehdä\nViestejä [ 11 ]\n1 Aiheen lähettäjä: Tietäjä 22.07.2011 17:31:19\nAihe: Mistä bonsain voi tehdä\nMoikka, tuli tossa ostettua tollainen pieni bonsai ja ajattelin että vois tehä lisää. Oisko kenelläkään sellaista tietoa että mistä kaikista Suomen norm puista vaikka vois tehä bonsain? Vastauksia toivon nopeasti!\nYksi Bonsai On Miljoonan Bonsain Alku...\n2 Vastauksen lähettäjä: Tietäjä 22.07.2011 17:32:23\nVs: Mistä bonsain voi tehdä\nVarmaan joku teistä tietää , ois kiva kasvattaa lisää. Jos edes Suomen puista voi tehdä.\n3 Vastauksen lähettäjä: nimetön 22.07.2011 18:56:52\nmänty, kuusi, lehtikuusi, vaahtera, tammi...\n4 Vastauksen lähettäjä: Zaapo 22.07.2011 19:10:05 Viimeksi muokannut Zaapo (22.07.2011 19:11:07)\nKysyit tuota kysymystä Hoito -osiossa, tässä vastaus:\nBonsainhan voi tehdä kaikista lajeista, jotka ovat monivuotisia ja joilla on puinen runko. Suomalaisista lajeista kannattaa varmaan aluksi kokeilla pajua, koska kasvaa nopeasti ja sitä ei ole kovin helppo tappaa varsinkaan liialla kastelulla. Mutta jos haluat heti lähteä hifistelemään, niin kokeile vaikka ostaa jostain kataja ja leikellä sitä. Sitten tietenkin voit ostaa suoraan esim. Viherpajasta mallsain, mikä on sellainen valmiiksi muotoiltu puu. Ne tosin ovat ns. massatuotantoa, eivätkä eettisistä tahi esteettisitä syistä suositeltavia, joten kannattaa rohkeasti aloittaa ostamalla vaikka joku kataja kaupasta ja sitten yrittää pitää se hengissä(äläkä luovuta kun tapat sen, niin käy aina ekalle puulle )\n5 Vastauksen lähettäjä: Tietäjä 23.07.2011 14:00:15\nKiitos Zaapo ja nimetön!\nMutta eihän noita puita minusta voi sisällä Omassa huoneessa kasvattaa tai Olohuoneessa. Vai voiko\nMinusta ne ainakin "Viihtyvät" paljon paremmin Ulkona kuin Sisällä\nKai sitten pitää hankkia toinen bonsai kokoelmaan joka on vasta alussa!\n6 Vastauksen lähettäjä: Alex_someone 23.07.2011 15:42:17\nTietäjä osta mango ja ota siitä ne siemenet. Oon tehny vesimeloonille samalla tavalla. Toivottavasti toimii\n(Luin viestisi siemeniä kylvämässä foorumilta)\nBonsaita ei kasvateta hetkessä, vaan siihen menee vuosia...\n7 Vastauksen lähettäjä: nimetön 23.07.2011 15:43:14\nei tietenkään voi suomalaisista lajeista kasvatetaan ulkobonsai. jos haluat sisäbonsain niin pitää valita trooppisia ja subtrooppisia lajeja esim. fiikukset, granaattiomena, sitrukset jne.\n8 Vastauksen lähettäjä: nimetön 23.07.2011 15:46:36\nalex, montako siementä löysit mangostasi? niissä on vain yksi siemen. tarkoitiko jotain muuta hedelmää vai kirjoititko siemenen vahingossa monikkoon mangossa on aika suuret lehdet niin se ei välttämättä ole ykkösvaihtoehto bonsaiksi mutta kaikkea voi kokeilla.\n9 Vastauksen lähettäjä: Alex_someone 23.07.2011 15:48:18\nEn tullu ajatelleeks, että siinä on yks siemen.\n10 Vastauksen lähettäjä: Alex_someone 23.07.2011 15:49:20 Viimeksi muokannut Alex_someone (23.07.2011 15:53:35)\nNimetön käys muuten kattoo yhen mun aiheista. Toivottavasti tiiät kysymyksistä jtn.\n11 Vastauksen lähettäjä: Alex_someone 23.07.2011 15:52:58\nhttp://www.bonsaifi.net/keskustelu/view … hp?id=1043


Hallintatunnusten haasteet voi kohdata – katsaus ratkaisuun nimeltä Privileged Account Management | Nixu Cybersecurity.\nDecember 31, 2014 at 10:30\nTietomurto näytti, kuinka mittavat seuraukset voivat olla, kun vihamielinen taho saa haltuunsa yrityksen hallintatunnuksia. Sonyyn murtautuneet saivat käsiinsä käytännössä kaiken, mitä Sonyn sisäverkossa oli aina työntekijöiden palkkatiedoista tulevien elokuvien käsikirjoituksiin ja ylimmän johdon sähköposteihin.\nParemmalla hallintatunnusten hallinnalla vahinkojen laajuutta olisi voitu rajoittaa huomattavasti, vaikka murtautujat olisivatkin onnistuneet pääsemään Sonyn sisäverkkoon.\nHallintatunnuksilla tarkoitetaan järjestelmien ylläpidossa ja hallinnoinnissa tarvittavia tunnuksia, esimerkiksi järjestelmän ylläpitäjän tunnukset (administrator- ja root-tunnukset).\nHallintatunnuksiin liittyvät riskit syntyvät kahdesta tekijästä; tunnuksilla on normaalia enemmän oikeuksia, usein täydet administrator-tason oikeudet sekä tunnusten hallinnointiin liittyy usein epäselvyyksiä. Vaikka hallintatunnusten väärinkäyttö on tunnettu riski, niiden hallinnointiin kiinnitetään usein vähemmän huomiota kuin ns. normaaleihin käyttäjätunnuksiin.\nHallintatunnusten hyvä hallinnointi on entistä tärkeämpää nykyisissä ympäristöissä, joissa yhden tunnuksen taakse keskittyy entistä enemmän valtaa (virtualisointi ja pilvipalvelut). Joissakin tapauksissa yhdellä tunnuksella voi olla oikeudet käytännössä koko organisaation infraan.\nTämänvuotisen Verizonin Data Breach Investigations 2014 -raportin mukaan vuoden 2013 aikana tehdyistä tietomurroista 8% tehtiin organisaation sisäisiä tunnuksia väärinkäyttäen. Kaikkein yleisin tapa murtautua organisaation verkkoon oli käyttää varastettuja ja/tai hakkeroituja käyttäjätunnuksia. Samasta raportista ilmenee, että 88 %:ssa murroista, joissa on ollut osallisena organisaation omia työntekijöitä, on käytetty hyväksi hallintatunnuksia.\nHallintatunnuksien käyttöön liittyy useita yleisiä ongelmia:\n* Tunnuksen eivät ole tarpeen tullen oikeiden henkilöiden saatavilla\n* Tunnuksilla on tarpeettomia oikeuksia\n* Samalla tunnuksella on useita käytättäjiä, kaikkia käyttäjiä ei välttämättä edes tiedetä\n* Hallintatunnusten salasanoja vaihdetaan huomattavasti harvemmin kuin peruskäyttäjätunnusten. Joskus salasanoja ei vaihdeta lainkaan\n* Hallintatunnusten huono jäljitettävyys: on erittäin haastavaa – joskus jopa mahdotonta – selvittää, kuka hallintatunnusta on käyttänyt, ja mitä kaikkea tunnuksella on tehty\nMiten ongelmat voidaan ratkaista?\nHallintatunnuksiin liittyvät ongelmat voidaan ratkaista PAM- (Privileged Account Management) tai PIM- (Privileged Identity Management) tuotteilla. Ratkaisulle ei ole vakiintunutta termiä, joten käytössä on useampia lyhenteitä, kuten PAM, PIM tai PxM.\nNykyisin näitä tuotteita, hieman eri vivahtein, on markkinoilla useita. Yksinkertaistaen ko. tuotteet voivat ottaa hallintaan tunnukset, jotka jäävät perinteisen käyttöoikeuksien ja pääsynhallintajärjestelmän (IDM) ulkopuolelle.\nPAM-järjestelmässä on paljon samaa kuin IDM-järjestelmissä: IDM:ssä luodaan identiteettejä ja myönnetään identiteetille valtuutuksia ja rooleja, kun taas PAM:ssä hallitaan jo olemassa olevia tunnuksia ja kontrolloidaan usean eri käyttäjän pääsyä ko. tunnuksiin. PAM-tuotteilla hallinnoitavia tunnuksia voivat olla mm:\n* käyttöjärjestelmätason admin- ja root- tunnukset\n* tietokanta-, sovellus- ja palvelutunnukset\n* laitetunnukset, kuten tietoliikennelaitteiden hallintatunnukset.\n* sosiaalisen median tunnukset, kuten yrityksen yhteiskäyttöisen Twitter-tilin tai blogin hallinnointitunnukset tai esimerkiksi julkaisujärjestelmän ylläpitotunnukset\nPAM-järjestelmän avulla hallintatunnusten väärinkäyttö hankaloituu tietomurron sattuessa olennaisesti, ja haitan laajuus rajoittuu huomattavasti.\nJärjestelmän avulla halutut hallintatunnukset ja kohdejärjestelmät otetaan hallintaan. Järjestelmä tarjoaa loppukäyttäjälle käyttöliittymän, jonka kautta hän saa halutun tunnuksen käyttöönsä. Käyttöliittymä voidaan tarvittaessa suojata vahvalla tunnistautumisella ja näin parantaa tietoturvaa edelleen.\nHallintatunnuksille ja kohdejärjestelmille voidaan määritellä erilaisia työnkulkuja ja käytettäviä politiikkoja, joiden avulla loppukäyttäjän pääsyä järjestelmiin voidaan hallita joustavasti. Järjestelmä voidaan konfiguroida vaihtamaan kohdejärjestelmän/tunnuksen salasana määräajoin tai vaikkapa jokaisen käyttökerran jälkeen.\nLoppukäyttäjä voidaan myös ohjata kohdepalvelimelle suoraan käyttöliittymästä niin, ettei loppukäyttäjä näe kohdepalvelimen salasanaa missään vaiheessa. Kun loppukäyttäjä ei saa missään vaiheessa tietää hallintatunnuksen salasanaa, hän ei voi edes vahingossa luovuttaa salasanaa hyökkääjälle.\nPAM-järjestelmä tekee hallintatunnuksista myös täydellisen jäljitettäviä. Järjestelmästä saadaan järjestelmä- ja/tai tunnuskohtaisia raportteja käytöstä, näin nähdään kuka on käyttänyt mitäkin tunnusta ja millä koneella.\nMitä uutta PAM-järjestelmä mahdollistaa?\nKattavat integraatiot auttavat tekemään uudenlaisia automaatioita tunnustenhallintaan. PAM-järjestelmä voidaan integroida olemassa olevaan SIEM-järjestelmään jolloin saadaan hyökkäyksen sattuessa esimerkiksi automaattisesti vaihdettua hallintatunnusten salasanat hyökkäyksen kohdepalvelimilla.\nKorotetun tietoturvan kohteisiin voidaan rakentaa kirjautuminen kohdepalvelimelle hyppykoneen kautta niin että käyttäjä ei missään vaiheessa saa selville kohdepalvelimen salasanaa. Tarvittaessa käyttäjän istunto voidaan myös nauhoittaa, jolloin käyttäjän jokainen liike palvelimella voidaan myöhemmin todentaa.\nPAM-järjestelmän avulla voidaan vastata lisäksi esimerkiksi maksukorttialan PCI DSS -standardin vaatimuksiin.\nPrivileged Account Management – Why is it Gartner’s #1 security project for 2018?\nGartner has listed the 10 most important security projects that CISOs should focus on in 2018 to reduce risk and make a large impact on the business. Privileged account management (PAM) made it to the top, which was a well-deserved victory for future cybersecurity.\nSeptember 14, 2018 at 08:45\nDigitalisaatio muuttaa toimialoja ja yrityksiä kaikkialla maailmassa. Ihmiset ovat alkaneet huomata, että henkilötietojen hallinnassa on kasvavia ongelmia. Konsulteilla onkin tarjolla identiteetin- ja pääsynhallinnan (IAM) etenemissuunnitelmia eli roadmapeja monenlaisille yrityksille ja julkiselle sektorille. Mitä IAM-roadmapit oikeasti ovat ja miksi yritykset tarvitsevat niitä?\nOctober 11, 2019 at 13:09


Viinihullun päiväkirja: joulukuuta 2013\nRypäleet: Carménère (92%), Syrah (5%), Petit Verdot (3%)\nHinta arviointihetkellä: 95,70e (Syyskuu 2013, Alko, erikoisvalikoima)\nHinta nyt: 96,30e (Helmikuu 2014, Alko, erikoisvalikoima)\nNo niin, näyttää pahasti siltä, että vuoden 2013 viimeiseksi julkaistuksi arvioksi meikäläisen osalta jää chileläisen Errázuriz-talon "ikoni"-Carménère, Kai. Lupaan heti aluksi juhlallisesti, etten arvostelussa kirjoita ensimmäistäkään huonoa "ei Kai" -läppää tai muuta vastaavaa.\nSyyskuisessa Mikä viini -tapahtumassa tuli testattua kolme Errázurizin ikoniviiniä – tarjolla niitä oli peräti neljä erilaista. Yksi niistä – Don Maximiano Founder's Reserve – jäi testaamati, koska olin maistanut kyseisen viinin jo aikaisemmin ja todennut, ettei se kykene ylläpitämään mielenkiintoani uutta lasillista varten. Samassa arvostelussa myös tilitin turhautumistani uuden maailman (lähinnä chileläisten) ikoniviinien naurettavuutta: tehdään superkonsentroituneita jättiläisviinejä, lillutellaan niitä vuosi pari uudessa tammessa ja lätkäistään päälle hintalappu akselilta viisi kymppiä viiva satanen. Tasapainosta ei ole tietoakaan ja vaikka viinit saattavat kestää vuosikymmenenkin varastoimista, ne harvoin kehittyvät yhtään mihinkään. Odotukseni eivät ole korkealla näiden Errázurizin superviinien suhteen, mikä lienee vain hyvä, sillä pessimisti ei pety!\nKai on valmistettu Aconcaguan laaksossa sijaitsevan, vuosien 1992 ja 1993 välillä istutetun Max-viinitarhan köynnöksien käsinpoimituista rypäleistä. Viiniä maseroitiin n. kuukauden ajan kuorien kanssa, minkä jälkeen viini siirrettiin ranskalaisiin tammitynnyreihin (joista 98% uusia) kypsymään 20 kuukaudeksi.\nVäriltään viini on verisen mustanpuhuva ja läpinäkymätön. Runsas konsentraatio paistaa metrien päähän.\nTuhdinpuoleinen tuoksu on todella paahtuneen tamminen ja makean mausteinen – siis sellaista huhhuh-kaliiperia. Seassa on myös paahdettua paprikajauhetta, hillottua tummaa hedelmää (viikuna-luumu-taateli-yms.), kuivan puisevaa tammea ja omintakeista karvautta sekä alkoholia.\nEi-niin-yllättäen myös maultaan viini on paksu, intensiivinen ja suuntäyttävän täyteläinen. Makea tumma hedelmäisyys on varsin raskastekoista ja hapokkuus massiiviseen ilmaisuun nähden aivan turhan vaatimatonta, mikä vain korostaa viinin hilloista yleisilmettä (no kappas, Alkon analyysit antavat hapoille määräksi naurettavan piskuiset 3,4 g/l, mikä selittää melko paljon viinin ponnettomasta ryhdistä). Tumman hedelmän ohella kielellä tuntuu paahdettuja, makeita mausteita, vaniljaan ja kaakaoon taittuvaa, reilusti uuttunutta tammea, kevyttä paprikaisuutta ja hentoa eukalyptusta. Pieni tanniinien karheus tuo suutuntumaan pientä tiiviyden tuntua, mutta muuten viini tuntuu turhan löysältä pysyäkseen rakenteensa kannattelemana. Alkoholin aromi pysyy tuhdin maun peittämänä, mutta tuntuu kuitenkin suun limakalvoilla tulisena tunteena.\nJälkimaku on yhtä lailla tulinen sekä nielua voimakkaasti lämmittävä, jopa poltteleva. Muuten kielelle jää melko pitkä, mehukas ja makeahko jälkivaikutelma, jossa tuntuu ylikypsää mustikkaisuutta ja hyvin runsasta, moniulotteista ja kompleksia tammisuutta – kaakaomassaa, vaniljaa, savua, setriä ja maitosuklaata.\nMuistiinpanovihkossani seisoo havaintojeni jälkeen loppukaneettina: "mitä tästä pitää saada irti?" Vaikka viinistä löytyy paljon kaikkea, ei viini kyllä millään lailla onnistu säväyttämään – Kai tuntuu siltä, että se on viini, jonka tekijät ovat yrittäneet tehdä maailman parhaan viinin änkemällä siihen mahdollisimman paljon kaikkia keksimiään hyviä aromeja ilman minkäänlaista hajua tasapainosta tai aromien harmoniasta. Paras analogia lienee se, että musiikista mitään ymmärtämätön haluaisi tehdä maailman parhaan hittisinglen ja hoitaa asian miksaamalla kolmen minuutin biisiin kaikkien suurimpien hittien kertosäkeet. Päällekkäin. Runsaalla kaiulla ja mahdollisimman korkealla volyymilla.\nEli eihän tässä viinissä ole mitään järkeä.\nLyhyesti: Järjettömän superkonsentroitunut ja uudella tammella tukkoon tilkitty giga-Carménère, jossa ei ole pienintäkään yritystä saavuttaa rakennetta tai tasapainoa. Pitkään kypsyttelemällä viinin hedelmä saattaa hieman keventyä ja runsain makeus kuivahtaa kasaan, mutta tuskin sekään pelastaa viinin höttöistä ja ponnetonta rakennetta.\nArvio: Tylsä – nyt rupeaa vaikuttamaan pahasti siltä, että "chileläinen ikoniviini" ja "laatu" tai "tasapaino" eivät ole sanoja, joita ainakaan itse kykenisin käyttämään samassa lauseessa. Satasella pullollinen marjahilloa, luumumehua ja alkoholia? Ei kiitos.\nHinnan (96,30e) ja laadun suhde: Surkea – samaan hintaan saa paljon parempaakin.\nPosted by Otto at 18:45 Ei kommentteja:\nLabels: 2008, alue: aconcagua, hinta 50-100e, maa: chile, punaviinit, rypäle: carménère\nValmistaja: Cumulus Wine Estates\nAlue: New South Wales, Central Ranges\nHinta arviointihetkellä: 11,99e (Syyskuu 2013, Alko)\nHinta nyt: 12,48e (Helmikuu 2014, Alko)\nMikä viini -tapahtumassa varsinaiseksi pettymykseksi jääneen Block 50 Mourvèdre Grenachen jälkeen siirryin Cumulus Winesin standilla tarkastamaan jo pidempään Alkon perusvalikoimassa viipyneen Rolling Shiraz Viognierin kunnon.\nTämä kyseinen viini on rypälesekoitukseltaan perinteinen Côte-Rôtie-blend, eli Syrahin (Ausseissa Shiraz) kumppaniksi on sekoitettu aromaattista ja paradoksaalisesti väriä syventävää, valkoista Viognieria. Viini on kuitenkin saanut aiemmin allekirjoittaneen varpailleen, sillä Alkon kuvauksissa mainitaan viinin olleen "kosketuksissa" ranskalaiseen ja amerikkalaiseen tammeen, siinä missä yhtiön kotisivuilta ei edes kyseistä viiniä edes löydy (lieneekö pohjoismaiden markkinoille kehitetty täsmätuote?), mutta 100% Shirazin kohdalla seisoo: matured with French and American oak. Molemmissa kuvauksissa puhutaan tammesta, mutta vahingossakaan ei mainita sanaa "tynnyri"... Noh, ans kattoo mitä viini sanoo.\nVäriltään viini on semmoinen, no, viininpunainen ja kohtalaisesti läpinäkyvä.\nTuoksussa tuntuu ensisijaisesti makeankypsää mustaherukkaisuutta ja karhunvatukkaa sekä varsin selvää lakritsijuurta; taustalla väijyy kevyttä savuisuutta, pippurista mausteisuutta, hillittyä tammea ja aavistus alkoholia.\nKypsä ja mehukkaan karhunvatukkaisuuden hallitsema maku on varsin tasapainoinen eikä ilahduttavasti sorru edullisten aussiviinien tyyppivikaan, yli-imelään ja rakenteettomaan hilloisuuteen. Kokonaisuus on kyllä suht täyteläinen ja pehmeänpuoleinen, mutta samalla hillityn hapokas; myös kevyehkö karvaus, hillitty mausteisuus ja ujo tanniinisuus tuovat sopivaa särmää muuten pehmoiseen yleisilmeeseen.\nJälkimaussa tuntuu aussi-Shirazin ominaisaromeja, eli pippuria ja karhunvatukkaa sekä hentoa alkoholin lämpöä. Tammi erottuu hentona, puisevana aromina makumaailman seassa.\nKokonaisuutena Rolling Shiraz Viognier on ihan tasapainoinen, miellyttävä ja mutkaton uuden maailman peruspunaviini; se ei tarjoa minkäänlaisia yllätyksiä, muttei myöskään petä. Tyylillisesti jäädään melko kauas talon mainioista ja ilahduttavan rakenteikkaista paremman pään viineistä, mutta helppojen australialaisviinien ystävälle tämä tuskin on mikään ongelma.\nPidemmälle ehtineet harrastajat tuskin saavat minkäänlaisia kicksejä näin turvallisesta arkiviinistä, mutta harrastuksensa alkutaipaleella oleva viininystävä voi löytää paljon hyvää tästä viinistä: aussi-Shiraziksi tämä ei ole mikään omaperäisyyden huippu, mutta balanssi on kohdillaan ja viini pelaa hyvin niin sellaisenaan kuin simppeleiden arkiruokien kumppanina.\nTiedä häntä onko viini tammilastuilla tammitettu (kuvausten perusteella todennäköisesti on), mutta ainakaan viini ei onnistunut kärsimään hallitsevasta tai päälleliimatusta tammen aromista – puun vivahteet jäivät loppupeleissä melko maltillisiksi ja yleisilme oli mukavan hedelmävetoinen.\nLyhyesti: Suoraviivainen, turvallinen ja helponpuoleinen aussi-Shiraz, jossa balanssi on ihan kohdillaan. Luotettava ja kohtalaisen edukas arkiviini.\nArvio: Miellyttävä – semmoinen tämä on. Kyllä tätä mielummin kulauttaa kuin turpiinsa ottaa, mutta tuskin viini koskaan omaan koriini kaupassa eksyy. Paremman pään kolmetoista-tusinassa-viini.\nHinnan (12,48e) ja laadun suhde: OK – viini on hintansa arvoinen.\nLabels: 2011, alue: new south wales, hinta 12-16e, maa: australia, punaviinit, rypäle: syrah\nRypäleet: Mourvèdre (65%), Grenache (35%)\nHinta arviointihetkellä: 13,50e (Syyskuu 2013, Alko)\nHinta nyt: 13,75e (Helmikuu 2014, Alko)\nVuosi sitten tuli testattua varsin lupaavan oloiset Cumulus Chardonnay ja Climbing Merlot, joiden vakuuttamina siirryin katsastamaan Cumulus Winesin tarjontaa Mikäviinissä. Ensimmäinen uusi tuttavuus oli pari viikkoa myöhemmin Alkon perusvalikoimaan saapuva, Etelä-Rhônen perinteisestä rypäleblendistä inspiraatiota saanut Block 50 Mourvèdre Grenache. Koska Alko ei viinin valmistusprosessista mitään osaa kertoa eikä viinitalon sivut viiniä tunne, en lätise sen kummempia taustoja tästä pullotteesta.\nPakko kuitenkin mainita, että tämä kyseinen viini tuli itse asiassa myöhemminkin tänä syksynä testattua aivan toisessa tilaisuudessa, joten nämä havainnot ovat yhdistelmä kahdesta eri maistamiskerrasta. Oli kuitenkin ilahduttavaa huomata, kuinka molemmilla kerroilla havaintoni olivat monilta paikoin identtisiä, eli kyllä näköjään nokkani ja kieleni onnistuvat tuottamaan melko konsistentteja tuloksia! (Ja että kyseisellä viinillä vaikuttaa selvästi olevan oma, tunnistettava tyylinsä.)\nVäriltään viini on melko läpinäkyvä, jopa ohkainen, ja sävyltään mitä hennoimmin punarusehtavaan taittuvan vadelmanpunainen.\nMolemmissa arvioissani olen maininnut alkoholin ensimmäisenä, joten voltteja on ja se tuntuu. Yleisilmeeltään mehevä tuoksu on kypsänmakea ja täynnä luumua, mehevää vadelmaa, punaista marjahilloa ja alkoholia, joka tuntuu niin apteekkieetterisenä kuin viinaisenakin aromina ja kevyenä poltteena.\nMakupuolelta molempien pruuvikertojen ensimmäiset adjektiivit ovat "täyteläinen" ja "tulinen", mikä summaa melko hyvin viinin pääpiirteet – niin alkoholia (14,8%) kuin jäännössokeria (8 g/l) löytyy. Rehevää makumaailmaa hallitsevat ylikypsän marjaiset – vadelmaiset, karhunvatukkaiset ja mustaherukkahilloiset – aromit ja kevyt mausteisuus. Tanniinisuus on melko vähäistä ja happoja ei runsaaseen konsentraatioon ja jäännössokeriin nähden ole millään tavalla riittävästi; kokonaisuus on hyvin pehmeä, mutkaton ja helppo. Viinin makeus tuntuu paikoitellen jopa imelältä ja yleisvaikutelma on hyvin kosiskeleva, tuoden mielen runsaalla alkoholilla varustetun marjamehun.\nJälkimaku on runsas, mehukas ja makean marjainen mutta varsin lyhyt. Kielelle jää melko lyhyeksi aikaa ylikypsää luumua, vadelma- ja karhunvatukkahilloa sekä runsaasti alkoholin lämpöä.\nMikäviinissä olin kirjannut loppukaneetiksi "pettymys", toisessa tapahtumassa "ei sytytä". Erityisesti tuo "pettymys" kuvastanee sitä, miten viini ei mielestäni onnistunut jatkamaan Cumulus Winesin tähän asti varsin miellyttävien viinien sarjaa, vaan jäi varsin geneeriseksi, rakenteettomaksi ja paikoitellen suorastaan stereotyyppisen australialaiseksi tapaukseksi.\nKyllä tämmöinen makea, pehmoinen, helppo ja tuhdilla alkoholilla (ns. "hyötysuhteella") varustettu aussipunkku varmasti löytää kohdeyleisönsä Suomesta, mutta itse en kyllä missään nimessä voi lähteä suosittelemaan kenellekään tämmöistä esitystä. Mikä tämmöisen viinin käyttötarkoitus ylipäänsä on? Miksi Alko ottaa tämmöisiä viinejä valikoimiin? Jos tämä viini on sokkomaistelussa hakannut muut Alkon hakuun tarjotut viinit, kuinka kurjaa tavaraa siellä on mahtanutkaan olla tarjolla? Kuka murhasi Olof Palmen? Mikä on elämän tarkoitus?\nLyhyesti: Liiallisesta alkoholista ja höttöisestä rakenteesta kärsivä, imelänmakea aussipunaviini. Kurja esitys, jossa tasapaino on hukassa pahemman kerran.\nArvio: Huono – jos kahdessa eri tilaisuudessa maistettuna viini jättää yhtä huonon vaikutelman, on vaikea keksiä juuri mitään hyvää viinistä. Pakko kyllä hämmästellä miten esim. Viini-lehti kehuu viinille ryhtiä tuovaa, "maukasta hapokkuutta" ja kuinka viini on "harmoninen, laadultaan erinomainen". Olemmeko me maistaneet ollenkaan samaa viiniä?\nHinnan (13,75e) ja laadun suhde: Surkea – samaan hintaan saa paljon parempaakin.\nPosted by Otto at 14:22 2 kommenttia:\nLabels: 2011, alue: new south wales, hinta 12-16e, maa: australia, punaviinit\nPosted by Otto at 23:25 Ei kommentteja:\nPosted by Otto at 16:23 4 kommenttia:\nTyyppi: Valkoviini, Vino de Mesa\nAlue: Andalusia, Almería\nHinta arviointihetkellä: 18,34e (Syyskuu 2013, Pago del Vicario)\nkuva: pago del vicario\nMikäviinin punaviinitarjontaa katsastaessa siirtymä Esporãon pöydästä takaisin viereiseen Pago del Vicarion standin ääreen sujui varsin luontevasti. Vanhaa tuttua 50/50-punaviiniä en jaksanut lähteä tarkistamaan, joten pyysin maistiaisen talon jonkin sortin lippulaivaviiniä, eli tätä Pinot Noiria 1500 metrin korkeudessa kasvaneista köynnöksistä. Jos yhtään osaan espanjaa (mitä siis en todellisuudessa tee), on viini ymmärtääkseni peräisin manner-Euroopan korkeimmilta tarhoilta, Gádor-vuoren rinteiltä. Hieman mysteeriksi jää se, miksi viini on ymmärtääkseni luokiteltu Vino de Mesa -luokan alle; kenties Pinot Noir ei ole Andalusialaisissa viineissä sallittu lajike?\nVäriltään viini on kunnon Pinot Noirin tyyliin tummanpunainen mutta varsin läpinäkyvä.\nRaikas tuoksu on marjainen ja herkkä mutta myös kypsänrunsas; erityisesti karpaloa ja meheviä vadelmia tuntuu runsaalta. On myös sanottu, että kunnon Pinot Noirin kuuluu haista vähän paskalta, joten ei ole yllätys, että tuoksun seasta erottuu myös hento vivahde pientä sontaisuutta ja aavistus savua, mikä tuo mukavasti asennetta muuten varsin mehevän marjaiseen yleisilmeeseen.\nMaultaan on suorastaan vaikea uskoa, että kyseessä on Pinot Noir Etelä-Espanjan rannikolta – makumaailma on varsin marjainen, kuiva ja kohtalaisen hapokaskin. Pirtsakan karpalo-puolukkainen ja kypsän vadelmainen makumaailma on kyllä kevyehkö, mutta mukavan intensiivinen ja kepeänpuoleiseen ilmaisuunsa nähden robustinpuoleinen. Tämän lisäksi kokonaisuudesta erottuu hillittyä, tammistakin mausteisuutta sekä Pinot Noirille jopa epätyypillisen runsasta, hennon vihertävää tanniinisuutta.\nLopuksi viini jättää suuhun pitkähkön, aromikkaan ja jopa jännittävän jälkimaun, jossa viipyilee keskimausta tuttuja, paikoin jopa kirpeän hapokkaita marjoja, mausteisuutta, rustiikkisia maatalon aromeja, kohtalaista tammisuutta, hentoa nahkaisuutta ja jopa aavistus kivistä mineraalia.\nNyt Pago del Vicario pääsi kunnolla yllättämään! Tähän asti talon varsin modernit ja espanjalaisiksi epätyypilliset viinit ovat olleet mitä tahansa luotaantyöntävistä korkeintaan laimean mielenkiintoisiin, mutta nyt lasiin ilmestyi sellainen Pinot, jota en osaisi missään nimessä yhdistää ainakaan Espanjaan – vaikkakaan viinin sijoittaminen minnekään muualle viinimaailmaan ei olisi sen helpompi tehtävä. Kokonaisuus muistuttaa etäisesti kohtalaisesti tammitettua tuhdimman pään Cru Beaujolais -viiniä espanjalaisella twistillä.\nViinitarhojen korkea sijainti näkyy selvästi siinä, että vaikka 1500H Pinot tulee kuumasta Espanjasta, ei viini kärsi missään nimessä kuumassa kasvaneiden Pinot Noirien ylikypsästä hedelmästä ja pehmeän mehumaisesta rakenteesta, päin vastoin! Kokonaisuus on ihastuttavan rakenteikas, tiukanpuoleinen ja suorastaan hämmentävän tanniininen – mikä voi viitata niin pitkään maseraatioaikaan kuin hyvin tuoreista, jopa paikoin raaoista rypäleistä puristettuun tavaraan.\nJoka tapauksessa, tässä on ihan passeli Pinot Noir, joka kertahujauksella valaa uskoa Espanjaan myös näiden viileämmässä viihtyvien lajikkeiden tuottajana. Kokonaisuudessa on sekä hyvää, jopa tukevampia ruokia kestävää puruvoimaa että miellyttävää, nahkaista ja syvyyttä tuovaa kehittyneisyyttä. Viini on juuri tällä hetkellä mukavan ekspressiivisessä tikissä, mutta bodya vaikuttaa löytyvän sen verran, että voin kuvitella viinin kestävän helposti vielä lisäkypsyttelyä muutamien vuosien verran!\nLyhyesti: Ollakseen moderni, epätyypillinen espanjalaisviini, on 1500H Pinot Noir varsin uskottava, vakavahenkinen Pinot, joka on kyllä kaikkea muuta, kuin kepeä, herkkä ja elegantti. Viinissä on paljon Pinot Noirin tyypillisyyttä, mutta myös yhtä paljon positiivisella rujoa ja kömpelöäkin espanjalaisuutta.\nArvio: Erittäin hyvä – mukavaa vaihtelua perinteisiin, hillittyihin ja tyylikkäisiin Pinot Noireihin. Tammea ja rotevia viinejä karsastavat tuskin saavat viinistä suuria kicksejä, mutta niille, jotka kaipaavat vaihtelua tyypillisempiin Pinot Noireihin, on tässä ihan testaamisen väärti tapaus.\nHinnan (18,34e) ja laadun suhde: Hyvä – viini on hintaisekseen kelpo ostos.\nPosted by Otto at 19:24 Ei kommentteja:\nLabels: 2007, alue: andalusia, hinta 16-22e, maa: espanja, punaviinit, rypäle: pinot noir\nPosted by Otto at 00:31 Ei kommentteja:\nHinta arviointihetkellä: 16,90e (Syyskuu 2013, Alko)\nHinta nyt: 17,30e (Tammikuu 2014, Alko)\nEsporão Reserva Tinton suosion (mm. Viini-lehden vuoden viini 2012) myötä Alkon valikoimaan saapui Herdade do Esporãon valkoinen Reserva – kuitenkin vain kertaostona, eli viini ei tullut jäädäkseen. Koska edellisen kerran olin testannut viinin jo pitkälle päältä toista vuotta sitten, oli korkea aika testata viinin tämänkertaisen vuosikerran kunto. Suuntasin siis Mikäviinissä Esporãon standille.\nHerdade do Esporão on aivan eteläisessä Portugalissa, Alentejossa, sijaitseva viinitalo, joka on niin kotimaassaan kuin ympäri maapalloa suosituilla viineillään onnistunut nostamaan Alentejon profiilia viinialueena huomattavasti – ennen Alentejo tunnettiin perinteisesti halpojen ja mitäänsanomattomien bulkkiviinien alueena, joka kuivana, kuumana ja karuna ei oikein muuhun sopinutkaan. Nyt 40 vuotta täyttänyt, José Roquetten perustama ja luotsaama Esporão näytti epäilijöille toisin istuttamalla mailleen niin paikallisia kuin kansainvälisiä lajikkeita ja keskittymällä korkealaatuisiin, moderneihin viineihin.\nReserva Branco on yhdistelmä paikallisia Antão Vaz-, Arinto- ja Roupeiro -lajikkeita sekä ranskalaista Sémillonia keskimäärin n. 17-vuotiaista köynnöksistä – rypälesuhteita viuínitalo ei mainitse. Viini käytetään ja kypsytetään 6 kuukauden ajan sakkojen kanssa amerikkalaisissa (70%) ja ranskalaisissa (30%) tammitynnyreissä, joista 40% on uusia. Lopuksi viiniä kypsytetään 3 kuukautta pulloissa ennen myyntiinlaskua.\nKohtalaisen intensiivinen väri on melko vihertävä ja nuorekas.\nTuoksussa tuntuu portugalilaisten valkoviinien tyypillinen trooppinen hedelmäkori: ananasta, passiota, banaania, persikkaa ja päärynää. Mausteinen ja kevyen kermainen tammisuus väijyy tuntuvana taustalla, mutta se ei millään lailla dominoi, vaan antaa hedelmän hyvin hoitaa pääosan.\nReserva Brancon maku on varsin runsas, meheväntäyteläinen ja yleisilmeeltään selvän kypsä. Tammen mausteisuus on varsin hyvin integroitunut osaksi kokonaisuutta ja se tukee hyvin runsasta, kypsänmakean hunajamelonista, ananaksista, banaanista ja aprikoosista hedelmäisyyttä. Hapokkuus tuntuu kuitenkin olevan verrattain matalaa tuhdinpuoleiseen, konsentroituneeseen hedelmään ja kokonaisuus on rotevuudestaan huolimatta hieman hahmoton. Viini oli kuitenkin tarjoiluvaiheessa aavistuksen turhan lämmin, joten voisin kuvitella viinin ryhdin pysyvän paremmin paketissa viileämpänä.\nVarsin runsas ja moniulotteinen keskimaku taittuu hyvin samanhenkiseen jälkimakuun, jossa kielelle jää melko pitkäksi aikaa runsasta ja kypsää trooppista hedelmäisyyttä, vaniljaista ja makean mausteista tammisuutta, joka taipuu kevyesti puisevaan bitteriin, sekä kevyttä, aromaattista yrttisyyttä.\nKokonaisuutena viini on tyylillisesti – massakas ja harteikas moderni valkoviini – varsin hyvä ja mukavan erilainen verrattuna esimerkiksi saman kaliiperin uuden maailman esityksiin, mutta silti omaan makuuni viini oli piirun verran turhan ylikypsän ja paksuhkon oloinen saadakseen balanssia kunnolla kohdalleen. Tosin tarjoilulämpötila saattaa tällä kertaa toimia viinin etuja vastaan – yleensä myös nämä runsaat ja konsentroituneet portugalilaiset ovat sopineet varsin hyvin omaan makuuni, mutta niiden edellytyksenä on yleensä riittävä viileys, joka tuo riittävää raikkautta ja ryhtiä Portugalin alkuperäislajikkeiden runsaan hedelmäiselle ilmaisulle. Viime vuosikertaan verrattuna viini kuitenkin tuntui varsin erilaiselta – Reserva Branco 2011 oli selvästi sekä paljon hapokkaampi että tukevamman tammisempi. Suorastaan hämmentävää, miten kaksi "samaa" viiniä voi olla kahdella eri vuosikerralla näinkin erilaisia tyyliltään.\nVaikka Reserva Branco on täysin kuiva – jäännössokeria on tuottajan mukaan reilu 2 g/l – tuo viinin hyvin kypsä trooppinen hedelmäisyys viiniin sellaista illuusiota makeudesta, että viinin voi kuvitella pelaavan mainiosti mausteisemmille tai esimerkiksi makeammilla kastikkeilla varustetuille ruoille. Melko tuhdin konsentraationsa puolesta viiniä ei sen sijaan kannata harkita keveille ja herkkämakuisille ruoille tai sellaisille tarjoiluille, jotka edellyttävät terävämpää puruvoimaa viiniltä. Kypsytyspotentiaalia viinillä lienee muutamien vuosien edestä, mutta näin hedelmävetoiset viinit ja hillityn hapokkaat viinit kannattanee nauttia mahdollisimman nuorina – riskinä on, että hapokkuus kevenee entisestään ennen kuin hedelmä onnistuu iän myötä luomaan kompleksimpeja tertiääriaromeja.\nHinnaltaan viini on siinä ja siinä, onko se turhan kova. Toisaalta samanhenkisiä, tanakoita massavalkkareita löytyy paljon edullisemmallakin pelkästään Alkonkin hyllyiltä, mutta toisaalta monopolimme valikoimissa näkyy harvemmin näitä mielenkiintoisia, paremman pään portugalilaisia. Jos suuret viinit maistuvat, lienee viinin hinta kohdallaan, mutta kepeämpiä ja ryhdikkäämpiä viinejä odottavat saattavat joutua pettymään.\nLyhyesti: Raskastekoinen, kypsän hedelmäinen, moniulotteinen ja hyvin tehty eteläportugalilainen valkoviini moderniin uuden maailman henkeen – vaikka viinistä löytyy niin massaa kuin tammeakin, makumaailman osatekijät ovat hienossa tasapainossa. Olisin ainoastaan hieman runsaampaa hapokkuutta kaivannut tuomaan balanssia ja raikkautta varsin tuhtiin kokonaisuuteen.\nArvio: Hyvä – kokonaisuus on varsin miellyttävä ja aromeiltaan harmoninen; erityisesti ilahduttaa, miten tammisuus ei kohtalaisesta kypsytysajastaan huolimatta dominoi missään välissä. Viinin happikontakti voi kuitenkin vaikuttaa asiaan, joten suosittelen juomaan viinin mielummin melko nopeasti kuin antamaan sille pitkää hengittelyaikaa.\nHinnan (17,30e) ja laadun suhde: OK – viini on hintansa arvoinen.\nPosted by Otto at 14:56 Ei kommentteja:\nLabels: 2012, alue: alentejo, hinta 16-22e, maa: portugali, valkoviinit\nNiepoort Projectos Vinho Verde Dócil Loureiro 2012\nTyyppi: Valkoviini, DOC Vinho Verde-Lima\nRypäleet: Loureira (100%)\nHinta arviointihetkellä: ~9e (Syyskuu 2013, wine-searcher.com)\nSaisivat monet vanhat suuryhtiöt ottaa mallia Niepoortin toiminnasta.\nHollannista Portugaliin muuttaneen Franciscus Marius van der Niepoortin vuonna 1842 perustama Niepoortin viinitalo on yksi tunnetuimmista Portviinin tuottajista sekä yksi harvoja edelleen perheomisteisia portviinitaloja. Taloa johtaa nykyisin Eduard Dirk Niepoort, viinintekijä 5. sukupolvessa. Tässä ei nyt ole vielä ollut mitään erityisen merkittävää.\nMerkittävää on se, miten Dirk Niepoortin alaisuudessa Niepoortin viinitalo on onnistunut yhdistämään näppärästi puolitoista vuosisataa kestänyttä viiniperinnettä uuteen, innovatiiviseen ja kokeilevaan viininvalmistukseen. Perinteistä puolta edustavat portviiniklassikot, joita Niepoortilta löytyy katalogistaan yli sadan vuoden ajalta; modernimpaa puolta taas esimerkiksi uudet, trendikkäät, nuoremmalle yleisölle lanseeratut portviiniversioinnit ja uudet Niepoort Projectos -viinit, joiden parissa Dirk Niepoort etsii uusia ilmaisutapoja viinintuotannolleen perinteisten Portugalin alueiden ja lajikkeiden kautta. Projectos-viinejä Dirk Niepoort tuottaa niin itsekseen kuin yhteistöinä muiden viinitalojen ja viinintekijöiden kanssa.\nDócil on Niepoort Projectos-sarjan Vinho Verde, joka on – kyseiselle viinityylille hieman epätyypillisesti – puhtaasti Loureira-lajikkeesta (paikallisille Loureiro) valmistettu tapaus. Tämä Liman laaksossa sijaitsevien, graniittipohjaisten viinitarhojen 20-vuotiaiden köynnösten käsinpoimituista rypäleistä valmistettu Niepoortin Vinho Verde tunnettiin alunperin nimellä Girosol, jonka alla sitä valmistettiin vuosikerrat 2006-2009; vuosikerrasta 2010 eteenpäin viini on tunnettu nimellä Dócil. Viini on käynyt ja kypsynyt 5 kuukautta terästankeissa ilman malolaktista.\nVäriltään viini on "vihreälle viinille" sopivasti melko vihertävä.\nHedelmävetoinen ja kypsän trooppiseen taittuva tuoksu tuo monet muutkin portugalin valkoiset mieleen hetkessä: persikkaa, kevyttä ananasta ja hentoa muussattua banaania. Taustalla häilyy myös hentoa kukkaisuutta ja viileästä käymisestä kieliviä, kevyen päärynäisiä piirteitä. Yleisilmettä sävyttää myös ilahduttava, freesi ja viileähkö mineraalisuus.\nKielellä viini ei monien Suomessa myytävien Vinho Verdejen tapaan pirskahtele, vaan ainoastaan pistelee hyvin kevyesti kielellä. Rehevä makumaailma on kohtalaisen tuntuvasta hapokkuudestaan ja loppupeleissä maltillisesta jäännössokeristaan (6 g/l molempia) huolimatta yllättävän täyteläisen tuntuinen ja paikoin jopa puolikuivan oloinen. Mehevä hedelmäisyys on runsasta, mutta melko suoraviivaista: makumaailmasta erottuu lähinnä persikkaa, portugalilaisten valkoisten banaanisuutta ja hentoa viheromenaisuutta.\nViinistä jää runsas, muttei enää keskimaun tavoin rehevä, kypsän hedelmäinen ja kielen kärjessä hieman makeahkoon taittuva, keskipitkä jälkimaku, jossa tuntuu kypsää omenaa, raa'ahkon vihertävää aromaattisuutta, hieman kukkaisuutta ja aavistus kivistä mineraalia.\nViinin aromaattinen ja jopa pienestä kosiskelevuudestaan huolimatta varsin miellyttävä tuoksu antoi odottaa hieman vivahteikkaampaa esitystä – vaikka makumaailma lunasti runsaudellaan ja rehevyydellään tuoksun asettamat lupaukset, jäi makumaailma syvyydeltään ja mielenkiinnoltaan hieman vaatimattomaksi. Rakennetta ja raikkautta kuitenkin piisaa varsin hyvin, joten juotavuus viinissä on kohdallaan.\nTämä Niepoortin Vinho Verde -kokeilu on tyyliltään selkeästi kypsempi, täyteläisempi ja hedelmäisyydessään mehevämpi kuin useimmat Suomessa myytävät Vinho Verdet – ainoastaan Quinta da Lixan VV Alvarinho muistuttaa tyyliltään hieman tätä viiniä, joskin Dócil on tyyliltään aavistuksen pirtsakampi, mutta myös yksiulotteisempi. Suuria yllätyksiä viiniltä ei kannata odottaa, mutta jos se irtoaa wine-searcherin osoittamaan viitehintaan, on viini hintaisekseen ihan mukava, simppeli kesäviini. Hyvin viilennettynä Dócil on valkkari paikallaan piknikkorissa.\nLyhyesti: Mehevän hedelmäinen, täyteläinen ja varsin runsas Vinho Verde, joka loppupeleissä kuitenkin jää makupuoleltaan hieman yksiulotteiseksi ja harmittomaksi tapaukseksi.\nArvio: Miellyttävä – ihan kelvollinen arkiviini kulautettavaksi pienellä porukalla keskikesän auringossa, muttei kuitenkaan sellainen tapaus, joka saisi meikäläisen ryntäämään pää kolmantena jalkana kauppaan.\nHinnan (n. 9e) ja laadun suhde: OK – viini on hintansa arvoinen.\nPS: Viiniin täysin liittymättä ilmoitan nyt tässä, että olen nyt lähdössä yliopistolle valmistujaisiini. Seuraavan päivityksen aikaan olenkin sitten maisterismies.\nLabels: 2012, alue: lima, alue: minho, hinta 8-12e, maa: portugali, rypäle: loureira, valkoviinit, viinityyli: vinho verde\nAlue: Castile-La Mancha, Castilla\nHinta ostohetkellä: 11,69e (Syyskuu 2013, Alko, tilausvalikoima)\nHinta nyt: 12,20e (Tammikuu 2014, Alko, tilausvalikoima)\nVarsin modernina ja perinteisille espanjalaisviinityyleille huilut haistattavana viinitalona tunnetun Pago del Vicarion Blanco de Tempranillo on allekirjoittaneelle ollut surullisen tuttu tapaus jo usealta Mikäviini-kerralta. Koska viini on joka kerralla aiheuttanut lähinnä puistatuksia (tässä esimerkiksi viime vuosikerran arvio), päätin jättää viinin tänä vuonna kokonaan välistä. Ideani kuitenkin torpedoitui, kun eräs kaveri-kollega-kaimani (tällaisia yhdistelmiä ei kyllä ole monia) melkeinpä raahasi meikäläisen hihasta paikalle testaamaan viiniä, mainostaen: "Sun pitää testata se Vicarion valkonen Tempranillo! Tänä vuonna se ei ole pahaa!" Hieman kyseenalainen mainospuhe, mutta pitihän viini sitten napata testiin – maistamatta kun en usko.\nKyseessähän on siis siitä poikkeuksellinen viini, että se on yleensä tuhteja ja tummia viinejä tuottavasta Tempranillosta valmistettu valkoviini. Koska useimpien (vaikkakaan ei kaikkien) tummien rypäleiden mehu on luonnostaan vaaleaa, on myös tummista rypäleistä mahdollista tehdä valkoviiniä, kunhan valmistaja vain ei anna mehun olla kosketuksissa rypäleiden tummien kuorten kanssa. Tämä viini on valmistettu juuri edellämainitulla menetelmällä ja sen on annettu kypsyä kaksi kuukautta sakkojen päällä.\nVäriltään Vicarion BdT on suht neutraalin kellanvihreä.\nTuoksun kohdalla on myönnettävä, että jonkinlaista kehitystä on tapahtunut – viini ei tunnu millään tavalla yhtä luotaantyöntävältä kuin viime vuosina. Sen sijaan tuoksu on selkeästi puhdaspiirteisempi ja hedelmäisempi: kokonaisuudessa tuntuu kevyen trooppista hedelmää, erityisesti hunajamelonia ja kevyttä mangoa, hillittyä Tempranillon mausteisuutta ja hentoa banaanisuutta.\nMaultaan viini on varsin runsas. Tukevan hedelmäisyyden ohella tuntuu melko voimakasta, kevyen maamaista mausteisuutta, makeaa omenaa ja kevyttä banaanisuutta. Suutuntumaltaan hyvin kypsä ja mehevä viini on täyteläinen, jopa öljyinen. Hapokkuus on kohtalaista, eli viini kyllä pysyy kasassa, mutta soisin happoja olevan enemmänkin runsaan hedelmän vastapainona.\nRunsas ja kypsyydessään jopa makeahko hedelmäisyys jatkuu myös melko pitkässä ja suhteellisen suurikokoisessa jälkimaussa. Viinistä jää mehevä, mausteinen ja kypsän hedelmäinen jälkivaikutelma.\nOnhan viinissä tapahtunut melkoinen parannus aikaisempiin testaamiini vuosikertoihin: tämänkertainen Blanco de Tempranillo oli varsin puhdaspiirteinen ja jopa miellyttäväkin valkoviini, mutta viinin käyttöyhteys jää silti hieman hämärän peittoon – mihin käyttöön näin runsas ja muhkea viini on oikein tarkoitettu? Sellaisenaan nautittavaksi viini tuntuu hieman turhankin liiallisena, eikä mieleeni tule hirveästi mitään ruokia, joiden kanssa viini vaikuttaisi erityisen mainiolta parilta; aperitiivina taas muut ruokajuomat voivat helposti jäädä tämän viinin runsauden rinnalla vaatimattomiksi.\nViini ei varsinaisesti ole mitenkään huono, mutta se jää loppupeleissä enemmän kuriositeettiasemaan, kuin onnistuu valloittamaan puolelleen. Jos kuitenkin punaisista rypäleistä valmistettu valkoviini jäi kiinnostamaan, löytyy Blanco de Tempranillo Alkon tilausvalikoimasta ihan kohtuulliseen hintaan – erityisesti suhteutettuna viinin nykyiseen, selkeästi aiempaa miellyttävämpään yleisilmeeseen.\nLyhyesti: Aiempina vuosikertoina erityisesti epämiellyttävän tuoksun riivaama, punaisista rypäleistä valmistettu valkoviini, joka nyt on onnistuttu vihdoin saamaan tasapainoisemmaksi ja puhdaspiirteisemmäksi pullotteeksi. Balanssi on kuitenkin vielä hakusessa, sillä viini on loppupeleissä turhan raskastekoinen ja yksipuolinen esitys ollakseen mielenkiintoinen puolikasta lasillista pidempään.\nArvio: Miellyttävä – Blanco de Tempranillo on voimakas ja persoonallinen valkoviini, joka ei omaperäisestä ilmaisustaan huolimatta onnistu olemaan erityisen kiinnostava tai mieleenjäävä. Kuriositeettikamaa, joka kyllä omassa viitekehyksessään toimii, muttei jaksa ylläpitää kiinnostusta kovinkaan pitkään.\nHinnan (12,20e) ja laadun suhde: OK – viini on hintansa arvoinen.\nLabels: 2011, alue: castile-la mancha, hinta 8-12e, maa: espanja, rypäle: tempranillo, valkoviinit, viinityyli: blanc de noirs\nTrimbach Pinot Gris Sélection de Grains Nobles 1986\nHinta ostohetkellä: 110,40e (Syyskuu 2013, Alko, erikoisvalikoima)\nHinta nyt: 110,90e (Tammikuu 2014, Alko, erikoisvalikoima)\nMikä viini -tapahtumassa Trimbachin standin viineistä viimeiseksi jäi varsin mieleenjäävä tapaus – Pinot Gris'tä valmistettu jälkiruokaviini vuosikertaa 1986. Kyseinen viini on siis tyyliltään Sélection de Grains Nobles; käsin korjatuista, jalohomeisista rypäleistä valmistettu makea viini, jollaisia on saatu tehdä Alsacen viinilakien mukaan vasta vuodesta 1984 – viini on siis yksi ensimmäisiä viinejä tyylilajissaan (lainvoimaisia siis; kyllähän tällaisia viinejä on voinut aiemminkin valmistaa, jos on antanut piupaut viinilaeille).\nKoska Trimbachin kotisivut eivät sen kummemmin viinistä tarinoi, jää hieman mysteeriksi viinin valmistusprosessi. Se lienee itsestään selvää, että tällaisia viinejä valmistetaan vain niinä harvoina vuosina, jolloin olosuhteet ovat ylipäänsä riittävän suotuisat jalohomeen muodostumiselle, mutta esimerkiksi siitä ei ole tietoa, miltä tarhoilta viini on peräisin. Trimbachin tuntien viini saattaa hyvinkin olla pelkästään Grand Cru -luokiteltujen tarhojen rypäleistä valmistettu, mutta koska mitään tarkkaa tietoa viinin taustoista ei kerrota, saattaa viini olla yhtä hyvin yhden Grand Cru -tarhan kuin lukemattomien perustarhojen tuotos. No, ei anneta taustojen hämmentää sen enempää, vaan annetaan itse viinin puhua!\nVäriltään viini on kevyesti haalistuneen kuparisen punaruskea – ikä rupeaa selvästikin näkymään viinin värissä, jos sen voidaan olettaa joskus olleen SGN-viineille tyypillisen vaalean kellertävä!\nTuoksu ei ole mitenkään ylettömän runsas, mutta sitäkin moniulotteisempi ja kutsuvampi: ruskeata omenaisuutta ja omenahilloa, aprikoosimarmeladia, madeiraista pähkinää, märkää sanomalehteä, persikkaa ja persikankiveä, kevyen sienimäistä jalohomeisuutta sekä huumaavaa, makeaa kukkaisuutta.\nMaultaan viini on varsin makea, erityisesti ensivaikutelmaltaan, mutta samalla suorastaan hämmentävän kepeä ja raikkaan hapokas. Tuoksun tavoin maku ei myöskään ole erityisen runsas, mutta jälleen uskomattoman kompleksi ja hurmaava; se on selvästi – muttei mitenkään liiallisesti – madeirisoituneen pähkinäinen ja siitä voi erotta hapettuneen omenaisia, makean sitrusmarmeladisia, karvasmantelisia, hennon savuisia ja jopa persoonallisen näkkileipäisiä piirteitä. Pinot Gris'lle tyypillinen mausteisuus tuntuu konsentroituneen selvästi tavanomaista voimakkaammaksi iän kanssa ja tämä mausteisuus taipuukin paikoitellen jopa kohtalaisen tuntuvaan bitterisyyteen, joka asettuu hienolla tavalla kontrastiksi viinin luontaiselle makeudelle. Suutuntumaltaan viini on keskitäyteläinen ja öljyisen liukas; yleisilmeeltään makumaailma on hienolla tavalla yhdistelmä moniulotteista hienostuneisuutta ja paikka paikoin jopa yllättävääkin ronskiutta.\nKun viinin lopulta saa nielaistua, jää kielelle kuivahko ja erittäin kehittynyt jälkimaku, josta erottuu paljon keskimausta tuttuja elementtejä: kevyesti hapettunutta madeiramaisuutta, rusehtavaa omenaa, kohtalaisen hapokkaasti nipistävää sitruksisuutta, mausteista hunajaa, kielen kärjessä makeana tuntuvaa omenahilloa ja sitrusmarmeladia sekä kevyttä, bitterisenä tuntuvaa mausteisuutta ja pomeranssisuutta. Suuhun jää viipyilemään ylettömän herkullinen, uskomattoman vivahteikas ja lähes loputtomalta tuntuva jälkivaikutelma.\nViini vetää melko sanattomaksi – yhtä upeaa ja vivahteikasta jälkiruokaviiniä ei kyllä kovinkaan usein pääse maistamaan. Viinissä on vielä upeasti runsasta, moniulotteista hedelmää jäljellä, mutta lähes yhtä runsaana tuntuva kehittynyt aromimaailma ja hienovarainen hapettuneisuus luovat uskomattoman herkullista harmoniaa kokonaisuuteen ja kokonaisuus tuntuukin pistävän toinen toistaan kiehtovampia ja persoonallisempia vivahteita kielelle – vielä pitkään sen jälkeen kun viini on suusta kadonnut! Kokonaisuus on hämmentävällä tavalla sekä makea että yllättävänkin kuiva – en älynnyt kysyä paljonko viinissä on jäännössokeria, ja kiitos suorastaan yllättävän eloisan hapokkuuden ja makumaailmaa kohtalaisen tuntuvasti kuivattavan bitterisyyden, viinin makeudesta on todella vaikea saada kiinni. Viini on kyllä makea, mutta mahdotonta sanoa, kuinka makea.\nAlkon lippulaivalasta löytyy reilun sadan euron hintaan vielä muutamia pulloja Trimbachin SGN-Pinot Gris'tä, mutta kyseiset viinit eivät ole samaa vuosikertaa kuin tämä arvosteltu viini, vaan kahdeksan vuotta nuorempia, eli vuosikertaa 1994. Jos tämä viini kuitenkaan antaa yhtään osviittaa mihin suuntaan nuo viinit tulevat edelleen kehittymään, voi ne huoletta jättää kypsymään kellarin perukoille – uskon kuitenkin niiden olevan myös vallan hurmaavia jo nyt korkattuina.\nSen sijaan satasen hinta viinistä on melko kova paukku melkein millä tahansa mittarilla, mutta eipä näin upealla tavalla kehittyneitä, monimuotoisia ja tasapainoisia jälkiruokaviinejä tule taajaan vastaan. Maistetun 1986:n voin kyllä jopa myöntää olevan tuon Alkon hinnan väärti, mutta maistamatta on mahdotonta sanoa nyt myynnissä olevasta 1994:stä mitään. Tämän viinin ja Trimbachin maineen perusteella voisin kuitenkin odottaa myös nyt myynnissä olevan vuosikerran olevan melkoinen loisto-ostos.\nLyhyesti: Kohtalaisen selvästi kehittynyt jälkiruoka-Pinot Gris, josta kuitenkin löytyy ikäänsä nähden vielä runsaasti hedelmää ja potentiaalia lisäkypsytykselle. Todella hurmaava, vivahteikas, monikerroksinen ja loputtoman pitkä jälkiruokaviini, jonka avulla autuuden tavoittelu ei ole temppu eikä mikään.\nArvio: Täydellinen – tämä viini on jälkiruoka itsessään – sellainen jälkiruoka, joka tekee kaiken aiemminsyödyn täysin tarkoituksettomaksi ja mauttomaksi. Tämän viinin kanssa ei ole tarkoitus tarjota mitään; tämän viinin tarkoitus on osoittaa, että oli juuri päättynyt illallinen kuinka herkullinen tahansa, aina löytyy jotain vielä parempaa.\nHinnan (110,90e) ja laadun suhde: OK – viini on hintansa arvoinen.\nPosted by Otto at 16:09 4 kommenttia:\nLabels: 1986, alue: alsace, hinta 100-200e, jälkiruokaviinit, maa: ranska, rypäle: pinot gris, viinityyli: sélection des grains nobles\nTrimbach Gewurztraminer Cuvée des Seigneurs de Ribeaupierre 1990\nHinta arviointihetkellä: ~29e (Syyskuu 2013, wine-searcher.com)\nUpean Clos Ste. Hunen jälkeen Trimbachin standilta rupesi löytymään jos jonkinlaista erikoisuutta, joista ei Mikäviini-esitteessä mainittu halaistua sanaakaan: seuraavaksi testiin päätyi Trimbachin viinitalon huippu-Gewurztraminer, Cuvée des Seigneurs de Ribeaupierre – eikä mikä tahansa pullote, vaan peräti 23 vuotta kypsytetty kappale!\nTämä viinin nimi on Trimbachin kunnianosoitus Alsacessa vaikuttaneille Ribeaupierren suvun lordeille; viiniä varten kerätyt rypäleet nimittäin tulevat Grand Cru Osterbergin tarhalta, joka on ennen ollut Ribeaupierren suvun hallinnassa. Tätä kyseistä viiniä valmistetaan vain parhaina vuosikertoina ja Trimbach suosittelee, että parhaat puolet saavuttaakseen viinin annettaisiin kypsyä rauhassa vähintään 10-vuotiaaksi ennen korkkaamista. Kypsytyspotentiaalia talo lupaa viinille vähintään parikymmentä vuotta – todennäköisesti juuri tätä väitettä tukeakseen viini olikin tarjolla Mikä viini -tapahtumassa. Ylle merkitsemäni hinta on vain viitteellinen, sillä wine-searcherin yleishaku ei erottele vuosikertoja – todennäköisesti vuosikerran 1990 ostaakseen saa siis latoa euroja tiskiin enemmän kuin nuo kolme kymppiä.\nSävyltään tämä viini on kullankeltainen, kuten ikääntyneeltä viiniltä voikin odottaa, mutta kuitenkin yllättävänkin ohuehko ja hailakka.\nViinin makea tuoksu on yksinkertaisesti sanottuna päällevyöryvä – nokkaa ei tarvitse tuoda kovinkaan lähelle lasia, kun viinin tuoksu rupeaa jo tuntumaan. Erittäin runsaasta ja aromaattisesta tuoksusta erottuu hyvin makeaa litsiä, ruusuvettä, paahdettuja mausteita, ylikypsää päärynää, kevyttä hunajaa, hentoa kukkeutta ja aavistus omenahilloa. Alkoholi tuntuu kohtalaisesti aromien keskellä häilyvänä apteekkieetterisyytenä.\nVaikka CSR on käytännössä kuiva, onnistuu sen pehmeä, lempeä ja konsentroitunut hedelmäisyys huijaamaan kieltä ja luomaan illuusion makeasta hedelmäisyydestä, jota vasten viinin voimakas – paikoitellen jopa karhea ja karvas – mausteisuus tuo upeaa kontrastia. Kielellä tuntuu litsiluumua ja kriikunaa, savuisuutta, hunajaa, aasialaisia mausteita, kevyttä omenahilloa ja aavistus jonkinlaista kehittynyttä nahkaisuutta; viinin makumaailma tuntuu alusta asti runsaalta, mutta silti se tuntuu kasvavan ja kehittyvän kielellä edelleen. Hapokkuus on melko maltillista, paikoitellen melko vaatimatontakin runsaaseen makumaailmaan nähden; suutuntumaltaan viini on öljyisen liukas ja hyvin täyteläinen.\nJälkimaku on leveä ja intensiivinen, mutta loppupeleissä hieman lyhyehkönpuoleinen – todennäköisesti johtuen hillitystä hapokkuudesta, joka yleensä tuo viinien makuun pituutta. Kielellä häivähtelee runsasta mausteisuutta, savuisuutta, kevyttä hunajaa ja hieman alkoholin makua ilman varsinaista lämmöntunnetta.\nTämä esitys menee kyllä helposti parhaiden koskaan maistamieni Gewürztraminerien joukkoon – vaikka viinin hapokkuus jää hieman matalaksi, on tämä sama ongelma vastassa lähes jokaisessa elsassilaisessa Gewürzissä. Muuten viini on uskomattoman hurmaava, monisyinen ja upealla tavalla kehittynyt esitys, josta ei uskomattoman runsaasta aromimaailmasta huolimatta puutu eleganssia ja tasapainoa. Vaikka viinillä on melko runsaasti ikää, ei se tunnu olevan millään lailla olevan huippunsa ohi, päin vastoin – viinillä tuntuu olevan vielä selkeästi potentiaalia kehittyä edelleen!\nTämän kyseisen vuosikerran voi siis yhtä huoletta sekä korkata että unohtaa kellariin. Sen sijaan nuoremmat vuosikerrat kannattaa ehdottomasti pitää korkin alla vähintään kymmenvuotiaiksi – tämä viini puhuu niin voimakkaasti sen puolesta, että pullosta kaataa lasiinsa timantteja, jos vain jaksaa olla kärsivällinen. Nuoria Gewürztraminereita maailma on pullollaan, mutta harva kuiva Gewürz yltää samanlaisiin sfääreihin kuin tämä viini. Upea, harmoninen valkoviini, joka varmasti täydentää mitä tahansa mausteista-muttei-tulista Kaakkois-Aasian ruokalajia tai aromaattista juustoa.\nLyhyesti: Upea ja hienosti kehittynyt huippu-Gewürztraminer, jonka hurmaava tuoksu vihjaa makeutta, vaikkei viini sellaista varsinaisesti tarjoakaan. Monisyinen ja hienostunut tyylilajinsa edustaja, jolla on kiitettävästä iästään huolimatta vielä paljon vuosia edessään.\nArvio: Täydellinen – tällaisten viinien jälkeen ymmärtää, miksi monen mielestä Gewürztraminer tuottaa parastaan juuri Alsacessa: hyvissä käsissä siellä voi saada rypäleestä irti uskomatonta makujen ilotulitusta, harmoniaa ja ikäännyttämispotentiaalia. Jälleen yksi erinomainen esimerkki siitä, miksi Trimbach nauttii niin suurta arvostusta ympäri maailmaa.\nHinnan (~29,00e) ja laadun suhde: Ylivoimainen – ajatus paremmasta viinistä samaan hintaan tuntuu mahdottomalta.\nPosted by Otto at 19:12 Ei kommentteja:\nLabels: 1990, alue: alsace, hinta 22-30e, maa: ranska, rypäle: gewürztraminer, valkoviinit, viinityyli: alsace grand cru\nTrimbach Clos Sainte Hune Riesling 2007\nAlue: Alsace, Haut-Rhin, Hunawihr\nHinta arviointihetkellä: 136,00e (Syyskuu 2013, Alko, erikoisvalikoima)\nMikä viini -tapahtumassa tuli Trimbachin standilta pokattua testiin ylettömän herkullinen Pinot Gris Réserve Personnelle 2005, mutta koska kyseinen viini on arvioitu blogissa jo aikaisemmin, en jaksa kirjoittaa samasta viinistä arvostelua uudelleen – havaintoni syyskuulta kun olivat melko identtiset viimekeväisiin nähden. Sen sijaan nyt on vuorossa jotain astetta erikoisempaa.\nStandin läheisyydessä seisoskellessani kuuntelin, kuinka muutamat henkilöt juttelivat viinejä esitelleen Anne Trimbachin kanssa viinitalon parhaimmista viineistä. Heidän kanssa jutellessaan kaivoi Anne puolihuomaamatta pöydän alta valkoisella etiketillä varustetun viinipullon, joka todennäköisesti sai omat pupillini laajentumaan moninkertaisiksi, mutta joka ei kuitenkaan tuntunut aiheuttavan juuri minkäänlaista reaktiota muiden pöydän ympärillä seisoskelevien keskuudessa. Koska kukaan ei vaikuttanut tekevän mitään asialle, livahdin pöydän tuntumaan ja virkoin sujuvalla lontoon murteella kuinka voisin mielelläni maistaa kyseistä viiniä, kun se ei muille näytä kelpaavan. Anne naurahti, vastasi, että "voin kyllä uskoa, että varmasti haluat maistaa tätä" ja kaatoi mittavan maisteluannoksen lasiini.\nTämä kyseinen viini oli siis Clos Ste. Hune, Trimbachin viinitalon arvostetuin (ja samalla hinnakkain) kuiva valkoviini. Viini tulee Grand Cru Rosacker -tarhan – joka on siis yksi Alsacen arvostetuimpia yksittäisi viinitarhoja – keskellä sijaitsevalta, puolentoista hehtaarin mittaiselta, aidatulta Sainte Hune -tarhalta, jonka Trimbach on omistanut kokonaisuudessaan jo useita satoja vuosia. Viinitalon omaan tyyliin pullon etiketissä ei mainita sanallakaan Grand Cru -laatuluokituksesta tai Rosacker-tarhasta, vaikka viini sellaiseksi voitaisiin helposti luokitella. Tämän arvostetun tarhan 50-vuotiaista köynnöksistä saadaan valmistettua vuosittain vain n. 8000 pulloa, mikä selittänee ainakin osan viinin kovasta hinnasta – edellisen vuosikerran CSH löytyy Arkadian erikoisvalikoimasta ihan kilpailukykyiseen 136 euron hintaan (Ranskassakin viinin hinta on normaalisti yli 100 euroa ja viinin keskihinta kansainvälisillä markkinoilla on yleensä yli 150 euroa). Apropoo, taitaapa viini muuten olla hinnakkain tähän asti maistamani valkoviini.\nVäriltään viini on melko hailakan vaaleanvihreä.\nMelko kevyttä mutta miellyttävästi kehittynyttä, hienovaraista ja monisyistä tuoksua hallitsee hillitty petrolinen mineraalisuus. Taustalla tuntuu makeaa hunajaa, aromaattista sitruunankuorta, kevyttä omenaisuutta, hentoa kukkeutta ja aavistus mausteisempaa aromaattisuutta. Vaikka tuoksu on melko vaatimaton ja aromit Rieslingille hyvin tyypillisiä, kokonaisuus on ehdottomasti moniulotteisempi kuin valtaosa maailman Rieslingeistä – tuoksu tuntuu tarjoavan jokaisella nuuhkaisulla jotain uutta ja erilaista.\nSuussa käytännössä rutikuiva viini on todella intensiivinen ja voimakkaasti nuorekkaan sitruksinen. Vaikka viinin hapokkuus on erittäin eloisaa ja poskipäitä viiltävää, on suutuntuma varsin täyteläinen ja yllättävänkin painokas. Nuorekas makumaailma on todella vivahteikas; kielellä pyörii mausteisuutta, hennon savuista mineraalia, hunajaisuutta, appelsiininkukkia, aavistuksen bitteristäkin yrttisyyttä ja hentoa omenankuorta. Rapsakka ja kirpeäkin hapokkuus kuitenkin suorastaan lamaa kieltä, minkä vuoksu viinin hienovaraisesta makumaailmasta on paikoin jopa vaikeaa saada kiinni. Viini on melko suurikokoinen, rakenteikas ja fokukseltaan laserintarkka, mutta saman vuosikerran Cuvée Frédéric Emilen tavoin lähes raa'ahko.\nLopuksi viinistä jää pitkä, varsin rapsakka ja moniulotteinen jälkimaku, jossa tuntuu limettisyyttä, hunajaa, kevyttä mausteisuutta, lähes suolaista mineraalia ja greippistä hapokkuutta. Viinistä jää kuiva, raikas ja hyvin hapokkaalla otteellaan suutapuhdistava jälkimaku, joka nostaa erittäin voimakkaasti vettä kielelle.\nTämänikäisenä korkattu Clos Ste. Hune on suorastaan kätkytkuolema – Trimbachin kotisivuillakin mainitaan että edes 7-10 vuoden kypsyttelyllä viini tuskin saavuttaa huippuaan, ja voinkin kuvitella näin rakenteikkaan Rieslingin pysyvään huipulla vuosikausia kunhan se sinne lopulta yltää. Jo nyt viini on kuitenkin todella ihastuttava, vaikuttava ja erittäin lupaava – ehdottomasti enemmän kuin CFE 2007, joka selkeästi tuntui kärsivän nuoresta iästään. Ei tämäkään viini vielä tämänikäisenä pistä parastaan, mutta siitä voi saada jo häivähdyksiä kaikesta siitä upeudesta, mitä viini tulee joskus olemaan.\nSen sijaan viinin hinnasta voidaan olla montaa mieltä; yli satasen hinta ei enää heijastele pelkästään viinin (kiistämättä erittäin korkeata) laatua, mutta myös sen asemaa erittäin rajallisena ja arvostettuna (sekä keräilijöiden ja harrastajien parissa suosittuna) viininä. Samanlaista huippulaatua harvoin tulee vastaan, mutta sellaista kuitenkin löytyy ja usein maltillisempaan hintaan; siksi oma henkilökohtainen mielipiteeni on se, että tässä kunnossa viinin hinta ja laatu eivät kohtaa – tällaisen viinin ostamalla maksaa enemmän sen vaikeasta saatavuudesta kuin varsinaisesta laadusta.\nSen sijaan 15-20 vuotta lisää ikää viinille ja sitten voin jo harkita myöntäväni viinin olleen hintansa väärti.\nLyhyesti: Uskomattoman rakenteikas, monisyinen ja viiltävän hapokas huippuviini Trimbachin täysin omistamalta huipputarhalta. Aivan liian nuori korkattavaksi ja tulee todennäköisesti olemaan sellainen varmasti vielä puolisen kymmentä vuotta. Hyvä ostos vain, jos kärsivällisyyttä löytyy erittäin pitkäjänteiseen kypsyttämiseen.\nArvio: Täydellinen – viini on todennäköisesti peninkulmien päässä huipustaan, mutta jo nyt viini on todella vaikuttavaa tavaraa ja kuivien Rieslingien parhaimmistoa. Jos haluaisin korkata viinin nyt, käyttäisin sen dekantterin kautta ja tarjoilisin jonkun riittävän rasvaisen mutta maultaan hienovaraisen ruoan kanssa.\nHinnan (136,00e) ja laadun suhde: Heikko – viini ei vastaa hinnan luomia odotuksia.\nLabels: 2007, alue: alsace, hinta 100-200e, maa: ranska, rypäle: riesling, valkoviinit, viinityyli: alsace grand cru\nHinta ostohetkellä: 43,90e (Syyskuu 2013, Alko, tilausvalikoima)\nHinta nyt: 44,90e (Tammikuu 2014, Alko, tilausvalikoima)\nSeuraavat pari päivitystä ovat pienimuotoista reportaasia Trimbachin tarjonnasta syyskuun Mikä viini -tapahtumasta. Koska tarjollaolevista perus-Trimbacheista kaikki olivat jo maistettuja (ja täällä blogissakin arvioituja) tuttuja vuosikertoja, päätin siirtyä suoraan astetta kovempaan kastiin. Pyysin siis lasiini hiljattain tilausvalikoimaan saapunutta, Cuvée Frédéric Emilen 2007-vuosikertaa.\n1800-1900-lukujen taitteessa eläneen Frédéric Emile Trimbachin mukaan nimetty CFE Riesling edustaa Trimbachin viinitalon toiseksi korkeinta laatutasoa. Viini on periaatteessa Alsace Grand Cru -tasoinen viini; se ei kuitenkaan nauti AOC Alsace Grand Cru -appellaatiomerkinnästä, sillä tämä kyseinen viini on valmistettu sekoittamalla kahden Grand Cru -tarhan (Geisberg & Osterberg) n. 45-vuotiaiden köynnösten rypäleistä tehtyä viiniä, kun taas Alsace Grand Cru -viinien täytyy olla yhden tarhan tekeleitä. Trimbach kuitenkin tunnetusti on jättänyt erilaiset viinilait omaan arvoonsa ja keskittynyt tuottamaan laadukasta viiniä, joka myy omalla nimellään, ei erilaisilla laatuluokituksilla.\nVäriltään CFE on varsin neutraalin hailakka, sävyltään vihreään taittuva kellanvihertävä.\nTuoksu on edelliseen, selkeästi avoimempaan ja kehittyneempään vuosikertaan nähden selkeästi kevyempi ja sulkeutuneempi, heijastellen samalla lailla ujoa 2005-vuosikertaa. Ensisijaisesti tuoksusta erottuu kevyttä petrolisuutta; taustalla häilyy limettiä, vastapuristettua sitruunamehua, märkää kiveä ja makeata, hieman kynsilakan mieleen tuovaa etyyliasetaattia.\nKielelle saapuessaan viini antaa ensivaikutelman lähes makeasta, hieman Mosel-henkisestä sitruksisuudesta, mutta erittäin hapokkaan otteen saapuessa kuvioihin kokonaisuudesta tulee rutikuiva, todella rapsakka ja jopa pelkistetty – makea hedelmä pakenee kieleltä täysin. Suuhun sen sijaan jää pyörimään tuntuvaa limettisyyttä, voimakasta mineraalisuutta, raakaa sitruksisuutta ja hentoa valkopippuria. Rieslingeille tyypillinen omenaisuus tuntuu sitruksen rinnalla puuttuvan täysin. Suutuntumaltaan viini on erittäin runsaaseen hapokkuuteensa nähden kohtalaisen täyteläisen oloinen.\nLopuksi viini jättää kielelle kirpeän, jopa raa'ahkon ja vihersävytteisen jälkimaun, jossa tuntuu sitruunaa, merellisen suolaista mineraalia, sitruunankuorta ja kevyesti valkeita kukkia.\nKokonaisuus on varsin vaikuttava ja ylettömän intensiivinen, mutta tyylillisesti täysin erilainen kuin selkeästi runsaampi ja kypsemmässä vaiheessa ollut CFE 2006; viini muistuttaa enemmän hyvin nuoren ja samalla tavalla ujon oloista 2005-vuosikertaa, jos kohta tämä viini on vielä nuorekkaamman oloinen, jopa lähes raakile – vaikka runsautta ei suutuntumasta puutu, on hedelmä vielä varsin primääristä eikä täysin balanssissa viinin hyvin tiukan hapokkuuden kanssa. Potentiaalia viinistä ei puutu, mutta sellaisenaan viini tarjoaa hyvin vähän miellyttävää tavaraa – poikkeuksena toki niistä kaikista karuimmista Rieslingeistä tykkäävät masokistit.\nTrimbach lupaa CFE:lle vähintään 20 vuoden kypsyttelypotentiaalia, ja vaikuttaakin siltä, että viinistä kaiken irti saadakseen kannattaa noista 20 vuodesta käyttää melko monta ennen korkkaamista. Siinä missä viime vuosikerta vaikutti olevan varsin miellyttävä ja verrattain helpostilähestyttävä heti korkatessa, tuntuu tämä vuosikerta olevan vielä raaka ja kaukana huipustaan. Sinne päästessään voin kuvitella viinin ottavan suvereenisti paikkansa Alsacen (ja jopa Euroopan) parhaimpien kuivien Rieslingien joukossa, mutta tällä hetkellä edellisvuosikertojen risukkahekumaan ei vielä ylletä.\nLyhyesti: Erittäin intensiivinen, rapsakan hapokas, karuhko ja täyteläinen huippu-Riesling kaapin perälle – en suosittele korkkaamaan viiniä ennen sen 10-vuotispäiviä.\nArvio: Tyylikäs – viini huokuu selvästi huippu-Rieslingin potentiaalia: kunhan vain todella voimakas hapokkuus hieman tasoittuu ja sulkeutuneen oloinen hedelmä alkaa avautumaan, täyttämään täyteläistä suutuntumaa ja tuomaan esille enemmän tertiääriaromejaan, on viinissä varmasti palaset kohdallaan. Tähän kuitenkin kannattaa varata useamman vuoden verran aikaa, joten viini ei ole niille kaikista kärsimättömimmille ihmisille se oikea ostos...\nHinnan (44,90e) ja laadun suhde: Heikko – viini ei vastaa hinnan luomia odotuksia.\nPosted by Otto at 02:41 Ei kommentteja:\nLabels: 2007, alue: alsace, hinta 30-50e, maa: ranska, rypäle: riesling, valkoviinit, viinityyli: alsace grand cru