Download ”KOKEMUS ON HEILLE AITO JA OIKEE – SE ON HEILLE TOTTA”\nNiina Mäki & Emmi Paloranta\n”KOKEMUS ON HEILLE AITO JA\nOIKEE – SE ON HEILLE TOTTA”\nUjojen, arkojen ja erityisherkkien lasten huomioiminen vuorohoitopäiväkodissa\nNiina Mäki ja Emmi Paloranta\nOpinnäytetyön nimi ”Kokemus on heille aito ja oikee – se on heille totta”. Ujojen, arkojen ja erityisherkkien lasten huomioiminen vuorohoitopäiväkodissa.\nTutkimuksen tarkoituksena oli selvittää lastentarhanopettajien keinoja ujojen, arkojen ja erityisherkkien lasten huomioimiseen vuorohoidossa. Opinnäytetyöllä\nhaluttiin tuoda esiin ujouteen ja arkuuteen liittyviä positiivisia ominaisuuksia, sekä kartoittaa erityisherkkyyden tunnistamista päivähoitomaailmassa. Tavoitteena\noli myös selvittää, millainen on turvallinen ympäristö ja mitä se tarkoittaa vuorohoidossa.\nTutkimus oli kvalitatiivinen ja aineistonkeruumenetelmänä käytettiin puolistrukturoitua haastattelua. Tutkimuksen aineisto purettiin aineistolähtöisellä sisällönanalyysillä. Tutkimukseen osallistui kuusi lastentarhanopettajaa, joiden työkokemus\nvuorohoidosta vaihteli kuukausista useisiin vuosiin. Teoreettinen viitekehys muodostui temperamenttiteoriasta sekä Maslow’n tarvehierarkiasta. Teorian aluksi\nmääriteltiin varhaiskasvatusta, sitä ohjaavia asiakirjoja sekä vuorohoitoa sen osana. Tämän jälkeen käsiteltiin ujoutta ja arkuutta temperamenttipiirteinä sekä sitä,\nmillainen vaikutus kasvatuksella on temperamenttiin. Teoriaosuudessa avattiin\nmyös erityisherkkyyttä ja sen tunnuspiirteitä. Maslow’n tarvehierarkiasta nostettiin esiin turvallisuuden, läheisyyden ja rakkauden tarpeet, jotka nähdään merkittävinä ujojen, arkojen ja erityisherkkien lasten kohdalla.\nTutkimustulokset osoittavat aikuisen roolin ja pienryhmätoiminnan olevan tärkeitä ujon, aran ja erityisherkän lapsen huomioimisessa. Lapsen yksilöllinen huomioiminen, tukeminen ja kannustaminen ovat oleellisia, jotta lapsi tulee kuulluksi ja\nnähdyksi. Turvallinen ympäristö jakautuu psyykkiseen, sosiaaliseen ja fyysiseen\nturvallisuuteen, joista psyykkinen turvallisuus koetaan vuorohoidossa erityisen\nUjous, herkkyys, turvallisuus, vuorohoito\nNiina Mäki and Emmi Paloranta\n“The Experience Is Genuine and Real for Them – It Is\nTrue”. Giving Attention to Shy, Timid and High-Sensitive\nChildren in 24-Hour Daycare.\n65 + 1 Appendix\nName of Supervisor Merja Kaminen\nThe purpose of this bachelor’s thesis was to find out how kindergarten teachers\ngive attention to shy, timid and highly-sensitive children in 24-hour daycare. The\naim of this study was to disclose the positive features of shyness and timidity, and\nto look at the identification of being highly-sensitive in the world of daycare. The\ngoal was also to clarify what a safe environment is and what it means in 24-hour\nThe research was qualitative and the material was collected with a semi-structured\ninterview. The research material was analyzed with material oriented content\nanalysis method. The study was participated by 6 kindergarten teachers, whose\nwork experience varied from months to several years. The theoretical frame of\nreference of this thesis included temperament theory and Maslow's hierarchy of\nneeds. Early childhood education, the documents guiding it and 24-hour daycare\nas a part of it were defined at the beginning of the theoretical part. The following\nsection included shyness and timidity as a temperament trait and the effects of upbringing on the temperament. Being highly-sensitive and features related to it are\nalso discussed in the theoretical part of this thesis. The needs of safety, love and\nbelonging are seen significant with shy, timid and highly-sensitive children and\nwere therefore highlighted from Maslow’s hierarchy of needs.\nThe results of the research proved that the role of the adult and small group activities are important with shy, timid and highly-sensitive children. Giving individual\nattention, support and encouragement are essential, so that the child is heard and\nseen in the group. The safe environment is divided to psychological, social and\nphysical safety, whereof psychological safety is considered to be particularly important in 24-hour daycare.\nShyness, sensitivity, safety, 24-hour daycare\nVARHAISKASVATUS ................................................................................. 10\n2.1 Varhaiskasvatuslaki ................................................................................ 10\n2.2 Vuorohoito varhaiskasvatuksessa ........................................................... 11\nTEMPERAMENTTI ...................................................................................... 12\n3.1 Persoonallisuus osana temperamenttia ................................................... 12\n3.2 Kasvatuksen ja kulttuurin vaikutus temperamenttiin .............................. 13\n3.3 Ujous ja arkuus temperamenttipiirteinä .................................................. 14\n3.3.1 Sosiaaliset taidot ja tilanteet ........................................................ 15\n3.3.2 Ujo lapsi ryhmässä ...................................................................... 17\n3.3.3 Pienryhmä ja lähikehityksen vyöhyke lasta tukemassa .............. 18\nERITYISHERKKYYS ................................................................................... 20\n4.1 Erityisherkän lapsen tunnuspiirteitä ........................................................ 21\n4.2 Herkän lapsen virittyneisyys ja tunteiden kirjo ...................................... 22\n4.3 Erityisherkän lapsen kohtaaminen .......................................................... 23\nMASLOW’N TARVEHIERARKIA .............................................................. 25\n5.1 Turvallinen ympäristö ............................................................................. 26\n5.2 Läheisyyden ja rakkauden tarve.............................................................. 27\n5.3 Tarpeiden täyttyminen päivähoidossa.................................................... 28\nAIKAISEMMAT TUTKIMUKSET .............................................................. 31\nTUTKIMUKSEN TOTEUTUS...................................................................... 33\n7.1 Tutkimusmenetelmä ................................................................................ 33\n7.2 Aineistonhankinta ................................................................................... 33\n7.3 Sisällönanalyysi ...................................................................................... 35\n7.4 Tutkimuksen luotettavuus ja eettisyys .................................................... 36\nTUTKIMUSTULOKSET ............................................................................... 38\n8.1 Huomion jakautuminen ryhmässä........................................................... 38\n8.2 Ujojen ja arkojen huomiointi toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa 41\n8.2.1 Ujot ja arat kuulluksi ja nähdyksi................................................ 43\n8.2.2 Kannustamisen keinot ryhmätoiminnassa ................................... 44\n8.3 Erityisherkän lapsen tunnuspiirteet ......................................................... 46\n8.4 Kasvatus- ja oppimisympäristö ............................................................... 48\n8.4.1 Turvallinen ympäristö ................................................................. 51\n8.4.2 Turvallisen ympäristön huomioiminen vuorohoidossa ............... 53\nJOHTOPÄÄTÖKSET .................................................................................... 55\n10 POHDINTA .................................................................................................... 59\nEniten huomiota saavien piirteiden ilmaisut\nUjon ja aran lapsen tunnuspiirteiden ilmaisut\nMerkittävien tekijöiden ilmaisut toiminnan suunnittelussa\nja toteutuksessa ujon ja aran lapsen kohdalla\nIlmaisut kannustamisen keinoista ryhmätoiminnassa\nErityisherkän lapsen tunnuspiirteiden ilmaisut\nIlmaisut keinoista erityisherkän huomioimiseen\nKasvatus- ja oppimisympäristön ilmaisut\nTurvallisen ympäristön ilmaisut\nIlmaisut turvallisesta ympäristöstä vuorohoidossa\nTutkimuksen tarkoituksena on selvittää, miten lastentarhanopettajat huomioivat\nujoja, arkoja ja erityisherkkiä lapsia vuorohoitopäiväkodissa sekä mitä turvallinen\nympäristö tarkoittaa näiden lasten kohdalla. Lisäksi kartoitetaan, miten lastentarhanopettajat ajattelevat turvallisen ympäristön käytännössä toteutuvan ja miten\nsiitä pidetään huolta. Tutkimus on kvalitatiivinen, eli laadullinen ja aineistonkeruumenetelmänä toimii puolistrukturoitu haastattelu. Aineistoanalyysi toteutetaan\naineistolähtöistä sisällönanalyysiä käyttäen.\nyhteiskunnassamme ikään kuin negatiivissävytteisinä piirteinä, joista yritetään\npäästä eroon. Lapsia kannustetaan usein reippauteen, eikä ujoudelle anneta niin\npaljon arvoa kuin esimerkiksi rohkeudelle. Ujoudessa ja arkuudessa on kuitenkin\npaljon hyviä piirteitä, joita tulisi arvostaa enemmän. Tutkimuksen kohderyhmäksi\nvalittiin myös erityisherkät lapset, koska erityisherkkä on ajankohtaisuudestaan\nhuolimatta käsitteenä vielä melko tuntematon. On mielenkiintoista selvittää, millä\ntavalla käsite erityisherkkä tunnetaan päiväkodissa, vai liitetäänkö erityisherkän\npiirteet ujouteen ja arkuuteen. Tutkimusaihe koettiin tärkeäksi myös tutkimukseen\nosallistuvan päiväkodin henkilökunnan puolesta.\nTurvallinen ympäristö valittiin mukaan tutkimukseen, koska turvallisuuden kokeminen on merkittävässä roolissa lapsen uskaltaessa olla oma itsensä sekä näyttäessään aidot tunteensa. Jotta lapsi voi tuntea olonsa hyväksytyksi juuri sellaisena\nkuin on, hänen tulee luottaa itseensä, kasvattajiin ja ryhmän muihin lapsiin. Tutkimus toteutettiin vuorohoitopäiväkodissa, koska vuorohoidon tarve on tänä päivänä jatkuvassa kasvussa, eikä sitä ole juurikaan tutkittu Länsi-Suomen alueella.\nAineistonkeruumenetelmänä käytettiin puolistrukturoitua haastattelua ja haastatteluihin osallistui kuusi vuorohoidossa työskentelevää lastentarhanopettajaa. Tutkimuksen avulla pyritään lisäämään ymmärrystä ja arvostusta ujoja, arkoja ja erityisherkkiä lapsia kohtaan, jotka eivät omalla käytöksellään nosta itseään keskiöön.\nTutkimustulokset osoittavat aikuisen roolin olevan merkittävä tekijä ujon, aran ja\nerityisherkän lapsen nähdyksi ja kuulluksi tulemisessa. Tällöin aikuinen tukee ja\nkannustaa lasta toimimaan ryhmässä, kuitenkin hänen yksilölliset tarpeensa huomioiden. Lisäksi erityisherkän lapsen kohdalla korostuu kasvatusympäristön\nmuokkaaminen rauhalliseksi välttäen turhia ärsykkeitä. Toisena keinona ujojen,\narkojen ja erityisherkkien lasten huomioimisessa korostuu pienryhmätoiminnan\nmerkitys. Pienessä ryhmässä lapsella on tutut kaverit ja tuttu omahoitaja, jolloin\nhänen on helpompaa toimia omana itsenään. Tutkimustulosten mukaan turvallisuus jakautuu vuorohoidossa psyykkiseen, sosiaaliseen ja fyysiseen turvallisuuteen, joista psyykkistä pidetään tärkeimpänä. Sosiaalinen turvallisuus nähdään lähes yhtä tärkeänä, mutta fyysinen turvallisuus puolestaan jää haastatteluvastauksissa melko vähälle huomiolle.\nVarhaiskasvatus on kasvatuksellista vuorovaikutusta, joka tapahtuu pienten lasten\neri elämänpiireissä (Terveyden ja hyvinvoinnin laitos 2015). Sen ensisijainen tavoite on lapsen kokonaisvaltaisen hyvinvoinnin edistäminen. Lapsen voidessa hyvin, hänellä on edellytykset hyvään kasvuun, oppimiseen ja kehittymiseen. Hän\nkokee iloa ja toimimisen vapautta turvallisessa ja kiireettömässä ilmapiirissä nauttien yhdessäolosta muiden lasten ja kasvattajien kanssa. Tällöin lapsi voi keskittyä\nleikkiin, oppimiseen sekä arjen toimiin ja on kiinnostunut ympäristöstään. (Stakes\nVarhaiskasvatuspalvelut pitävät sisällään kunnan tai yksityisen järjestämän päivähoidon ja esiopetuksen sekä muun toiminnan, kuten avoimen varhaiskasvatustoiminnan. Lapsiperheiden palvelu- ja tukijärjestelmässä nämä varhaiskasvatuksen\npalvelut ovat keskeinen toimintakokonaisuus. (Terveyden ja hyvinvoinnin laitos\n2015.) Lakien ja asetusten avulla valtio määrittelee ja luo raamit varhaiskasvatukselle. Nämä on otettava kuntatasolla huomioon järjestettäessä ja ohjattaessa varhaiskasvatuspalveluita. Yksiköiden on huomioitava sekä kunnan että valtakunnan\nlinjaukset ja toiminnan toteuttamisen periaatteet, jotka ohjaavat vahvasti myös\nyksittäisen työtekijän ja tiimin työskentelyä. (Mikkola & Nivalainen 2010, 12.)\nVarhaiskasvatuslaki määrittää varhaiskasvatuksen tarkoittavan pedagogisesti painottuvaa kokonaisuutta, joka muodostuu lapsen suunnitelmallisesta ja tavoitteellisesta hoidosta, opetuksesta ja kasvatuksesta. Varhaiskasvatusta toteutetaan päiväkodissa, perhepäiväkodissa, tai muussa siihen tarkoitukseen varatussa paikassa.\nVarhaiskasvatukseen ovat oikeutettuja lapset, joilla ei vielä ole oppivelvollisuutta\nsekä erityisissä olosuhteissa sitä vanhemmat lapset, jos hoitoa ei muulla tavalla\nvoida järjestää. (L.8.5.2015/580.)\nVarhaiskasvatuksen tavoitteena on edistää yksilöllisesti lapsen kokonaisvaltaista\nkasvua, kehitystä ja hyvinvointia iän ja kehityksen mukaan. Lisäksi sen tulee tukea ja edistää lapsen koulutuksellisen tasa-arvon toteutumista, oppimisen edelly-\ntyksiä sekä elinikäistä oppimista. Tämä tulee toteuttaa pedagogisesti monipuolisena toimintana mahdollistaen myönteisiä oppimiskokemuksia. Varhaiskasvatusympäristön tulee olla kehittävä, oppimista edistävä, terveellinen ja turvallinen.\nLasten ja varhaiskasvatushenkilökunnan välillä tulee taata mahdollisimman pysyvät vuorovaikutussuhteet antaen kaikille lapsille mahdollisuuden yhdenvertaiseen,\ntasa-arvoiseen ja kulttuuriperinnettä kunnioittavaan kasvatukseen. Monialaisen\nyhteistyön avulla lapselle järjestetään tarvittaessa tarkoituksenmukaista tukea tunnistettaessa lapsen yksilöllisen tuen tarve. Varhaiskasvatuksen tavoitteena on\nmyös kehittää lapsen yhteistyö-, vuorovaikutus- ja vaikuttamistaitoja. Kasvatuskumppanuuden avulla pyritään lapsen kokonaisvaltaisen hyvinvoinnin ja tasapainoisen\nYmpärivuorokautinen päiväkoti, omassa kodissaan työskentelevät perhepäivähoitajat ja ryhmäperhepäiväkoti ovat niitä perheitä varten, joissa lapsille tarvitaan\nvanhempien työstä johtuen ilta-, yö- ja viikonloppuhoitoa. Lisäksi on päivähoitoyksikköjä, joissa tarjotaan ilta- ja lauantaihoitoa. (Vaasan varhaiskasvatussuunnitelma 2005, 12.) Lain mukaan jatkuvaa hoitoa on pyrittävä järjestämään tarvittavana vuorokauden aikana hoidolle ja kasvatukselle sopivassa hoitopaikassa\n(L.8.5.2015/580). Jokainen kunta määrittää maksimituntimäärät vuorohoidolle\nperheen tarpeiden mukaan, sillä tästä ei ole olemassa valtakunnallisia ohjeita (Hevonoja 2013).\nEpäsäännölliset työajat ovat yhä useammalle suomalaiselle arkipäivää. Työelämätutkimukset ovat osoittaneet kolmasosan suomalaisista työskentelevän muulloin\nkuin päiväsaikaan. Näin ollen myös vuorohoitoa tarvitsevien lasten määrä on kasvussa. Mikäli iltaisin ja viikonloppuisin ei pystytä järjestämään samanlaista ohjattua varhaiskasvatustoimintaa kuin päiväsaikaan, voi lapsen osallisuus ohjattuun\ntoimintaan kärsiä. Koska vuorohoidossa oleminen on pääsääntöisesti erilaista,\novat säännöllisyys ja rutiinit erittäin tärkeässä asemassa lapsen kehityksen kannalta. (Hevonoja 2013.)\nTemperamentilla tarkoitetaan ihmisen persoonallisuuden biologista perustaa. Se\nmuodostuu joukosta synnynnäisiä taipumuksia tai valmiuksia, joita erilaiset ympäristön vaikutukset kuten kasvatus, yhteisön odotukset ja kulttuurin normit ja arvostukset muovaavat persoonallisuudeksi. Temperamentti voidaan havaita ihmisen tavassa ilmaista tunteita, tarkkaavuuden kestona, aktiivisuutena tai siinä,\nkuinka herkästi ihminen reagoi erilaisiin häiriötekijöihin. Yksilön käyttäytymistyyli tai tapa, jolla hän toimii, määrittää myös hänen temperamenttiaan. Tällä tarkoitetaan siis sitä, miten ihminen reagoi ja käyttäytyy erilaisissa tilanteissa, jonka\nvuoksi temperamentti on havaittavissa myös ulospäin. Yleensä arkikielessä puhuttaessa temperamenttisista ihmisistä, viitataan impulsiivisiin ja voimakkaasti reagoiviin ihmisiin. On hyvä huomata, että myös ujous, sinnikkyys, rauhallisuus ja\npidättyväisyys ovat yhtä lailla temperamenttipiirteitä. (Keltikangas-Järvinen 2004,\nJokaisella ihmisellä on jonkin verran jokaista temperamenttipiirrettä, mutta niiden\nerot vaihtelevat yksilöittäin. Ihmistä voidaan kuvailla sen mukaan, kuinka paljon\nhänellä ilmenee kutakin temperamenttipiirrettä. Mikään yksittäinen temperamenttipiirre ei ole ratkaiseva, vaan merkittävämpää on niiden luoma kokonaisuus. On\nhuomioitava, että temperamenttipiirteet voivat olla myös ristiriitaisia keskenään;\nsamaan aikaan voi haluta kokeilla jotain uutta ja jännittävää, mutta ei kuitenkaan\nuskalla tehdä sitä. (Keltikangas-Järvinen 2008, 31–32.)\nPersoonallisuus osana temperamenttia\nPersoonallisuus ja temperamentti eivät tarkoita samoja asioita. Persoonallisuus\nmuodostuu minuudesta, minäkuvasta, itsetunnosta, arvomaailmasta, tavoitteista,\neettisistä ja esteettisistä normeista. Persoonallisuus näyttäytyy siinä, millaisiin tietoisiin ratkaisuihin ihminen uusissa tilanteissa päätyy. (Keltikangas-Järvinen\nUseat todisteet osoittavat temperamentin olevan helpoiten tunnistettavissa varhaislapsuudessa, kun taas persoonallisuuden nähdään muovautuvan lähinnä opittujen\nmallien, kasvatuksen ja sosiaalisen kanssakäymisen avulla. Temperamentti näyttäytyy parhaimmillaan siten, kuinka ihminen käyttäytyy. Se poikkeaa taidoista,\njotka määrittävät mitä ja kuinka hyvin ihminen osaa jotakin. Se ei kerro myöskään\nmotivaatiosta, eli miksi ihminen käyttäytyy tietyllä tavalla. (Straleu 1998, 31,47.)\nSe, että temperamentilla on synnynnäinen perusta, ei tarkoita ettei ympäristö\nmuokkaisi sitä elämän varrella (Keltikangas-Järvinen 2004, 36).\nKasvatuksen ja kulttuurin vaikutus temperamenttiin\nKasvatus ohjaa lasta kehittymään suotuisaan suuntaan. Jokaisella lapsella on oma\nyksilöllinen temperamenttinsa sekä ominaislaatunsa. Tämä tulee huomioida kasvatuksessa, sillä sen tulee perustua lapsen yksilöllisyyden huomioimiseen ja kunnioittamiseen. Lapset ovat omanlaisia, erilaisia ja erityisiä persoonia. Päivähoidossa tämä tuo haasteita, sillä lapset toimivat osana isompaa ryhmää (Koivunen\n2009, 19.) Kasvatuksen tulee olla yksilöllistä myös siksi, että jokaiseen lapseen ei\ntehoa samat kasvatuskäytännöt. Kun toiselle lapselle täytyy asia esittää hyvinkin\ntiukasti, voi toista joutua samassa tilanteessa jo lohduttamaan, ettei hänen tekonsa\nollutkaan niin paha. Temperamentiltaan äkkipikainen voi käyttäytyä ärsyyntyessään hillitysti, jos on oppinut kasvatuksen avulla itsehillintää ja peittämään synnynnäisen taipumuksen. Toisin kuin temperamentiltaan rauhallisempi, jolle näitä\ntaitoja ei ole kasvatuksen avulla opetettu. Jokaisella yksilöllä on synnynnäinen\ntemperamentti, joka säilyy läpi elämän. Kasvatuksen avulla ei pyritäkään temperamentin muuttamiseen, vaan sosiaalisen ja toisia huomioivan käytöksen opettamiseen temperamenttipiirteistä riippumatta. (Keltikangas-Järvinen 2008, 27–28.)\nTemperamentin kannalta kasvatus voidaan nähdä tasoittavana tekijänä, jonka\navulla ääripäitä pyritään tuomaan lähemmäs toisiaan: ujoja rohkaistaan ja aktiivisia rauhoitellaan. Kasvatus tähtää yksilöllisyyden sijaan samanlaisuuden kasvattamiseen, vaikka kaikissa kasvatusohjelmissa korostetaan voimakkaasti yksilöllisyyttä. Ilman tätä ei synny yhteisöjä, joiden pelisäännöt olisivat kaikille tuttuja.\nJos jokainen ihminen on oma yksilönsä, ei yhteiskunta voi toimia. (KeltikangasJärvinen 2004, 40.)\nTemperamentissa voidaan erottaa kasvatuksen lisäksi myös kulttuurieroja. Jos\nlapsi on kasvatettu siten, että hillitty käytös on ainoa oikea vaihtoehto tilanteessa\nkuin tilanteessa, vaikuttaa tämä kasvatustyyli vahvemmin hänen käytökseensä\nkuin synnynnäinen temperamentti. Kulttuurien välillä voi olla myös suuria keskinäisiä eroja samoin kuin ihmisissä kulttuurien sisällä. Temperamentti on aina sidoksissa odotuksia asettavaan kontekstiin, johon sen tulisi sopia. Näin ollen temperamentti itsessään ei merkitse mitään ennen kuin se poikkeaa olosuhteista, joissa ihminen elää. Ympäristön odotukset vaikuttavatkin ihmisen tapaan ilmaista\ntemperamenttia. Temperamentti ja ympäristö muokkaavat toisiaan jatkuvasti ja\novat näin ollen vuorovaikutuksessa keskenään. Ympäristön vaatimusten ja temperamentin yhteensopimattomuus voi johtaa esimerkiksi lapsen sopeutumisvaikeuksiin. (Keltikangas-Järvinen 2004, 38,40, 118.)\nUjous ja arkuus temperamenttipiirteinä\nArkikielessä termillä ujous kuvataan sekä tunnetta että käytöstä. Sosiaalisissa tilanteissa epämukavaa tai kiusaantunutta oloa kutsutaan ujoudeksi. Ujoudella selitetään usein ihmisen käytöstä esimerkiksi vähäpuheisuutta tai poisjäämistä sosiaalisista tilanteista, vaikka ne ovat paremminkin toisenlaisia temperamenttipiirteitä.\nUjoutta käytetään usein persoonallisuuden selittäjänä ja muilla tavoilla, joilla ei\nole välttämättä tekemistä ujouden kanssa. Usein myös ujous ja rohkeus esitetään\nvastakohtina, vaikka vastakohta todellisuudessa on vähemmän ujo. (KeltikangasJärvinen 2004, 257–258.) Ihminen, jonka käytös ei muutu uusissa ja yllättävissä\nsosiaalisissa tilanteissa, eivätkä nämä tilanteet aiheuta hänelle jännitystä, on vastakohta ujolle ihmiselle (Keltikangas-Järvinen 2010 a, 41). Mattila pitää arkuutta\nsuurpiirteisempänä käsitteenä kuin ujoutta, mutta toteaa niiden arkikielessä olevan\nkuitenkin synonyymejä keskenään. Ihminen voi olla esimerkiksi arka pitämään\npuoliaan, tai sanomaan totuutta ääneen. Ujon ihmisen kärsiessä usein pahoista peloista, voidaan häntä kutsua myös araksi. (Mattila 2005, 15.)\nUjous ja arkuus eivät tarkoita samaa asiaa, mutta arkuus on sulautunut niin yhteen\nujouden käsitteeseen, että niitä on vaikeaa erottaa toisistaan. Ujo ihminen on\nyleensä myös arka, mutta arka ihminen ei välttämättä ole ujo. Arkuus voisi pikemminkin olla synonyymi varovaisuudelle kuin ujoudelle.\nSosiaaliset taidot ja tilanteet\nSosiaalisuudella ja sosiaalisilla taidoilla tarkoitetaan eri asioita. Sosiaaliset taidot\novat opittavissa kasvatuksen ja kokemuksen kautta, kun taas sosiaalisuus on synnynnäinen temperamenttipiirre. Sosiaalisista tilanteista selviämiseen tarvitaan sosiaalisia taitoja. Näiden taitojen avulla ihminen kykenee tulemaan toimeen muiden\nkanssa huolimatta siitä, pitääkö hän muiden seuraa tärkeänä. Sosiaalisista taidoista heijastuu ihmisen kyky kunnioittaa ja arvostaa muita, kyky huomioida heidän\noikeutensa sekä käyttäytyä sääntöjen mukaisesti. Edistyksellinen sosiaalinen\nkanssakäyminen vaatii monia asioita, kuten harkintaa, empatiaa, tasapainoista\ntunne-elämää, tervettä itseluottamusta sekä kykyä kontrolloida ja arvioida omaa\nkäytöstä. (Keltikangas-Järvinen 2010 a, 17, 24.)\nPuuttuuko ujoilta lapsilta tietynlaisia sosiaalisia taitoja? Jos määritämme sosiaaliset taidot pelkästään suorituskyvyn kriteereillä, esimerkiksi aktiivisuudella ja itsensä esiintuomisella, voi ujoilla lapsilla olla puutteita nimenomaan näissä taidoissa. Jos ne taas määriteltäisiin käyttäytymisen kautta, ei näiden taitojen puuttuminen ujoilta lapsilta olisi niinkään yksiselitteistä. (Jones, Cheek & Briggs\n1986, 97.) Empatialla ja emotionaalisella herkkyydellä on osoitettu olevan yhteys\nujouden kanssa. Toisen tunteiden havaitseminen ja tulkitseminen sekä emotionaalinen herkkyys ovat tärkeitä ominaisuuksia sosiaalisessa vuorovaikutuksessa. Jo\npienillä lapsilla ja jopa vauvoilla on todettu ujouden ja emotionaalisen herkkyyden\nvälillä yhteyttä. (Keltikangas-Järvinen 2008, 59.)\nUjouden kehittymistä voivat edesauttaa uskomukset omasta osaamattomuudestaan\nsosiaalisissa tilanteissa sekä negatiiviset havainnot itsestään. Tällöin ei ole kuitenkaan kyse huonosta itsetunnosta, vaan itseluottamuksen puutteesta sosiaalisissa\ntilanteissa. Se kumpuaa kokemuksista ja ympäristön vaikutuksista, kuten saadusta\nkasvatuksesta. Keltikangas-Järvinen toteaa ujouteen liitettävän yleensä vain negatiivisia ominaisuuksia ja korostetaan harvemmin niitä positiivisia asioita, joita\nujous pitää sisällään. (Keltikangas-Järvinen 2004, 261.) Myös Aron (2015 a, 110)\nnostaa esiin ujouteen liitetyt kielteiset mielleyhtymät, kuten ahdistuneisuuden,\nvaivautuneisuuden, pelokkuuden, estoisuuden ja arkuuden. Vaikkakin hän toteaa,\nettä siihen voidaan yhdistää myös paljon positiivisia asioita esimerkiksi hienovaraisuutta, ajattelevaisuutta ja herkkyyttä.\nKeltikangas-Järvisen (2008, 58) mukaan ujous ei ole osoitus vähäisestä sosiaalisuudesta tai vähäisestä halusta hakeutua muiden ihmisten seuraan, vaikka näin on\njoskus ajateltu. Ujouden ilmentyessä usein vain ihmissuhteissa, sen avulla selitetään usein sosiaalisten tilanteiden karttamista ja ihmisen halua olla yksin. Vieraiden ihmisten ja sattumanvaraisten tuttavuuksien seurassa ujous ilmenee emotionaalisena reaktiona ja siitä seuraavana varautuneena käytöksenä. Ujoilla ihmisillä\nvoi olla vaikeuksia tunteidensa ilmaisemisessa myös läheisille ihmisille (Keltikangas-Järvinen 2004, 260).\nÄäritapauksessa on olemassa ihmisiä, jotka ovat jatkuvasti hyvin ahdistuneita\nmuiden seurassa ja viihtyvät siksi paremmin yksinään. Osa ihmisistä tuntee turvattomuutta ollessaan sosiaalisissa tilanteissa ja nolostuvat helposti. (Zimbardo &\nRadl 1982, 14.) Ujo ihminen voi olla hyvin kiinnostunut muista ihmisistä ja heidän seurastaan, vaikka häntä alkuun ujostuttaa. Pienellä lapsella on vähemmän\nkeinoja ylittää ujous ja mennä muiden seuraan, joten vähäisen sosiaalisuuden ja\nujouden yhteys on voimakkaampi kuin aikuisilla. Lapsella tämä ilmenee siinä,\nmiten kauan hänellä vie aikaa lähteä mukaan muiden leikkiin. Sosiaalisuus näkyy\npuolestaan siten, että muihin lapsiin tutustuttuaan lapsi haluaa leikkiä mieluummin heidän kanssaan kuin yksinään. (Keltikangas-Järvinen 2008, 58–59.)\nUsein ujous häviää tilanteen tullessa tutuksi. Tämän vuoksi aikuisen tulisi olla\nujon lapsen turvana uusissa tilanteissa ja olla käytettävissä, kunnes lapsi on valmis\njäämään tilanteeseen yksin. Tämä voi tapahtua nopeastikin lapsen luottaessa siihen, että saa tarvittaessa aikuiselta turvaa. (Keltikangas-Järvinen 2012, 61.) Ujoudessa onkin kyse vain alkureaktiosta uusien ihmisten kanssa, sillä tuttujen ihmisten seurassa ujona pidetty henkilö saattaa olla hyvin vilkas ja puhelias (Keltikangas-Järvinen 2008, 59). Tutkimusten mukaan on myös todettu ujouden harvem-\nmin johtavan minkäänlaisiin käytöshäiriöihin tai sosiaalisiin ongelmiin, ellei sitä\nitsessään pidetä tällaisena (Keltikangas-Järvinen 2004, 261).\nMonet ujot ihmiset ovat liian tietoisia puuttuvista taidoistaan olla muiden ihmisten\nkanssa. Heiltä puuttuu tarpeelliset verbaaliset kyvyt tuntea olonsa turvalliseksi\nollessaan muiden ihmisten kanssa. He eivät välttämättä tiedä, kuinka missäkin tilanteessa tulisi toimia, kuinka ottaa vastaan kohteliaisuuksia ja millaista on sujuva\nkeskustelu. (Zimbardo & Radl 1982, 15.) Ujoutta voidaan pitää myös pelkona siitä, etteivät muut ihmiset pidä tai hyväksy. Sen vuoksi ujous onkin reaktio, joka\nvoidaan liittää johonkin tilanteeseen. Se ei siis ole aina olemassa oleva piirre, vaan\ntietynlainen tila. Ujo ihminen on saattanut kokea epäonnistuvansa sosiaalisessa\ntilanteessa, eikä ole omasta mielestään yltänyt tilanteen vaatimalle tasolle. Hän on\nsaattanut olla jo valmiiksi virittyneessä tilassa aikaisempien epäonnistumisen kokemusten vuoksi ja pelätessään saman toistuvan uudelleen. Voi olla, ettei henkilö\nkeksi mitään sanottavaa sosiaalisissa tilanteissa ja hän käyttäytyy alempiarvoisesti\nmuihin verrattuna. Tämä voi johtaa kierteeseen, jolloin kuvio toistuu aina samankaltaisissa tilanteissa. (Aron 2015 a, 109.)\nUjo lapsi ryhmässä\nLapsen näkökulmasta päiväkoti on haastava ja vaativa yhteisö, koska hänen on\nlöydettävä oma paikkansa sekä ryhmässä että suhteessa aikuisiin ja toisiin lapsiin.\nSamaan aikaan lapsen tulee olla oma itsensä niin toiveineen, haluineen kuin ajatuksineenkin. Kasvattajan ja lapsen välinen hyvä suhde, kannustavuus, auttavaisuus ja innostuneisuus lapsen asioihin sekä selkeät rajat lapsen toiminnalle, ovat\ntutkimusten mukaan myönteisiä asioita lapsen kehitykselle. Päiväkodissa lapsi saa\nmahdollisuuden oppia, kasvaa, kehittyä ja leikkiä osana lapsiryhmää, mutta aikuisen on tärkeää havainnoida lasten puuhia ja toimintaa ryhmässä. Kasvattaja on\nmerkittävässä roolissa, jos joku lapsista jää muiden varjoon. (KyrönlampiKylmänen 2010, 102, 108, 112.)\nLapsi voi tuntea hylätyksi tulemisen tunnetta, jos kokee, ettei häntä hyväksytä sellaisena kuin on. Vaikka lapsen annetaan olla oma itsensä, ei se tarkoita kuitenkaan, että hän saisi käyttäytyä, kuten haluaa. Kun lapsen omaa kasvua ei tueta,\nhän oppii pienestä pitäen, että hänen tulisi olla jotenkin toisenlainen esimerkiksi\nreippaampi tai rohkeampi. Ujoja ja arkoja lapsia vaaditaan usein selviytymään\nheille hyvin vaikeista tilanteista, jatkuvasti karaisten ja rohkaisten. Arkuuden ja\npelon osoittaminen ei ole sallittua, vaan lapsi leimataan huonommaksi osoittamalla hänelle muiden selviävän tilanteesta rohkeina häntä paremmin. (KeltikangasJärvinen 2010 b, 275–276.)\nLapsi saa onnistumisen kokemuksen tehtävän ja toiminnan ollessa hänen kehitystasolle sopiva, hän saa kiitosta suorituksistaan ja käyttäytymisestään sekä innostuneisuus huomioidaan (Koivunen 2009, 38–39). Jo varhaisista ikävuosista lähtien\nhyväntuuliset ja sosiaaliset lapset saavat enemmän onnistumisen elämyksiä kuin\nvähemmän sosiaaliset lapset. Ujon lapsen kohdalla tarvitaan runsaasti aikuisen\ntukea, jotta lapsen itseluottamus ja tapa vaikuttaa asioihin kehittyvät. Tällainen\nlapsi tarvitsee onnistumisen kokemuksia erityisesti ihmissuhteisiin ja sosiaalisiin\ntilanteisiin liittyen. Ne rohkaisevat ujoa lasta toimimaan sosiaalisissa tilanteissa\nmyöhemmin. Ujoja lapsia tulisi rohkaista lähestymään muita lapsia ja järjestää\nheille siihen tilaisuuksia, joskus jopa opettaa leikkiin mukaan menemistä ja toiselle lapselle puhumista. Tällaiset lapset tarvitsevat neuvoja ja keinoja kuinka toimia,\nkun ujostuttaa. (Keltikangas-Järvinen 2008, 269–271.) On olemassa myös lapsia,\njotka saattavat jopa kieltää kasvattajaa kehumasta itseään. Tämä voi olla osoitus\nniin heikosta itseluottamuksesta, ettei lapsi usko kehujen todenperäisyyteen. Lapsi\nvoi olla myös niin ujo, ettei halua joutua huomion kohteeksi. (Koivunen 2009,\nPienryhmä ja lähikehityksen vyöhyke lasta tukemassa\nVarhaiskasvatussuunnitelman perusteiden mukaan oikeanlainen varhaiskasvatusympäristö innostaa pienryhmissä toimimiseen. Pienryhmän kautta kaikilla lapsilla\non mahdollisuus olla vuorovaikutuksessa ja osallistua keskusteluun. (Stakes 2005,\n18.) Vuorovaikutuksen suunnittelu ja vahvistaminen ovat pienryhmätoiminnan\nperusta. Pienen ryhmän kautta lapsen on helpompaa saada aikuisen kannattelevaa\nvuorovaikutusta tarvittaessa. Tällöin lapsi saa mahdollisuuden oppia suhteuttamaan omia taitojaan erilaisten tilanteiden mukaan sekä tunnistamaan tekojensa\nseuraukset ja vaikutukset muihin ihmisiin. (Mikkola & Nivalainen 2009, 33.)\nKasvattajan ja lapsen välistä kiintymyssuhdetta on tärkeää tukea lapsen kehityksen kannalta pienryhmän omahoitaja- tai vastuukasvattajatyömenetelmällä (Välimäki 2013, 160).\nLapsen on sitä helpompi ja turvallisempi hallita omaa toimintaansa, tulla yksilönä\nnäkyväksi ja olla oma itsensä, mitä pienemmässä ryhmässä hän saa toimia. Pienessä ryhmässä aikuisen on helpompaa havainnoida ja suunnata lapsen toimintaa,\njolloin lapsi voi toimia lähikehityksen vyöhykkeellä aikuisen tukemana. (Mikkola\n& Nivalainen 2009, 31–32.) Vygotskyn teoriassa lähikehityksen vyöhykkeellä\ntarkoitetaan etäisyyttä potentiaalisen ja aktuaalisen kehitystason välillä. Potentiaalisella kehitystasolla viitataan lapsen osaamiseen, johon hän yltää yhdessä osaavampien tovereiden tai aikuisen kanssa. Aktuaalinen kehitystaso puolestaan tarkoittaa osaamista, johon lapsi kykenee itsenäisesti. Se siis kuvaa sitä, mitä lapsi jo\nhallitsee yksin ja potentiaalinen sitä, mitä lapsi tulee myöhemmin hallitsemaan.\nVygotskyn teoriassa lähikehityksen vyöhykkeen lähtökohtana pidetään osapuolia,\njotka eivät ole tasavertaisia osaamiseltaan. (Hännikäinen & Rasku-Puttonen 2001,\n167–168.) Pienryhmätoiminnan avulla aikuinen pystyy paremmin keskittymään\nyhteen lapseen ja hän ehtii kohtaamaan ryhmänsä lapsia yksilöinä. Lapsen hyvinvointi lisääntyy pienryhmän rauhallisessa arjessa. (Mikkola & Nivalainen 2009,\nToimintakauden alkaessa syksyllä, lapset jaetaan kiinteisiin pienryhmiin. Pienryhmän pysyessä samana koko vuoden, on lasten helpompaa ryhmäytyä siihen.\nTällöin lapsi oppii luottamaan ja tuntemaan oman pienryhmänsä kasvattajan ja\nlapset. Pienryhmän kautta myös ryhmäytyminen osaksi isompaa ryhmää onnistuu\nsujuvammin. Lapset saavat osallistua oman pienryhmänsä nimikointiin, jolloin he\nkokevat kuuluvansa johonkin. Ryhmän nimestä muodostuu tärkeä osa lapsen\nidentiteettiä. Pienryhmien koko vaihtelee lasten kehityksen ja tarpeiden mukaan.\n(Mikkola & Nivalainen 2009, 34.) Pienryhmät voidaan muodostaa pysyviksi tai\nvaihtuviksi erilaisten toimintojen mukaan (Välimäki 2013, 160).\nErityisherkkää ihmistä häiritsevät sellaiset asiat, joita muut ihmiset eivät välttämättä edes huomioi. Esimerkiksi äänekäs musiikki, väen paljous, häikäisevät valot\ntai oudot hajut voivat olla hyvinkin ärsyttäviä ja stressaavia erityisherkälle ihmiselle. Herkkyydellä tarkoitetaan varovaisuutta, sisäänpäinsuuntautuneisuutta ja\ntarvetta yksinoloon tavallista enemmän. Erityisherkät ihmiset nähdään yleensä\narkoina, ujoina, heikkoina tai pahimmassa tapauksessa epäsosiaalisina. Tällainen\nihminen yrittää olla niin kuin muut, koska pelkää leimautuvansa erilaiseksi. Tämä\ntaas johtaa ylivirittyneisyyteen ja ahdistumiseen. Virittyneisyydessä havaittavat\nerot tarkoittavat sitä, että erityisherkkä ihminen huomioi sellaisia ärsykkeitä, joita\nmuut eivät edes havaitse. Se ei tarkoita kuitenkaan sitä, että kuulo, näkö, tai muut\naistit olisivat erityisherkillä terävämpiä kuin muilla. Näillä ihmisillä tämä tarkoittaa aistitiedon huolellisempaa käsittelyä. (Aron 2015 a, 34–37.) Erityisherkkyyttä\npidetään synnynnäisenä ominaisuutena, jolla on hermostollinen perusta. Yleisen\narvion mukaan väestöstä noin 15–20 prosenttia on erityisherkkiä. Aikaisemmin\nsitä on tutkittu monien käsitteiden alla, kuten sensitiivisyytenä, ujoutena ja estyneisyytenä. (Satri 2015, 35.)\nYleisesti ottaen erityisherkkiä poikia on yhtä paljon kuin herkkiä tyttöjäkin, mutta\npoikien voi olla haastavampaa käsitellä herkkyyttään. Yhteiskunnan normit ohjaavat vahvasti siihen, millaisia poikien ja miesten kuuluisi olla ja siitä johtuen erilaisuuden tunne voi korostua. Pojat saattavat joutua kieltämään tunteensa ja kipunsa\nviimeistään kaveriporukan keskellä, mikä on toki tyypillistä kaikille pojille. Erityisherkkien kipukynnys on kuitenkin yleensä hyvin matala, jonka vuoksi tunteiden ja kivun kätkeminen voi olla erityisen haastavaa. (Satri 2014, 115–116.)\nHerkkyys-sana liitetään usein tunteisiin, itkuisuuteen, heikkouteen tai muuhun\nhyvin kapea-alaiseen tulkintaan. Erityisherkkä ihminen voi kuitenkin olla sisäisesti hyvinkin vahva, osaava ja pärjäävä. (Satri 2015, 35.) Herkkyydessä onkin eroja,\nsillä myös herkillä lapsilla on poikkeavuuksia temperamenttipiirteissä. Toiset ovat\nhyvin vilkkaita, kun toiset taas hyvinkin hiljaisia ja rauhallisia. Ennen kaikkea\nlapsi tarvitsee ympärilleen herkkyyttä ymmärtäviä kasvattajia. Herkkyys ei näyt-\ntäydy kaikissa tilanteissa sensitiivisenä käytöksenä. Herkät ihmiset ottavat usein\nmuut ihmiset hyvin huomioon, mutta kuormittuneena heidän käytöksensä saattaa\nmuuttua hyvinkin epäystävälliseksi. Herkkyyttä ei voida kuitenkaan pitää ongelmien alkulähteenä tai selittäjänä. Ihmisellä voi olla huono itsetunto ja hän voi kärsiä jännittämisestä, oli hän herkkä tai ei. Ongelmat ovat usein herkkyyden vuoksi\nerityisen hankalia, mutta herkkyyden ymmärtämisen avulla niihin on helpompi\nlöytää ratkaisuja. Erityisherkkyys on sekä siunaus että kirous, mutta usein hitaasti\nkehittyvä sisäinen vahvuus. (Satri 2014, 35–36, 113–114.)\nErityisherkän lapsen tunnuspiirteitä\nErityisherkillä lapsilla on kyky tehdä yksityiskohtaisia huomioita ympäristöstä ja\nhe havainnoivat tilanteita tarkasti. Tällaiset lapset ovat yleensä empaattisia, älykkäitä, intuitiivisia, luovia, harkitsevia ja tunnontarkkoja. (Aron 2015 b, 32–33.)\nErityisherkän vaikuttaessa ylivirittyneeltä, voi kyse olla liiallisista ärsykkeistä\n(Aron 2015 a, 109). Useat samanaikaiset ärsykkeet uuvuttavat erityisherkkiä lapsia ja ylikuormittuessaan he saattavat vaikuttaa heikkohermoisilta ja yliherkiltä.\nErityisherkkä lapsi osaa tulkita helposti mielialoja, ilmeitä ja äänensävyjä ja joillakin on kyky oivaltaa ironian taakse piilotettuja merkityksiä. (Aron 2015 b, 32–\n34.) Tällainen lapsi esimerkiksi suosii hiljaisia leikkejä, on perfektionisti, sopeutuu huonosti isoihin muutoksiin, on hyvin herkkä kivulle, pelästyy helposti sekä\nesittää paljon kysymyksiä (Satri 2014, 113–114).\nSensitiivinen lapsi havainnoi ja aistii ympäristöään tarkasti, jolloin hän saattaa vetäytyä syrjään tarkkailemaan. Tämän vuoksi herkät lapset voivat vaikuttaa ulkopuolisen silmin ujoilta, hiljaisilta ja vetäytyneiltä. He voivat oman kokemuksensa\nkautta olla kuitenkin hyvin innostuneita ja kiinnostuneita seuratessaan tilanteita\nsivummalta. Myös ajoittainen yksinolo tulkitaan helposti ujoudeksi, vaikka todellisuudessa se on herkän ihmisen tapa rauhoittaa itseään sekä jäsentää havaintojaan\nja kokemuksiaan. Ulkopuolisten ihmettelyjen kautta lapsi alkaa vähitellen omaksua ujouden identiteetikseen. (Satri 2015, 60–61.)\nTutkimusten mukaan erityisherkillä lapsilla on taipumus reagoida ulkoisiin ärsykkeisiin tavallista voimakkaammin (Aron 2015 a, 55). Erityisherkät lapset purnaa-\nvat helposti erilaisista asioista: liian kuumasta tai kylmästä, kutittavista vaatteista,\nruoan mausteisuudesta tai erilaisista hajuista. Tällaiset lapset leikkivät mieluiten\nyksin, seuraavat muita sivummalta, syövät tuttuja ruokia ja pysyttelevät mielellään\nyhdessä tietyssä paikassa. (Aron 2015 b, 36.) Erityisherkät lapset ovat herkempiä\nilmassa oleville asioille, he ovat yleensä luovia yhdistelemään asioita keskenään,\neikä paikoillaan pysyminen ole heille hankalaa. Erityisherkille on myös tyypillistä\nolla taitava hienomotorisissa liikkeissä. (Aron 2015 a, 40.) Karkeamotoriikka puolestaan saattaa olla hyvinkin haastavaa. Esimerkiksi yksityiskohtainen askartelu\nvoi sujua hyvin, mutta pyörällä ajamaan opetteleminen saattaa olla hyvin vaikeaa.\n(Satri 2014, 118.)\nKuten kaikilla lapsilla, myös erityisherkillä on vaihtelevuutta mielenkiinnon kohteissa. Osa on kiinnostunut matemaattisista ja loogisista pulmista, tai yhteiskunnallisista ongelmista kun taas osa on hyviä keksimään tarinoita. Nämä tietenkin\npätevät kaikkiin lapsiin, mutta erityisherkillä lapsilla on taipumusta syventyä tämän kaltaisiin mielenaskareisiin. Erityisherkillä on jatkuva tarve työstää kaikkea\nkoettua perusteellisesti, joskus tämä tapahtuu tietoisesti, mutta tämä prosessointi\non myös tiedostamatonta. Siksi erityisherkän lapsen patistaminen nopeaan päätöksen tekoon saattaa olla hyvin haasteellista. (Aron 2015 b, 34–35.)\nHerkän lapsen virittyneisyys ja tunteiden kirjo\nErityisherkät lapset saattavat kätkeä surun, pelon ja erityisesti vihan tunteet sisäänsä sen sijaan, että näyttäisivät ne ulkopuolisille (Aron 2015 b, 218). Herkästä\nja vetäytyvästä lapsesta ei löydy myöskään tarpeeksi aggressiota esimerkiksi puolustamaan itseään kiusaajilta ja heille onkin luontaisempaa puolustaa toisia kavereita. (Satri 2014, 129.) Erityisherkillä lapsilla saattaa olla vahva halu kostaa kokemansa vääryys jollakin inhottavalla tavalla, mutta oman vihansa ja rangaistuksen pelossa jättävät sen tekemättä. Lapsen tukahduttaessa aidot tunteensa, näyttäytyy se ulkopuolisille kiltteytenä. Aikuinen voi luulla lapsen sopeutuneen uusiin\ntilanteisiin ongelmitta, vaikka sisimmissään erityisherkkä lapsi murehtii huonouttaan. Uusissa jännittävissä tilanteissa erityisherkät kokevat tunteet, kuten pelon,\nkiukun ja surun voimakkaammin kuin muut lapset. He ovat suuremmassa vaarassa\nmuuttua aroiksi, pelokkaiksi tai masentuneiksi kohdatessaan vastoinkäymisiä.\n(Aron 2015 b, 35, 219.)\nVirittyneisyys voi näkyä ihmisessä punastumisena, tärinänä, sydämen hakkaamisena, käsien vapinana, epäselvänä ajatteluna, vatsan vellomisena, lihasjännityksenä ja käsien tai muiden ruumiinosien hikoiluna. On tärkeää, ettei virittyneisyyttä\nkuitenkaan sekoiteta pelkoon. Pelon lisäksi myös monet muut tunteet, kuten ilo,\nuteliaisuus tai suuttumus aiheuttavat virittyneisyyttä. Tilanteen uutuus, ääni tai\nkaikki silmin havaittu, voivat olla virittyneisyyden taustalla, vaikka ihminen ei\ntätä usein tiedosta. (Aron 2015 a, 39.)\nJotkut erityisherkät lapset saattavat ylivirittyneisyydestä johtuen vaikuttaa tarkkaavaisuus- ja keskittymishäiriöisiltä, ADD-lapsilta. Uhmakohtauksien aikana he\nsaattavat heittäytyä lattialle makaamaan ja huutamaan. Joihinkin lapsiin ylivirittyneisyys vaikuttaa siten, että heistä tulee hiljaisia ja rauhallisia, osa reagoi puolestaan vatsavaivoilla ja päänsäryllä. (Aron 2015 b, 37.) Vaikka herkkä lapsi tarvitsee välillä yksinolon hetkiä, yksinjättämistä ei tulisi käyttää rangaistuskeinona.\nKiireiset tilanteet voivat olla hyvinkin kuormittavia aistiherkälle tai muutoksista\nhermostuvalle lapselle. (Satri 2014, 128.)\nErityisherkän lapsen kohtaaminen\nUlkopuolisille erityisherkkyys näyttäytyy lähinnä ylireagointina verrattuna muihin\nihmisiin; herkkyys ärsykkeille ja vahvemmat tunnereaktiot. Nämä muutamat havaittavissa olevat asiat ymmärretään herkästi väärin, koska erityisherkkyys tulee\nniin voimakkaasti sisältäpäin. (Aron 2015 a, 22.) Kodin ulkopuolella vieraissa tilanteissa, uusien ihmisten keskuudessa, herkät lapset ovat yleensä hyvin kilttejä.\nLuontainen temperamentti, lapsen vääriksi kokemat asiat ja ylikuormittuneisuus\nvoivat olla syitä mahdolliseen huonoon käytökseen. Päivähoito-, koulu- ja harrastusympäristöt ihmisineen tulisi miettiä tarkasti, sillä herkän lapsen kohdalla on\ntärkeää ymmärtää hänen synnynnäinen ominaislaatunsa sekä huomioida temperamenttierot. (Satri 2014, 130.) Aronin (2015 b, 91) mukaan on ensiarvoisen tärkeää\nhyväksyä herkän lapsen erilaisuus todellisena temperamenttipiirteenä. Tällöin täytyy siis ymmärtää, ettei lapsi teeskentele tai yritä manipuloida muita.\nLapsen ollessa ylivirittynyt, voi kasvattaja helpottaa hänen oloaan pitämällä hänet\nlähellään. Oman rauhallisuutensa avulla aikuinen opettaa lapselle, miten omia tunteita voi säädellä ja rauhoittaa. Erityisherkkien lasten tunteidensäätelytaito on\nluonnostaan heikko, joten kasvattajalta vaaditaan lempeää lujuutta sen ymmärtämiseksi ja rajojen pitämiseksi. Erityisherkkä lapsi voi kuitenkin kokea kosketuksen myös kuormittavana. Tällöin esimerkiksi vain lähimmät ihmiset saavat halata\nsensitiivisesti herkkää lasta. Uusi ympäristö voi alkuun olla kuormittavaa erityisherkälle lapselle, sillä ympärillä on melua ja hälyä sekä uusia, arvaamattomia aikuisia. (Satri 2014, 127–128, 130.)\nLapsuudessa luodaan itsetunnon, kiintymyssuhteen ja stressinsietokyvyn perusta.\nHerkille ja usein ujoilta vaikuttaville lapsille turvallisuuden tunne ja onnistumisen\nkokemukset voivat vahvistaa stressinsietokykyä. Herkkää lasta ei tulisi kuitenkaan\nliiaksi hemmotella tai suojella, sillä ne ovat yhtä haitallisia kuin jatkuva eteenpäin\ntuuppiminen. Palautteen saaminen on tärkeää itsetunnon kannalta. Silloin tietää,\nmitä osaa ja missä onnistuu. Lapsi voi tiedostaa olevansa taitava ja tunnollinen,\nmutta ilman palautteen saamista hän ei voi tietää olevansa riittävän hyvä. Erityisherkkä voi kuitenkin kokea kehumisen epämiellyttäväksi, joutuen sen kautta muiden huomion ja jopa kateuden kohteeksi. (Satri 2014, 112, 122.)\nTutkimuksessa nostetaan esiin Maslow’n tarvehiearkiasta (ks. Kuvio 1) turvallisuuden, läheisyyden ja rakkauden tarpeet. Koemme näiden tarpeiden vaikuttavan\nmerkittävästi ujojen ja arkojen lasten käyttäytymiseen päiväkodin arjessa. Tällaisten lasten on tärkeä kokea olonsa turvalliseksi, jotta he luottavat kykyihinsä ja uskaltavat olla juuri sellaisia kuin ovat.\nKuvio 1. Maslow’n tarvehierarkia (Otala & Ahonen 2003, 20.)\nMaslow’n tarvehierarkian avulla voidaan kuvata ihmisen hyvinvoinnin eri osaalueita, jotka koostuvat erilaisista tarpeista. Alimmalla portaalla ovat fyysiset tarpeet, kuten terveys, ravinto sekä riittävä uni. Toisella tasolla tarpeet liittyvät turvallisuuteen. Turvallisuus sisältää sekä fyysisen että henkisen turvallisuuden tunteen. Tällaisessa ilmapiirissä ei esiinny kiusaamista, eikä tarvitse pelätä mitään.\nIhminen tietää mitä kuuluu tehdä ja miten hän siinä onnistuu. Kolmannessa tasossa tarpeet kohdistuvat läheisyyteen ja haluun kuulua johonkin ryhmään. Neljäs\ntaso muodostuu arvostuksen tarpeista. Itsensä toteuttamisen tarve toteutuu ylim-\nmällä tasolla, joka sisältää luovuuden, halun kehittää omaa toimintaa, osaamista ja\nitseään. (Otala & Ahonen 2003, 20–21.)\nToimintaympäristöllä tarkoitetaan muun muassa fyysistä, psyykkistä ja sosiaalista\nympäristöä. Sen arvioinnissa tulee huomioida miten ympäristö palvelee lapsen ja\nlapsiryhmän tarpeita yksilöllisesti. Fyysinen toimintaympäristö muodostuu konkreettisista ja rakenteellisista tekijöistä, joiden ympäristössä lapsi on päivähoidossa.\nPsyykkisellä toimintaympäristöllä tarkoitetaan tunneilmastoa tai ilmapiiriä, joka\nvallitsee tilassa ja tilanteissa. Se ei ole selkeästi näkyvää tai kuuluvaa, joten sen\narviointi vaatii kasvattajilta enemmän kuin fyysinen toimintaympäristö. Keskeisintä siinä ovat kasvattajan asenne ja tapa toimia. Hyvä psyykkinen toimintaympäristö antaa lapselle oikeuden olla turvassa. Kasvattajan tehtävänä on huolehtia,\nettei ympäristössä ole pelkoja aiheuttavia tekijöitä. Sosiaalinen toimintaympäristö\npitää sisällään ryhmän dynamiikan ja sisäisen toiminnan sekä ihmisten välisen\nvuorovaikutuksen. Koko hoitopäivän sisältö liittyy sosiaaliseen toimintaympäristöön. (Koivunen 2009, 179, 182–183.)\nVarhaiskasvatussuunnitelman perusteiden mukaan varhaiskasvatusympäristöön\nkuuluvat niin rakennetut tilat kuin lähiympäristökin. Lisäksi tähän sisältyy eri tilanteisiin liittyvät psyykkiset ja sosiaaliset ympäristöt materiaaleineen ja välineineen. Varhaiskasvatusympäristön tulee olla myönteinen, jolloin lasten hyvinvointiin ja terveyteen liittyvät tekijät tulee huomioida. (Stakes 2005, 17–18.)\nAikuinen tukee lapsen itseluottamuksen kehitystä huomioimalla lapsen tunteet ja\ntarpeet, jolloin uudet ja tutut tilanteet ovat lapselle turvallisia (Aron 2015 b, 217).\nBorban teorian mukaan itsetunnosta voidaan erottaa viisi eri ulottuvuutta: turvallisuus, itsensä tiedostaminen, liittymisen ja yhteenkuuluvuuden tunne, tehtävätietoisuus ja pätevyyden tunne. Turvallisuuden tunnetta pidetään itsetunnon tärkeimpänä rakenteena. Se tuo ihmiselle hyvää oloa, jolloin hän luottaa muihin ihmisiin\nmyös uusissa tilanteissa. Turvallisuuden tunne koostuu sekä fyysisestä että emotionaalisesta turvallisuudesta. Tällöin lapsi luottaa kasvattajiinsa, ymmärtää säännöt ja tietää häntä koskevat käyttäytymisen rajat. Myös Maslow tuo teoriassaan\nesiin turvallisuuden tunteen tärkeyden osana emotionaalista kehitystä. Tämä tarkoittaa, että kasvuympäristön tulee olla paikka, jossa lapsi kasvaa, kehittyy ja oppii uutta. Lapsen kokiessa turvallisuutta, hän uskaltaa ottaa riskejä, haluaa osallistua ja tietää keneen luottaa. Sen sijaan turvallisuuden tunteen puuttuessa lapsi\nvälttelee sosiaalisia tilanteita, eristäytyy, epäilee ja stressaantuu, mikä näyttäytyy\npsykosomaattisina oireina. (Aho 1996, 56–59.)\nTurvallinen ilmapiiri antaa lapselle tilaa ja luvan ilmaista erilaisia tunteita. Myös\ntunteiden sanottaminen on tärkeää, jotta lapsi voi kokea turvallisuuden tunnetta.\nLapsen tunteiden kuunteleminen ja ymmärtäminen vaatiikin kiireetöntä aikataulua. Lapsen elämässä rutiinit ja toistot tekevät arjesta turvallisen. Säännöllisen rakenteen puuttuminen arjesta tuottaa lapselle turvattomuuden tunnetta. Säännönmukaisuuden ja rutiinien puuttuessa arki on lapselle kaoottista ja ennakoimatonta,\nmikä aiheuttaa lapselle stressiä. Monissa tutkimuksissa on ilmennyt sekasortoisen\nja kaoottisen arjen vähentävän lapsen sosiaalisia taitoja, kykyä yhteisleikkiin sekä\nkielen kehityksen hidastumista. (Kyrönlampi-Kylmänen 2010, 19–20, 120.)\nLäheisyyden ja rakkauden tarve\nPysyvät ja turvalliset ihmissuhteet edistävät lapsen hyvinvointia (Stakes 2015,\n15). Sensitiivisyys, jonka avulla aikuinen tunnistaa lapsen erilaisia tunnetiloja, on\naikuisen toiminnassa hyvin merkittävää. Mikäli aikuisella ei ole tällaista herkkyyttä, on hänen vaikea ymmärtää lapsen aloitteita, mielenkiinnonkohteita, tai mitä\nlapsi milloinkin haluaa tai toivoo. (Mikkola & Nivalainen 2010, 21.) Sensitiivisyys onkin tärkeää erityisesti ujojen lasten kohdalla, sillä he eivät välttämättä itse\nuskalla näyttää aitoja tunnetilojaan tai mielenkiinnonkohteitaan.\nKontos, Howes, Shinn ja Galinsky ovat tutkimuksessaan nostaneet esiin aikuisen\nja lapsen välisen vuorovaikutuksen laadun määrittelyssä käsiteparit herkkyys, kovuus, kylmyys ja välinpitämättömyys. Herkkyys tarkoittaa lämminhenkisyyttä,\nhuolehtivaisuutta ja sitoutumista, jolloin aikuinen vastaa lapsen hätään ja pyrkii\nlohduttamaan häntä. Kovuus ja kylmyys näyttäytyvät kasvattajan käyttäytymisessä kriittisyytenä, uhkaavana sekä rankaisevana. Tällöin aikuinen saattaa halveksia\nlapsen käytöstä, jopa muiden lasten kuullen. Välinpitämätön kasvattaja puolestaan\njättää lapsen huolen kokonaan huomioimatta ja antaa hänen surra yksinään pitkiäkin aikoja tilanteeseen puuttumatta. (Hujala, Parrila, Lindberg, Nivala, Tauriainen\n& Vartiainen 1999, 135.)\nJo pieni lapsi ymmärtää ympäristönsä tunnekieltä. Aikuisen tapa huomioida ja\nkohdata lapsi sekä vastata hänen tarpeisiinsa, herättää aina erilaisia tunteita, kuten\nturvallisuutta ja pelkoa tai mielihyvää ja turhautumista. Lapsi kokee tunteet voimakkaasti itsessään, vaikka hän ei vielä osaa käsitellä, eikä eritellä erilaisia tunteita. Lapsen saadessa osakseen hyväksyntää ja läheisyyttä, kehittyy ja vahvistuu\nperusturvallisuus arjen jokapäiväisissä kohtaamisissa. On hyvin tärkeää, että lapsi\nkokee olevansa erityinen ainakin yhdelle aikuiselle. Lapsi kasvaa ja rakentaa käsitystä itsestään ja taidoistaan päiväkodin ilmapiirissä, jonka kasvattajat luovat\nomalla olemisellaan ja toiminnallaan. Omahoitajuusmallia toteuttavissa päiväkodeissa lapselle on määritetty oma aikuinen, joka auttaa häntä liittymään osaksi\nryhmää. Näin lapsi voi luottaa siihen, että hänestä välitetään ja huolehditaan, koska hänellä on ainakin yksi turvallinen aikuinen. (Mikkola & Nivalainen 2010, 20–\n21, 34.) Omahoitajuuden parhaat puolet kääntyvät itseään vastaan, jos hoitajalta\npuuttuu sensitiivisyys. Tällöin kasvattajalta puuttuu edellytykset luottamuksellisen\nsuhteen luomiseen lapsen kanssa, mikä on omahoitajan tärkein tehtävä. (Kalliala\nTarpeiden täyttyminen päivähoidossa\nLapsen hyvinvoinnin edistämiseksi hänen perustarpeistaan huolehditaan ja terveyttä, sekä toimintakykyä ylläpidetään. Tällöin lapsi saa tunteen siitä, että häntä\narvostetaan, tulee kuulluksi ja nähdyksi sekä saa vahvistusta terveelle itsetunnolle.\nTällöin hänet hyväksytään juuri sellaisena kuin on. Lapsi tulee kohdata yksilöllisten tarpeiden ja persoonallisuuden kautta, oman perhekulttuurinsa mukaisesti, jolloin hän kokee olevansa tasa-arvoinen muiden lasten kanssa. (Stakes 2005, 15.)\nVaasan varhaiskasvatussuunnitelman mukaan päiväkotien toiminta tulee olla\nsuunnitelmallista ja tavoitteellista. Toiminnassa tulee huomioida lapsen ikä, yksilöllisyys ja erilaiset kehitystarpeet. Lapsen aito kuuleminen ja herkkyys lasta kohtaan ovat lapsilähtöisen toiminnan perusta. Turvallinen ja kiireetön ilmapiiri muo-\ndostavat aidon vuorovaikutuksen aikuisen ja lapsen välille. (Vaasan varhaiskasvatussuunnitelma 2005, 11, 17.) Vaikka varhaiskasvatussuunnitelmaan on kirjattu\nlapsilähtöinen toiminta ja yksilöllisten tarpeiden huomiointi, päiväkodissa ei ole\nkuitenkaan aina itsestään selvää, että lapsi kohdataan kokonaisvaltaisesti. Usein\nnämä asiat jäävät kuitenkin yksittäisen työntekijän henkilökohtaisten taitojen ja\nvaistojen varaan. (Mikkola & Nivalainen 2010, 14–15.)\nLapsilähtöisyys lähtee lapsen yksilöllisestä kunnioittamisesta ja tarpeiden tunnistamisesta. Tällöin toiminta tulisi suunnitella siten, ettei yksittäistä lasta huomioida\nainoastaan osana ryhmää. Aikuisen rooli on uskoa lapsen spontaaniin haluun ja\nkykyyn oppia ja kasvaa. (Kalliala 2009, 22.) Lapsilähtöisyyttä pidetään varhaiskasvatuksen perustana. Mikäli toimittaisiin aikuiskeskeisellä kasvatusotteella, aikuisen näkökulma ja tarpeet menisivät etusijalle. Tällöin lapsen tarpeet tulisivat\nohitetuiksi. Lapsilähtöisyydellä ei tarkoiteta sitä, että lapset saisivat johtaa toiminta ja aikuiset voisivat vierittää tehtäviään lasten harteille. Osallisuuden toteutuessa\nja lapsen tuntiessa yhteenkuuluvuutta, on hänellä mahdollisuus tulla kuulluksi\npäiväkodin jokapäiväisessä arjessa. Lapsilähtöisyydessä on tavoiteltavaa, että lapsi saa vaikuttaa omiin asioihinsa tarkoituksenmukaisesti, kehitykselleen sopivalla\ntavalla. (Kalliala 2012, 47–48.)\nOsallisuuden perustana voidaan pitää sitä, että lapsi tulee kohdatuksi, kokee olevansa turvassa ja hänen tarpeensa tyydytetään. Hartin luoma malli osallisuuden\ntikapuista kuvastaa, miten kasvattajat antavat lapselle mahdollisuuden osallisuuden rakentumiselle ja miten lapset sijoittuvat eri portaille. Tikapuista voidaan erottaa kahdeksan eri osallisuuden tasoista muodostuvaa askelmaa. Tikapuiden pääajatuksena on osallisuuden vahvistuminen sen mukaan, mitä ylemmälle tikapuissa\npäädytään. Kolmella ensimmäisellä portaalla lapsen osallisuus ei toteudu, vaan\nlapsia ohjataan ja he ovat mukana ikään kuin muodon vuoksi. Neljännellä portaalla lasten osallistuminen on vapaaehtoista ja heidän mielipidettään kunnioitetaan,\nvaikka aikuiset tekevät lopullisen päätöksen. Vasta seitsemännellä askelmalla lapset ovat toiminnan toteuttajina, aikuisten jäädessä taka-alalle. Kahdeksannella portaalla päätöksenteko on tasavertaista aikuisten ja lasten välillä, jolloin toiminta\nvoidaan oikeasti nähdä lapsilähtöisenä. (Eskel & Marttila 2013, 78–81.)\nVaikka ujous ja arkuus ovat tunnettuja temperamenttipiirteitä, ei niistä ole löydettävissä juurikaan aikaisempia tutkimuksia alle kouluikäisiin liittyen. Tutkimukset\nkoskevat lähinnä samantyyppisiä temperamenttipiirteitä, kuten kiltteyttä, vetäytyneisyyttä ja hiljaisia lapsia. Ujous ja arkuus voivat esiintyä tutkimusten sisällöissä,\nmutta useimmissa tutkimuksissa ne eivät ole päätutkimusaiheina. Erityisherkkyys\non puolestaan melko uusi käsite ja sen osoittaa tutkimusten vähäinen määrä. Kojonen-Kyllösen Pro gradu -tutkielma käsittelee herkkyyttä aikuisiällä ja Tähtisen\nopinnäytetyö erityisherkkiä lapsia päiväkodissa. Turvallisen ympäristön kokonaisuudesta, joka pitää sisällään fyysisen, psyykkisen ja sosiaalisen turvallisuuden, ei\nlöydy juurikaan aikaisempia tutkimuksia. Nämä turvallisuuden osa-alueet saattavat olla osana hyvinvoinnin tutkimista, mutta eivät kuitenkaan liitettynä lapsen\nturvallisuuden kokemiseen ja siihen, että lapsi uskaltaisi toimia omana itsenään.\nMari Vuorisalo on tehnyt väitöskirjan aiheesta Lasten kentät ja pääomat - osallistuminen ja eriarvoisuuksien rakentuminen päiväkodissa. Väitöskirjassa nousee\nesiin muun muassa se, miten eriarvoistumista tapahtuu myös päiväkodin arjessa.\nRohkeille lapsille tarjoutuu enemmän mahdollisuuksia puheenvuoroihin aikuisen\nkanssa isossa ryhmässä, toisin kuin hiljaisemmilla lapsilla. Nämä lapset eivät välttämättä osaa, rohkene tai halua käyttää puheenvuoroja ison ryhmän edessä. (Vuorisalo 2013, 122.)\nTiina Kojonen-Kyllösen tutkimus käsittelee aikuisiän Kokemuksia ja havaintoja\nherkkyydestä. Tämän tutkimuksen tavoitteena oli tarkastella herkkyyden kokemuksia, jotka ilmenevät aikuisilla ihmissuhteissa ja tunne-elämässä. Tämän lisäksi\ntutkimuksessa haluttiin selvittää, miten herkkyys koetaan työelämässä, miten vastaajat ovat tulleet tietoisiksi herkkyydestään sekä miten he suhtautuvat siihen ja\nselittävät herkkyyden kokemansa mukaan. Tutkimuksesta selvisi kokemusten\nherkkyydestä olevan sekä myönteisiä että kielteisiä, niin työympäristössä kuin yksityiselämässäkin. Herkkyyttä ilmaistaan eri tavoin: se voi jäädä muilta näkymättömäksi, näkyä käytöksessä tai voimakkaan ilmaisun purkautumisena. Koettu\nherkkyys onkin eri kuin havaittu herkkyys. Herkkyys koetaankin erilaisten sisäi-\nsen ja ulkoisen ympäristön ärsykkeiden synnyttäminä voimakkaina tunteina ja reaktioina. (Kojonen-Kyllönen 2012.)\nAnna-Matilda Tähtinen on tehnyt opinnäytetyön aiheesta Erityisherkkä lapsi päiväkodissa. Tarkoituksena oli selvittää erityisherkkyyden näkyvyys ja sen huomioonottaminen Porin alueen päiväkodeissa. Tutkimustulosten mukaan erityisherkkyys tunnistetaan päivähoidon henkilökunnan keskuudessa ja sen todetaan tuovan\nmonenlaisia haasteita päivähoidon arkeen. Lapsen herkkyys näkyy yksilöllisesti\nlapsesta ja tilanteesta riippuen. (Tähtinen 2015.)\nPäätutkimusongelmana oli, miten lastentarhanopettajat huomioivat ujoja, arkoja ja\nerityisherkkiä lapsia vuorohoitopäiväkodissa. Alatutkimusongelmina tutkittiin,\nmitä turvallinen ympäristö tarkoittaa näiden lasten kohdalla sekä miten lastentarhanopettajat ajattelevat sen toteutuvan, jotta lapset uskaltaisivat toimia omana itsenään ryhmässä. Tutkimus oli laadullinen, se toteutettiin puolistrukturoidulla\nhaastattelulla ja aineiston purkamisessa käytettiin aineistolähtöistä sisällönanalyysiä.\nTutkimus toteutettiin laadullisella eli kvalitatiivisella tutkimusmenetelmällä. Sen\navulla pyritään kokonaisvaltaiseen, todellisen elämän tutkimiseen. Laadullisen\ntutkimusmenetelmän kohdejoukko valitaan aina tarkoituksenmukaisesti ja vältetään satunnaisotosmenetelmän käyttämistä. Tutkimuksessa tapaukset ovat ainutlaatuisia ja aineistoa tulkitaan aina sen mukaisesti. (Hirsjärvi, Remes & Sajavaara\nKvalitatiiviselle tutkimukselle on tyypillistä, että aineisto luodaan luonnollisissa,\ntodellisissa tilanteissa ja tutkittavina ovat ihmiset. Tällä tarkoitetaan tutkijan pitävän luotettavampana havainnointia ja keskusteluja kuin erilaisin testein hankittua\ntietoa. Kvalitatiivisessa tutkimuksessa käytetään induktiivista analyysia, jolloin\npyrkimyksenä on tuoda esiin odottamattomia seikkoja. Tästä syystä lähtökohtana\nei ole hypoteesien tai teorian testaaminen, vaan aineiston yksityiskohtainen ja monitahoinen tarkastelu. Aineisto hankitaan kvalitatiivisessa tutkimuksessa esimerkiksi haastattelulla tai havainnoimalla. Tapauksia käsitellään aina ainutlaatuisina\nja aineistoa tulkitaan sen mukaisesti. (Hirsjärvi ym. 2009, 164.)\nAineistonhankinta toteutettiin puolistrukturoidulla haastattelulla ja tutkimukseen\nosallistui kuusi vuorohoitopäiväkodissa työskentelevää lastentarhanopettajaa.\nHeidän työkokemuksensa vuorohoidossa vaihteli kuukausista useisiin vuosiin.\nTutkimuslupa saatiin Vaasan varhaiskasvatuksen johtajalta keväällä 2015. Tämän\njälkeen oltiin yhteydessä lastentarhanopettajiin ja haastattelukysymykset lähetettiin heille sähköpostilla etukäteen. Näin ollen heillä oli mahdollisuus tutustua kysymyksiin ennakkoon. Haastattelu toteutettiin sille varatussa rauhallisessa tilassa,\njotta vältyttiin mahdollisilta häiriötekijöiltä. Lastentarhanopettajat vastaavat pääosin lapsiryhmän toiminnan suunnittelusta, jonka vuoksi juuri heidän näkemyksensä haluttiin tuoda esiin ujojen, arkojen ja erityisherkkien huomioimisesta vuorohoidossa.\nTutkimuksen kohteeksi valittiin tarkoituksenmukaisesti vuorohoitopäiväkoti normaalin päiväkodin sijaan, koska ympärivuorokautinen aukiolo tuo omanlaisiaan\nhaasteita arjen pyörittämiseen. Lisäksi vuorohoitopäiväkodeista on toteutettu melko vähän aikaisempia tutkimuksia Länsi-Suomen alueella. Haastattelun 11 kysymystä löytyvät liitteestä 1. Aineistonkeruumenetelmistä päädyttiin haastatteluun,\nsillä haluttiin luoda aito kontakti ja keskustelutilanne tutkimukseen osallistuvien\nkanssa. Aiheena ujot, arat ja erityisherkät lapset ei ollut myöskään niin arkaluontoinen, ettei siitä olisi haastatteluiden kautta saatu luotettavaa tietoa.\nEskolan ja Suorannan (1998) mukaan kysymykset ovat puolistrukturoidussa haastattelussa kaikille samat, eikä vastauksia ole sidottu vastausvaihtoehtoihin. Tällöin\nhaastateltavat voivat vastata kysymyksiin omin sanoin. Robson (1995) puolestaan\ntoteaa kysymyksien olevan ennalta määrättyjä puolistrukturoidussa haastattelussa,\nmutta sanamuotoa voidaan vaihtaa haastattelun aikana. (Hirsjärvi & Hurme 2008,\n47.) Puolistrukturoitua haastattelua voidaan kutsua myös teemahaastatteluksi, jolloin pyritään löytämään tutkimuksen kannalta merkityksellisiä vastauksia. Kysymysten teemat perustuvat tutkittavasta ilmiöstä jo tiedettyyn, eli tutkimuksen viitekehykseen. (Tuomi & Sarajärvi 2013, 75.)\nAineistonhankinnassa haastattelulla on etuna sen joustavuus, sillä tutkimuksen\naikana on mahdollista toistaa kysymys, oikaista väärinkäsityksiä, selventää ilmausten sanamuotoja ja käydä keskustelua haastateltavan kanssa. Haastattelun\netuna on myös tilanteen kokonaisvaltainen havainnointi siitä, mitä ja miten sanotaan. On tärkeää, että haastattelussa saadaan mahdollisimman paljon tietoa tutkit-\ntavasta aiheesta ja tämän vuoksi haastattelukysymykset tulee lähettää pohdittavaksi haastateltaville jo hyvissä ajoin ennen haastattelua. (Tuomi & Sarajärvi 2006,\n75–78.) Haastattelun etuna on se, että tutkimukseen saadaan mukaan sellaiset\nhenkilöt, joilla uskotaan olevan tietoa tutkittavasta asiasta. Heikentävänä tekijänä\nhaastattelun luotettavuudessa on ihmisen taipumus antaa sosiaalisesti suotavia\nvastauksia. Haastateltava voi haluta esiintyä esimerkiksi hyvänä kansalaisena, moraaliset ja sosiaaliset velvollisuuden täyttävänä ihmisenä, tai paljon tietävänä kulttuuripersoonana. Haastattelu on aina sidottuna tilanteeseen ja kontekstiin, jolloin\nhaastateltava voi puhua eri tavalla kuin puhuisi jossain toisessa tilanteessa. (Hirsjärvi ym. 2009, 206–207.)\nHaastattelun aikana oli mahdollista oikaista esiin tulleita epäselvyyksiä. Haastattelukysymyksistä 10 ja 11 olivat rakenteeltaan melko samanlaisia ja niitä täytyi selventää joidenkin haastatteluiden aikana. Kysymyksellä 10 haluttiin selvittää, mitä\nturvallinen ympäristö tarkoittaa vuorohoidossa, kun taas kysymys 11 koski turvallisen ympäristön huomioimista vuorohoidossa. (liite 1) Tämän vuoksi kysymystä\n11 täsmennettiin lisäkysymyksellä, miten vuorohoidon turvallinen ympäristö eroaa normaalista päivähoidosta. Vaikka kysymykset olivat samoja jokaisen haastateltavan kohdalla, saattoivat sanamuodot muotoutua ja vaihdella eri haastatteluiden välillä.\nSisällönanalyysin tarkoituksena on saada kuvattua tutkittava ilmiö tiivistetysti ja\nyleisessä muodossa. Sen avulla kerätty aineisto saadaan järjestettyä johtopäätöksien tekoa varten. Johtopäätöksiä tehdessä tulee ymmärtää tutkittavien näkökulma\ntutkittavasta aiheesta ja mitä nämä asiat heille merkitsevät. Sisällönanalyysin\nhaasteena voidaan nähdä sen keskeneräisyys; analyysia voidaan kuvata tarkasti,\nmutta johtopäätökset voivat jäädä pelkästään järjestetyn aineiston esittelyksi.\nVaikka laadullisen tutkimuksen aineisto tuo esiin useita mielenkiintoisia asioita,\non osattava pysyä omassa aiheessa. Tämän vuoksi onkin valittava ja rajattava tarkasti, mitä tutkimuksella halutaan tuoda ilmi. Milesin ja Hubermanin (1994) mukaan aineistolähtöinen laadullinen aineiston analyysi voidaan jakaa kolmeen vai-\nheeseen: aineiston pelkistämiseen, ryhmittelyyn ja teoreettisten käsitteiden luomiseen. (Tuomi & Sarajärvi 2013, 92, 103, 108, 113.)\nHaastattelut nauhoitettiin ja litteroitiin, eli kirjoitettiin puhtaaksi sanasanaisesti\njälkikäteen. Aineiston litterointi on tavallisempaa, kuin että johtopäätökset tehtäisiin suoraan äänitallenteista (Hirsjärvi ym. 2009, 222). Tutkimuksen aineistoanalyysi toteutettiin aineistolähtöistä sisällönanalyysia hyväksi käyttäen. Aineistoanalyysi aloitettiin käymällä läpi vastauksia yksitellen. Litteroidusta tekstistä etsittiin\nkysymykseen vastaavat ilmaukset, jotka alleviivattiin. Nämä ilmaukset listattiin,\njonka jälkeen niistä etsittiin samankaltaisuudet ja erilaisuudet. Näistä muodostettiin pääluokan lisäksi ylä- ja alaluokat. Ilmaukset sisällytettiin kahdesta neljään\nyläluokkaan, joista tehtiin pylväsdiagrammit selkeyttämään aineistoanalyysia.\nTutkimustulosten luotettavuus ja pätevyys vaihtelevat, vaikka tutkimuksissa pyritään välttämään virheiden syntymistä. Näin ollen tehdyn tutkimuksen luotettavuutta pyritään arvioimaan erilaisin keinoin. (Hirsjärvi ym. 2009, 231.) Tutkimusmenetelmien luotettavuutta käsitellään yleensä validiteetin ja reliabiliteetin\nkäsitteillä. Validiteetilla tarkoitetaan tutkimuksen pätevyyttä, eli onko tutkittu sitä,\nmitä on luvattu. Reliabiliteetilla puolestaan kuvataan tutkimustulosten toistettavuutta. (Tuomi & Sarajärvi 2013, 136.) Hirsjärvi ym. nostavat esiin näiden käsitteiden kritiikin kvalitatiivisessa tutkimuksessa, sillä ne on kehitetty määrällisen\ntutkimuksen piirissä ja ne vastaavat täten vain kvantitatiivisen tutkimuksen tarpeita. Voidaan ajatella kaikkien ihmisten ja kulttuurien olevan ainutlaatuisia, eikä\nkahta samanlaista tapausta ole olemassa. Näin ollen reliabiliteetin ja validiteetin\nkäsitteitä on haasteellista käyttää sellaisenaan haastattelututkimuksissa. (Hirsjärvi\nym. 2009, 232.)\nKaikissa tutkimuksissa luotettavuutta ja pätevyyttä tulisi kuitenkin jollakin tavalla\narvioida. Hirsjärvi ym. nostavat esiin Janesickin ajatuksen siitä, että laadullisen\ntutkimuksen ydinasioita ovat henkilöiden, paikkojen ja tapahtumien kuvaukset.\nNäin ollen tutkimuksen validius tarkoittaa kuvauksen ja siihen liitettyjen tulkintojen yhteensopivuutta. Kvalitatiivisen tutkimuksen luotettavuutta parantaa tutkijan\ntäsmällinen selostus tutkimuksen toteutuksesta. Esimerkiksi mahdolliset häiriötekijät, virhetulkinnat, tutkijan oma itsearviointi ja haastatteluihin käytetty aika ovat\nolennaisia asioita haastattelu- ja havainnointitutkimuksen luotettavuuteen. Olosuhteet, joissa aineisto on hankittu, tulisi tuoda esiin selvästi ja totuudenmukaisesti. Luokittelu on keskeistä kvalitatiivisen tutkimuksen aineistoanalyysissa. Lukijan\ntulee saada selville luokittelun syntymisen alkujuuret ja luokittelujen peruste. Tulosten tulkintaan pätee sama tarkkuuden vaatimus: lukijan tulee tietää, millä perusteella tutkija esittää tulkintoja ja mihin päätelmät perustuvat. (Hirsjärvi ym.\nTuomen ja Sarajärven (2013, 125–126) mukaan on yllättävää, miten vähän kvalitatiivisen tutkimuksen oppaissa painotetaan tutkijan moraalia ja tutkimuksen\netiikkaa. He tuovat esiin Haaparannan ja Niiniluodon esittämät viisi tieteen etiikan\ntärkeää peruskysymystä: millaista on hyvä tutkimus, onko tiedonkeruu hyväksyttävää, miten tutkimusaiheet valitaan, millaisia tutkimustuloksia voidaan tavoitella\nsekä millaisia keinoja voidaan käyttää. Nämä kysymykset ovat hyvän tutkimuksen\nTutkimuksessa nämä viisi tieteen etiikan peruskysymystä näyttäytyivät usealla\ntavalla. Tutkimusaihe valittiin sen pohjalta, ettei samankaltaisilla käsitepareilla\noltu aikaisemmin tehty tutkimusta Länsi-Suomen alueella. Vaasan ammattikorkeakoulun aikaisempia opinnäytetöitä ei ollut myöskään toteutettu vuorohoitoon\nliittyen. Täten tutkimustulosten toivottiin antavan jotain uutta tietoa tutkittavasta\naiheesta. Aineistonhankinnassa toteutui eettisyys, sillä haastateltavat olivat mukana vapaaehtoisesti, eikä heidän henkilöllisyyttään tuotu esiin missään tutkimuksen\nvaiheessa. Tutkimus tehtiin objektiivisesti, eivätkä ennakko-oletukset ja tiedot\nvaikuttaneet tutkimustuloksiin. Tutkimuksen haluttiin olevan jollain tavalla merkityksellinen myös siihen osallistuville lastentarhanopettajille. Heidän toivottiin\nsaavan ajatuksia ja uudenlaisia näkökulmia ujojen, arkojen ja erityisherkkien lasten kanssa toimimiseen, miettiessään vastauksia haastattelukysymyksiin. Joka tapauksessa tutkimus antoi tutkijoille paljon tietoa koskien tulevaa työtä lasten parissa. Koettiin, että hyvä tutkimus myös innoittaa ja mahdollistaa jatkotutkimuksia\nHaastattelussa oli mukana kuusi lastentarhanopettajaa ja anonyymiyden takaamiseksi heistä puhutaan yhteisellä nimikkeellä haastateltavat. Tutkimustulosten\navaamisessa käytettiin haastateltavien suoria lainauksia, joiden avulla haluttiin\ntuoda asiat esiin juuri niin kuin he ne ilmaisivat. Nämä suorat lainaukset ovat erotettavissa kursivoidulla tekstillä. Aineistoanalyysin avulla haastatteluista poimittiin ilmaisut, joista alaluokat muodostuivat. Nämä alaluokat muodostettiin yhteiseksi yläluokaksi, jotka on esitetty alla olevien kuvioiden avulla. Joidenkin yläluokkien ilmaisujen määrä on suurempi kuin haastateltavien määrä, sillä ne sisältävät useita ilmaisuja samalta haastateltavalta. Kaikki tutkimukseen osallistuneet\nolivat naisia ja työskentelivät samassa vuorohoitopäiväkodissa. Haastattelun aluksi haastateltavilta kysyttiin, miten pitkään he ovat työskennelleet vuorohoidossa.\nTyökokemus vaihteli kuukausista useisiin vuosiin, mutta sillä ei ollut merkittävää\nHuomion jakautuminen ryhmässä\nKysymyksessä 2 haettiin vastausta siihen, millaiset lapset saavat eniten huomiota\nlapsiryhmässä ja millaisia he ovat luonteeltaan. Kysymyksen avulla haluttiin selvittää, ovatko ujon, aran ja erityisherkän lapsen piirteet sellaisia, jotka nousevat\nesiin lapsiryhmässä (kuvio 2).\nKuvio 2. Eniten huomiota saavien piirteiden ilmaisut\nEkstrovertti (12). Haastateltavat kuvailivat näitä lapsia rohkeiksi, vilkkaiksi, ulospäinsuuntautuneiksi, äänekkäiksi ja hyvät vuorovaikutustaidot omaaviksi. Äänekkyys mainittiin eri haastateltavien toimesta neljä kertaa, ulospäinsuuntautuneisuus\nkolmesti ja rohkeus puolestaan kaksi kertaa. Hyvät vuorovaikutustaidot tulivat\nesiin yhdessä ja vilkkaus kahdessa vastauksessa.\n”Ne kaikista vilkkaimmat ja äänekkäimmät ja semmoset rohkeat ja sosiaaliset.”\n”Ulospäinsuuntautuneet tulee itse hakemaan sitä huomioo.”\nAktiivinen (8). Toiseksi eniten vastauksista erottui aktiivisuuden yläluokkaan kuuluvat ilmaisut. Näistä aktiivisuutta kuvaavista ilmauksista huomionhakuisuus\nmainittiin kolme kertaa, negatiivinen huomionhaku kolmesti ja kontaktia ottavat\nlapset kaksi kertaa. Aktiiviset lapset hakevat sekä positiivista että negatiivista\nhuomiota, niin aikuisilta kuin myös toisilta lapsilta. Haastateltavat kuvailivat eniten huomiota saavien lapsien luonnetta seuraavanlaisesti:\n”Jotka ottaa kontaktia niinku koko ajan kaikkiin ja kaikkeen.”\n”Tekee koko ajan jotain sellasta mitä ei saa tehdä. […] et ne hakee sitä\nnegatiivista huomiota. Jos ne ei saa sitä muuten niin se haetaan sillä.”\n”Ne jotka eniten käy nipistelemässä kaveria."\nErityistä tukea tarvitseva (3). Kolmanneksi yläluokaksi muodostui erityistä tukea\ntarvitsevat lapset, jotka mainittiin kolmen haastateltavan vastauksessa. Vastauksista ei käynyt kuitenkaan ilmi, miten, keneltä ja millaista huomiota tällaiset lapset\nMäärätietoisuus (2). Haastatteluista nousi esiin voimakastahtoisuus ja johtamistaidot, jotka ovat määrätietoisuuden ilmaisuja. Johtamistaidoilla tarkoitettiin lapsen kykyä organisoida ja johtaa muita lapsia leikissä, jolloin he saavat huomion\nryhmän keskuudessa. Yksi haastateltava totesi huomion jakautuvan niille, jotka\nsen ottavat, kun taas toinen nosti esiin aikuisen roolin merkityksen.\n”Aika voimakastahtosiakin, sillai et ne tuo sen oman tahtonsa esille ja ottaa sen paikkansa.”\n”Ja myös kavereitten huomiota […] et ne osaa hyvin niinkö organisoida ja\n”Se on se meijän opettajien ammattitaito täällä, että jokainen lapsi sais sitä huomioo.”\nKysymyksessä 3 haluttiin selvittää, mistä tiedetään lapsen olevan temperamentiltaan ujo tai arka ja miten se näkyy hänen toiminnassaan. Tämän kysymyksen\navulla pyrittiin löytämään ujon ja aran lapsen tunnuspiirteitä (kuvio 3).\nKuvio 3. Ujon ja aran lapsen tunnuspiirteiden ilmaisut\nRauhallinen (8). Haastatteluiden mukaan rauhallisuus oli piirre, joista ujo tai arka\nlapsi useimmiten tunnistetaan. Näistä rauhallisuutta kuvaavista ilmaisuista hiljaisuus ja tarkkailevaisuus mainittiin neljästi ja vetäytyminen neljä kertaa. Yksi haastateltavista kuvaili ujon ja aran lapsen vetäytyvän helposti pois ryhmästä ja viihtyvän paljon yksikseen. Haastateltavat luonnehtivat ujoja ja arkoja lapsia siten,\netteivät he tuo helposti mielipiteitään esille, eivätkä ole aloitteellisia. Ujoa ja arkaa\nlasta kuvailtiin seuraavanlaisesti:\n”Ei puhu ei pukahda et mieluummin sit on hiljaa.”\n”Kattelee vähä siitä sivusta. Siinä menee vaan sit vähä kauemmin, ennenku ne pääsee siihen (ryhmään) mukaan.”\nKiltti (7). Ujoa ja arkaa lasta kuvailtaessa, nousi esiin kiltin lapsen tunnuspiirteitä.\nKiltin lapsen ilmauksista ryhmään sulautuminen mainittiin kahdesti, lapsi, joka ei\nole huomionhakuinen tuotiin esiin kahdesti, lapsi, joka ei tuo mielipiteitään esiin\nkahdesti ja tottelevaisuus yhden kerran. Useissa vastauksissa nousi esiin, että ujo\ntai arka lapsi ei välttämättä osaa tai uskalla hakea huomiota ja sen vuoksi kasvattajan onkin erityisen tärkeää tiedostaa tällainen lapsi ryhmässä.\n”Niitä ei meinaa huomata ja ne menee ryhmän mukana […] ne on ensimmäisenä tekemäs sitä mitä pitääkin.”\nTarvitsee tukea ja rohkaisua (2). Ujon ja aran lapsen tunnuspiirteissä mainittiin\nrohkaisun ja tuen tarvitseminen. Tällöin ujo tai arka lapsi turvautuu helposti yhteen tutuimpaan aikuiseen. Hän tarvitsee aikuisen tukea, rohkaisua ja kehotusta\nEi mene leikkiin mukaan (2). Vaikeus leikkiin mukaan menemiseen mainittiin\nkahdesti, kysyttäessä ujon ja aran lapsen tunnuspiirteitä. Haastateltavat mainitsivat, että tällaisilla lapsilla voi kestää kauan, ennen kuin he löytävät kavereita.\nUjojen ja arkojen huomiointi toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa\nKysymyksen 4 tarkoitus oli selvittää ujojen ja arkojen huomioimista toiminnan\nsuunnittelussa ja toteutuksessa. Tällä haluttiin hakea vastausta siihen, miten nämä\nlapset otetaan yksilöinä huomioon isossa lapsiryhmässä (kuvio 4).\nKuvio 4. Merkittävien tekijöiden ilmaisut toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa ujon ja aran lapsen kohdalla\nAikuisen rooli (9). Aikuisen rooli korostui useassa haastattelussa kysyttäessä ujojen ja arkojen huomioimisesta toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa. Tämä\npiti sisällään kolme ilmausta lapsen tukemisesta ja tuntemisesta sekä yhden ujouden tiedostamisesta. Sen lisäksi lapsen yksilökohtainen tunteminen, aikuinen-lapsi\n-toiminnot sekä leikkiympäristön suunnittelu nousivat vastauksissa esiin aikuisen\nrooliin liittyen yhteensä viidessä haastattelussa. Yhden haastateltavan mukaan aikuisen tulee olla lähellä ujoa ja arkaa lasta pystyäkseen havaitsemaan tilanteet,\njoissa lapsi tarvitsee aikuisen apua ja tukea. Aikuisen rooli tuli esiin myös siinä,\nettä välillä aikuinen valitsee lapsille leikkiparit ja -ympäristön. Tämä mahdollistaa\nujoille lapsille rauhallisemman leikin, jossa he uskaltavat tuoda ajatuksia ja ideoita\n”Lapsi uskaltaa paremmin siinä melkein aikuisen kans kahestaan […],\ntuetaan sitä lasta ja saadaan se vähän avautumaan ja tekemään asioita.”\n”Huomioi ja ymmärtää, et siellä on niitä ujompia ja arempia.”\nPienryhmätoiminta (6). Kaikkien kuuden haastateltavan vastauksissa nousi esiin\npienryhmätoiminta. Sen tärkeänä ominaisuutena pidetään mahdollisuutta jakaa\nryhmät esimerkiksi temperamenttipiirteiden mukaan, jolloin toiminta voidaan\nsuunnitella palvelemaan ryhmän lapsia heille sopivalla tavalla. Tällaisen toiminnan avulla pystytään haastateltavien kokemuksen mukaan ottamaan ujot ja arat\nlapset paremmin huomioon toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa. Etuna nähdään se, että ryhmän sisällä kaikki tuntee toisensa.\n”Lapsia on sen verran vähän et sä tunnet ne lapset ja ne lapset tuntee\n”Niissä voi ainaki huomioida sen, että ois sellasia kavereita, jotka tukis tai\ninnostais sitä lasta kertomaan ideoistaan. Tai ainakin hänellä ois tilaa\nsiellä kertoa niitä ajatuksia.”\n”Jos on iso ryhmä, niin sitte ne tosi helposti jää. Mut jos sulla on pienempi\nryhmä, niin sillon sä pystyt ottaa jokaisen paremmin huomioon.”\nTutut aikuiset (4). Toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa tutut aikuiset nähtiin\nmerkittävässä roolissa ujojen ja arkojen lasten kohdalla. Tuttujen aikuisten yläluokka pitää sisällään kaksi ilmausta omahoitajuudesta, yhden kasvatuskumppanuudesta lisäksi kerran mainittiin se, että lapsi tuntee aikuisen. Kasvattajien tutus-\ntuessa lapsiin oppivat he tietämään lasten mielenkiinnonkohteet ja voivat näin ollen ottaa niitä huomioon toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa. Tällöin kasvattajat voivat muodostaa vuorovaikutustilanteet ujoille ja aroille sopiviksi.\n”Omahoitaja tuntee sen lapsen niinku parhaiten ja on vanhempien kans\nmyös sitte tekemisissä.”\nUjot ja arat kuulluksi ja nähdyksi\nKysymyksessä 5 haluttiin selvittää keinoja ujojen ja arkojen kuulluksi ja nähdyksi\ntulemiseen ryhmässä. Vastaukset oli jaoteltavissa kahteen yläluokkaan: aikuisen\nrooli ja pienryhmä. Aikuisen rooli tuli esiin jokaisen haastateltavan vastauksessa.\nTällä he tarkoittivat lapsen kannustamista, tukemista sekä lapsen esille ottamista\n”Siinä on aikunen avainasemassa että […] täytyy huomata tää lapsi.”\n”Myös heiltä kysytään mitä he haluavat tehdä ja huomioidaan sillä tavalla\n[…] et se ei jää aina sit johonki jos se ei uskalla sanoo mitää.”\nKaksi haastateltavaa nosti esiin vastauksessaan pienryhmän merkityksen ujojen ja\narkojen kuulluksi ja nähdyksi tulemisessa. Pienryhmän avulla kasvattaja ja lapset\noppivat tuntemaan toisensa, eikä ujon ja aran lapsen tarvitse kertoa mielipidettään\nison ryhmän edessä. Lapset tuntiessaan kasvattajalla on mahdollisuus jakaa esimerkiksi leikkejä tasapuolisemmin, jolloin ujot ja arat eivät jää temperamentiltaan\nrohkeampien lasten mielipiteiden varjoon. Omahoitajuus, kasvatuskumppanuus ja\nmielenkiinnonkohteet olivat pienryhmätoimintaan kuuluvia ilmauksia. Lastentarhanopettajien tulisi löytää ujojen ja arkojen lasten mielenkiinnonkohteet, joiden\navulla lapsi mahdollisesti rohkaistuu kertomaan omia ajatuksiaan.\n”Vanhemmat varmasti on parhaita asiantuntijoita siinä lapsen kehityksessä ja kasvussa niin tietää […] minkälaisista jutuista se on kiinnostunut.”\n”Et jos mä tiiän niinku että joku arka lapsi ois kiinnostunu, tai tietää paljo\njostain eläimistä, nii mähän voin sitä eläinaihetta enemmän ottaa esiin.\nLapsi pääsee sitte kertomaan ehkä niitä omia ajatuksia ja asioita joita hänellä on ehkä paljo mielessä.”\nKannustamisen keinot ryhmätoiminnassa\nKysymyksellä 6 haluttiin selvittää lastentarhanopettajien keinoja siihen, millä tavalla ujoja ja arkoja lapsia kannustetaan toimimaan ryhmässä. On tärkeää, että jokainen lapsi pystyy temperamenttipiirteestään huolimatta olemaan ja toimimaan\nryhmässä omana itsenään. Kysymyksen avulla selvitettiin keinoja sen toteutumiseen (kuvio 5).\nKuvio 5. Ilmaisut kannustamisen keinoista ryhmätoiminnassa\nTukeminen ja kehuminen (6). Suurimpaan arvoon lapsen kannustamisen keinoista\nnousi tukeminen ja kehuminen. Se pitää sisällään ilmaukset lapsen kehumisesta ja\nkannustamisesta, jotka mainittiin kahdesti. Lisäksi ilmaukset tukemisesta ja ohjauksesta tuotiin esiin neljässä haastattelussa.\n”Jokasesta pienestäkin onnistumisesta niistä kehutaan ja kannustetaan että hienosti sä uskalsit sanoa ja tehdä.”\nAikuisen rooli (4). Tähän yläluokkaan kuuluvat ilmaisut kasvatuskumppanuudesta, havainnoinnista, tasavertaisesta kohtelusta sekä oman rauhan antamisesta. Nämä ilmaisut tulivat jokainen esiin kertaalleen. Useammassa vastauksessa tuotiin\nilmi aikuisen rooli kaverisuhteiden luomisessa. Ujoja lapsia kannustetaan leikkiin\nmukaan menemiseen, kun taas rohkeita lapsia ohjataan pyytämään ujompia mu-\nkaan leikkiin. Tämän kautta ujot ja arat lapset pääsevät paremmin mukaan ryhmän\ntoimintaan. Aikuisen on tärkeää havainnoida, millaiset lapset sopivat leikkimään\nkeskenään leikkitaitojensa puolesta. Tällä haastateltava tarkoitti lasten leikkivän\nvieretysten, mutta yksinään.\n”Jos laittaa kaks semmosta hyvinki hiljasta vierekkäin niin ne ehkä istuu\nvierekkäin ja rakentaa legoilla.”\n”Ei oo olemassa sellasta yhtä ainoota oikeeta tapaa tai yhtä tietä, että\nnäin täytyy olla ja toimia.”\n”Ei niinkun korosteta mitenkään sitä ujoutta tai arkuutta vaan kohdellaan\nihan tasavertasesti muiden kanssa.”\nKasvattajien tulee myös antaa jokaiselle lapselle mahdollisuus puhua ja kertoa\ntoiveensa sekä olla vuorossa. Yksi haastateltavista toi esiin lapsen havainnoinnin\ntärkeyden yhteistyössä vanhempien kanssa. Havainnoinnin avulla on helpompaa\nhuomata, ketkä lapsista tarvitsevat enemmän miettimisaikaa esimerkiksi leikkien\nvalinnassa. Näin ujoja lapsia ei patisteta nopeiden ratkaisujen tekoon, vaan heitä\nkannustetaan toimimaan heille sopivalla tavalla. Yksi haastateltava nosti esiin lapsen oman kokemuksen merkityksen. Lapsi saattaa kokea olevansa vahvasti leikissä mukana, vaikka aikuisen silmin hän vain seuraisi vierestä. Aikuisen tulee nähdä\ntilanteet lapsen silmin, lapsen kokemuksen kautta.\nPienryhmä (3). Pienryhmässä ujon ja aran lapsen on helpompaa ikään kuin löytää\noma paikkansa ryhmässä ja aikuinen pystyy kyselemään lapsen mielipiteitä. Lisäksi lasten mielenkiinnonkohteet on helpompi havaita pienryhmän avulla ja sen\nkautta kannustaa lasta toimimaan ryhmässä.\n”Sillä tavalla uskaltaa lähteä paremmin liikenteeseen ku on joku kiva juttu, mistä tykkää.”\nHaastatteluissa kävi ilmi, että on olemassa myös lapsia, jotka eivät välttämättä\npienessäkään ryhmässä uskalla sanoa ajatuksiaan ääneen. Lastentarhanopettaja ei\nkuitenkaan tuonut esiin, miten tällaista lasta kannustetaan ryhmässä toimimiseen.\nKysymyksen 7 avulla haluttiin selvittää, mistä seikoista voi nähdä lapsen olevan\nerityisherkkä. Harkitsevaisuus ja aistiherkkyys olivat piirteitä, jotka liitettiin selvästi eniten erityisherkkyyteen (kuvio 6). Haastattelutilanteessa kysymystä 7 pohjustettiin avaamalla hieman erityisherkkyys-käsitettä (liite 1).\nKuvio 6. Erityisherkän lapsen tunnuspiirteiden ilmaisut\nHarkitsevainen (7). Haastateltavien vastauksissa harkitsevaisuus nähtiin useimmiten erityisherkän lapsen tunnuspiirteenä. Se pitää sisällään ilmaisut vetäytyneisyydestä, varovaisuudesta sekä sisäänpäinkääntyneisyydestä. Näistä vetäytyneisyys\ntuotiin esiin viidesti sekä varovaisuus ja sisäänpäinkääntyneisyys yhden kerran.\nHaastateltavat korostivat erityisherkkien tapaa poistua tilanteesta liiallisen melun\ntai liian riehakkaan tilanteen vuoksi, jolloin lapset vetäytyvät omiin oloihinsa.\nAistiherkkyys (6). Aistiherkkyys sai vastauksissa lähes yhtä monta mainintaa kuin\nharkitsevaisuus. Aistiherkkyys tuli ilmi jokaisen haastateltavan kohdalla ja erityisesti meluherkkyyttä pidettiin tunnettuna erityisherkän lapsen piirteenä. Haastateltavat kertoivat tilanteista, joissa osa lapsista laittaa kädet korville ryhmissä syntyneen melun vuoksi. Yksi haastateltavista korosti havainnoinnin tärkeyttä, jotta\npystytään näkemään lapsen herkkyyden osa-alue. Vastausten perusteella melun\nlisäksi lapset voivat olla kosketus- tai tuntoherkkiä. Konkreettisesti tuntoherkkyys\nnäyttäytyy myös vaatteiden avulla, sillä näiden lasten vaatteiden tulee olla todella\nmukavat, eikä mikään saa kiristää.\n”Joku voi olla tosi herkkä jos siihen vähäki koskee.”\n”Hanskan pitää olla aina siellä takin hihan alla se ei saa olla päällä.”\nRutiinit (1). Rutiinit tulivat esiin vain yhdessä vastauksessa, mutta haastateltava\nkoki sen niin tärkeäksi tunnuspiirteeksi ja tämän vuoksi se oli merkityksellistä\nnostaa se erikseen esiin. Yhden haastateltavan mukaan erityisherkällä lapsella pitäisi olla esimerkiksi aina sama tuoli. On myös tärkeää, että lapsen kanssa keskitytään aina yhteen asiaan kerrallaan, ettei ärsykkeitä olisi samanaikaisesti liikaa.\nKysymys 8 käsitteli sitä, miten erityisherkkiä lapsia tulisi huomioida lapsiryhmässä. Tarkoituksena oli selvittää, millaisia keinoja lastentarhanopettajat käyttävät\nerityisherkän lapsen huomioimisessa osana isompaa ryhmäkokonaisuutta (kuvio\nKuvio 7. Ilmaisut keinoista erityisherkän huomioimiseen lapsiryhmässä\nRauhallinen ympäristö (4). Rauhallista ympäristöä pidettiin haastatteluiden perusteella yhtenä tärkeänä keinona erityisherkän lapsen huomioimisessa lapsiryhmässä. Tämä yläluokka pitää sisällään ilmaisut omasta tilasta ja rauhasta, joka tuotiin\nhaastatteluissa esiin kahteen kertaan. Lisäksi siihen kuuluu kaksi ilmaisua ympäristön muokkaamisesta, joka tehdään tarvittaessa erityisherkälle sopivaksi. Yksi\nhaastateltavista piti tärkeänä, että herkän lapsen annetaan rauhassa tutustua ja katsella uusia asioita niitä kohdatessaan.\nTasapuolinen kohtelu (3). Erityisherkkä lapsi tulee kohdata tasavertaisena yksilönä muiden lasten kanssa, eikä häntä tulisi leimata erilaisuutensa vuoksi. Lasta ei\ntule myöskään alistaa tai nöyryyttää, mikäli hän ei kykene jotakin tekemään.\nMyös erityisherkillä lapsilla on oikeus tulla huomioiduksi.\nYksilönä hyväksyminen (2). Tämä yläluokka ilmeni huomioimisen keinona kahdessa haastattelussa. Yksi haastateltavista totesi, että erityisherkkiä lapsia tulee\nhuomioida niin kuin kaikkia muitakin lapsia, yksilöinä. Toinen haastateltavista\npuolestaan totesi, että tällaiselle lapselle täytyy antaa tilaa olla oma itsensä. Häntä\nei voi ikään kuin reipastuttaa, sillä hänen herkkyytensä tulee vahvasti sisältä päin.\n”Se kokemus on heille aito ja oikee. […] Se kokemushan on heille totta.”\nPienryhmän ja leikin merkitys (2). Kaksi haastateltavaa nosti esiin pienryhmän ja\nleikin merkityksen vastauksissaan. Haastateltava totesi, että leikin avulla voidaan\ntukea erityisherkkää lasta toimimaan lapsiryhmässä. Hän ei kuitenkaan perustellut\nleikin merkitystä sen tarkemmin. Toisen haastateltavan mukaan äänentaso on\npienryhmässä hiljaisempi kuin isossa ryhmässä. Näin ollen pienryhmän avulla\nvoidaan rajoittaa ja vähentää helpommin stressaavia häiriötekijöitä.\nKasvatus- ja oppimisympäristö\nKysymys 9 kosketti kasvatus- ja oppimisympäristöä. Tarkoituksena oli selvittää\nmiten kasvatus- ja oppimisympäristöä tulisi muokata vuorohoidossa, jotta ujot,\narat ja erityisherkät lapset uskaltaisivat toimia omana itsenään (kuvio 8).\nKuvio 8. Kasvatus- ja oppimisympäristön ilmaisut\nLuotettava ilmapiiri (6). Kaverisuhteet, rutiinit, tiedonvälitys, tutut aikuiset ja turvallisuuden kokeminen ovat ilmaisuja, jotka muodostavat luotettavan ilmapiirin\nyläluokan. Näistä kaverisuhteet mainittiin kahdesti ja muut vain kertaalleen. Yksi\nhaastateltavista totesi, että erityisesti vuorohoidossa tutut kaverit, aikuiset ja ympäristö ovat merkittäviä ujoille, aroille ja erityisherkille lapsille, jotta he pystyvät\ntoimimaan ja olemaan ryhmässä mukana. Toinen haastateltavista näki aikuisen\nroolin merkittävänä kaverisuhteiden luomisessa. Aikuinen voi ohjata ja tukea lapsia leikkiparien muodostamisessa.\nMyös tiedonvälityksen merkitys ryhmien välillä korostuu vuorohoidossa. Lapset\nvoivat hoitoaikanaan vaihtaa ryhmästä toiseen ja onkin tärkeää, että kasvattajat\ntietävät hyväksi todetut keinot näiden lasten kohdalla. Jotta ujot, arat ja erityisherkät lapset uskaltaisivat toimia omana itsenään, on turvallisuuden kokeminen heille\ntärkeää. Tutustumiselle tulee antaa aikaa lapsen tullessa uuteen hoitopaikkaan tai\nvaihtaessaan ryhmää. Yhdessä haastattelussa korostettiin rutiinien tärkeyttä erityisesti vuorohoidossa. On tärkeää, että jokainen päivä kulkee samalla kaavalla aamusta iltaan ja haastateltavan mukaan ujon, aran ja erityisherkän lapsen kohdalla\nrutiinien merkitys korostuu entisestään.\nPersoonan huomioiminen (5). Vastaukset osoittivat persoonan huomioimisen olevan tärkeää kasvatus- ja oppimisympäristössä, jotta ujot, arat ja erityisherkät lap-\nset uskaltaisivat toimia omana itsenään. Persoonan huomioimisen yläluokkaan\nsisältyvät myös ilmaisut oman tilan ja ajan antamisesta, yksilöllisyyden huomioimisesta sekä kannustamisesta. Näistä useimmiten mainittiin oman tilan ja ajan antaminen, joka tuli esiin kolmesti. Yksilöllisyyden huomioiminen ja kannustaminen\ntuotiin molemmat kertaalleen esiin. Vastausten perusteella lasta tulee kannustaa ja\nhänelle tulee antaa oma aikansa asioiden tekemiseen sen sijaan, että häntä pakotettaisiin nopeaan päätöksentekoon ja toimintaan. Lapset ovat erilaisia ja toiset tarvitsevat enemmän aikaa kuin toiset. Myös lapsen persoonallisuudelle tulee antaa\nLeikkiympäristön merkitys (5). Leikkiympäristöä tulisi muokata siten, että erityisherkät kokevat sen mukavaksi ja viihtyisäksi. Yksi haastateltavista ideoi ajatusta\nleikkiympäristöstä, joka muodostuisi pienistä yksiköistä. Näissä yksiköissä lapsi\npystyisi rauhassa keskittymään esimerkiksi leikkimiseen, taiteiluun, muovailuun\ntai askarteluun. Oppimisympäristöön rakennetut pienet tilat nousivat esiin toisessakin haastattelussa. Näissä tiloissa on vähemmän lapsia kerrallaan, jolloin ujon ja\naran lapsen on helpompi toimia omana itsenään. Yksi haastateltavista totesi olevan tärkeää, että lapsella on jokin mukava paikka leikkimiseen, jossa ei ole turhia\närsykkeitä. Lapsen tulee myös tiedostaa, missä leikitään, mitä leikitään ja ettei\ntoisten leikkejä saa häiritä. On myös tärkeää, että leikkimiseen käytettävät tavarat\nja asiat ovat lasten saatavilla ja he voivat mennä itse niitä hakemaan. Haastateltava\nhuomautti kuitenkin vuorovaikutustilanteen olevan tärkeä oppimistilanne, joka\nsyntyy lapsen kysyessä aikuiselta apua.\nPienryhmä (2). Vuorohoitopäiväkodissa päivät voivat olla lapselle hyvinkin pitkiä\nja hoidossa voidaan olla aamusta iltaan asti.\n”Sä (lapsi) joudut olemaan sellases epävarmuustilassa tavallaan koko\nTämän vuoksi pienryhmän merkitys korostuu vuorohoitopäiväkodissa entisestään,\nsillä tutussa pienryhmässä lapsen on helpompaa toimia omana itsenään, tuttujen\naikuisten ja lasten kanssa. Pienryhmän avulla lapsi voi kokea olonsa turvalliseksi.\nKysymyksessä 10 haluttiin selvittää, mitä turvallinen ympäristö tarkoittaa vuorohoitopäiväkodissa. Fyysinen, psyykkinen ja sosiaalinen turvallisuus mahdollistavat kokonaisvaltaisen turvallisuuden tunteen kokemisen (kuvio 9).\nKuvio 9. Turvallisen ympäristön ilmaisut\nPsyykkinen turvallisuus (10). Turvallisen ympäristön kokemisessa psyykkinen\nturvallisuus näyttäytyy tärkeimpänä osa-alueena haastatteluiden perusteella. Se\npitää sisällään vastauksissa esiintyneet ilmaisut kasvattajien määrästä, struktuurista, paikan mielekkyydestä ja perustarpeiden tyydyttämisestä. Psyykkistä turvallisuutta kuvailtiin sisäisen ja henkisen turvallisuuden kokemisena ja se mainittiin\nyhteensä neljä kertaa. Kasvattajien määrä, paikan struktuuri ja mielekkyys mainittiin jokainen kahteen kertaan haastatteluiden yhteydessä. Lisäksi perustarpeet tuotiin esiin kertaalleen.\nYhden haastateltavan mukaan psyykkisen turvallisuuden kokeminen on vuorohoidossa erityisen tärkeää, koska lapset ovat siellä myös iltaisin, öisin ja viikonloppuisin. Tällöin tulisi korostaa paikan mielekkyyttä kodinomaisuudella ja turvallisella yhdessäololla. Hän toi esiin, että lapsesta voi tuntua kurjalta olla hoidossa\nviikonloppuisin ja iltaisin, joten aikuisen tulee pyrkiä tekemään tilanteista lapselle\nmieluisia. Viikonloppuisin toimintaan voidaan esimerkiksi lisätä jotain arjesta\nLasten näkökulmasta turvallisuutta lisää se, että he tietävät mitä tapahtuu, kenen\nkanssa ja milloin. Jos näin ei tapahdu, siitä kerrotaan hyvissä ajoin etukäteen. Ilman rutiineja lapsen on vaikea tiedostaa päivärytmiä ja aikaa, jonka tulee hoidossa\nviettämään. Tässä auttaa kuvitetut päiväjärjestykset, jolloin lapsi pystyy hahmottamaan paremmin, mitä seuraavaksi on tulossa.\n”Joka ainoa aamu me mennään kaheksalta aamupalalle ja joka ainoa aamu me ollaan kaheksalta iltapalalla.”\n”Lapsilla on hirveen vaikee hahmottaa […] onko nyt aamu vai ilta, oonko\nmä aamuvuorossa vai iltavuorossa vai yövuorossa, koska mua tullaan hakemaan.”\nYhden haastateltavan mukaan psyykkinen turvallisuus on sitä, että lapsella on sisäisesti turvallinen olo. Jotta lapsi kokee olonsa turvalliseksi, hänen täytyy tuntea,\nettä hänestä huolehditaan. Tämä edellyttää perustarpeiden täyttymistä. Psyykkistä\nturvallisuutta luo myös riittävä kasvattajien määrä suhteessa lapsilukuun. Aikuisia\ntulee olla tarpeeksi sekä sisä- että ulkoilutilanteissa. Aikuiset ovatkin turvallisuuden kivijalka.\nSosiaalinen turvallisuus (5). Sosiaalista turvallisuutta kuvailtiin ilmaisuilla turvallisista ihmissuhteista, tutuista ryhmistä, kasvattajien käytännöistä sekä tuki ja turva, jonka lapsi tarvitsee. Haastateltavat nostivat esiin, että aikuisen tulee olla aina\nläsnä ja valmiina antamaan tukea ja turvaa lapsen sitä tarvitessa. Jokaisen aikuisen\ntulee tiedostaa oma rooli ja merkitys turvallisuuden luomisessa. Tällöin lapsen\nympäristö muodostuu turvallista ihmissuhteista. Lasten kannalta sosiaalinen turvallisuus näyttäytyy tuttujen aikuisten, ryhmien ja ympäristön kautta.\nFyysinen turvallisuus (4). Haastateltavien mukaan fyysinen turvallisuus tarkoittaa\nkäytännössä tilojen ja ulkoleikkipaikkojen turvallisuutta sekä ulko-ovien lukitsemista öisin. Vaaran paikat tulee pyrkiä mahdollisuuksien mukaan aina poistamaan. Fyysinen turvallisuus mainittiin vastauksissa lähestulkoon aina ensimmäisenä, mutta se selitettiin hyvin lyhyesti, kun taas psyykkistä ja sosiaalista turvallisuutta avattiin laajemmin.\nTurvallisen ympäristön huomioiminen vuorohoidossa\nKysymys 11 kosketti myös turvallista ympäristöä vuorohoidossa, mutta kysymyksen avulla haluttiin selvittää, millä tavalla turvallisuus huomioidaan vuorohoitopäiväkodin jokapäiväisessä arjessa. Tähän liittyen esitettiin lisäkysymyksenä, eroaako vuorohoidon ympäristön turvallisuuden huomioiminen tavallisesta päivähoidosta (kuvio 10).\nKuvio 10. Ilmaisut turvallisesta ympäristöstä vuorohoidossa\nTutut hoitajat ja omahoitajuus (6). Tuttujen hoitajien ja omahoitajuuden yläluokka sisältää ilmaisut henkilökunnan riittävästä määrästä. Henkilökunnan määrä\nmainittiin neljässä haastattelussa ja tutut hoitajat sekä omahoitajuus kahdesti.\nUseat haastateltavista pitävät tärkeänä, että omahoitaja on läsnä suurimman osan\nlapsen hoitopäivästä. Omahoitajuus korostuu vuorohoidossa, koska isossa päiväkodissa työskentelee paljon aikuisia. Suurin ero nähtiin tavalliseen päiväkotiin\nverrattuna siinä, että vuorohoitopäiväkoti on auki myös iltaisin, viikonloppuisin ja\nöisin, joten henkilökuntaa tulee olla tarvittavasti lapsimäärään nähden myös näihin aikoihin. Hoidontarpeen vaihtelevuus tuottaa kuitenkin haasteita, sillä työntekijöiden työvuorot suunnitellaan ennakkoon ilmoitettujen hoitoaikojen mukaan.\nYhden haastateltavan mukaan eniten turvallisuuteen vaikuttaa lapsimäärät ja ympärivuorokautisessa hoidossa pyrkimyksenä onkin, ettei kukaan ole yövuorossa\nyksin isossa talossa.\n”Joskus tuleekin paljon ja joskus ei tuu ketään. Ei ehkä oo aina niin paljon\naikusia kun olis tarve.”\nUlkopuoliseen uhkaan varautuminen (3). Yläluokka ulkopuoliseen uhkaan varautumisesta pitää sisällään myös ilmaisut turvallisuuden huomioimisesta öisin. Käytännössä tällaiseen uhkaan varaudutaan sillä, että käytetään hälytysjärjestelmiä ja\nulko-ovet menevät iltaisin viideltä lukkoon. Fyysistä turvallisuutta lisäävät myös\nulko-ovilta löytyvät ovisilmät ja -kellot. Päiväkodissa tulee olla myös selkeät yhtenevät suunnitelmat esimerkiksi paloturvallisuuden tai ulkopuolisen uhan varalta.\n”Meidän pitää miettiä se koko päivä ja yö ja kaikki.”\nYhteiset säännöt ja toimintatavat (2). Yksi haastateltavista koki vuorohoidossa\nolevan enemmän sopimista verrattuna tavalliseen päivähoitoon. Selkeät ja yhtenäiset käytännöt korostuvat vuorohoitopäiväkodissa, koska lapset voivat olla hoitoaikanaan useassa eri ryhmässä. Näiden käytäntöjen avulla lisätään lapsen turvallisuuden kokemisen tunnetta, kun asiat tehdään saman kaavan mukaan kaikissa\nRutiinit (2). Vuorohoidossa lapsille on tärkeää sanoittaa päivän kulkua. Päiväunille mentäessä lapsille toivotetaan hyviä päiväunia, kun taas illalla toivotetaan hyvää yötä. Nämä toivotukset toistuvat joka kerta, jotta lapsi osaa rutiinien kautta\nparemmin hahmottaa, mitä vuorokauden aikaa eletään. Tavallisessa päivähoidossa\nlapsi tulee hoitoon aamulla ja haetaan kotiin iltapäivällä. Tällöin lapsi tietää, milloin on aamu ja milloin iltapäivä. Vuorohoidossa lapset saattavat tulla hoitoon\n”Silloin se (lapsi) kysyy et mennäänkö nyt aamupalalle, tai ku ollaan menossa iltapalalle niin se kysyy et onko nyt aamupala.”\nTutkimuksen tarkoituksena oli selvittää, miten lastentarhanopettajat huomioivat\nujoja, arkoja ja erityisherkkiä lapsia vuorohoitopäiväkodissa. Lisäksi tutkimuksen\navulla haluttiin saada tietoa siitä, millaisena lastentarhanopettajat näkevät turvallisen ympäristön vuorohoitopäiväkodissa ja mitä se merkitsee ujojen, arkojen ja erityisherkkien lasten kohdalla. Maslow’n tarvehierarkiasta turvallisuuden, rakkauden ja läheisyyden tarpeet voidaan nähdä tärkeänä vuorohoidon arjessa. Näiden\ntarpeiden on täytyttävä, ennen kuin lapsi voi ja uskaltaa toteuttaa itseään (kuvio\nUjous ja arkuus ovat yleisiä temperamenttipiirteitä ja ne ovat tutkimuksen mukaan\nhelposti tunnistettavissa lapsiryhmässä. Haastatteluissa näitä lapsia kuvailtiin hiljaisiksi, tarkkaileviksi ja vetäytyviksi. Tällainen lapsi sulautuu ryhmään, eikä kerro mielipiteitään helposti. Haastatteluissa ei noussut esiin ujojen ja arkojen vahvuuksia, kuten empaattisuus, emotionaalinen herkkyys, hienovaraisuus ja muiden\nhuomioon ottaminen. Ovatko nämä piirteet sellaisia, joita ujo ei uskalla näyttää\nulospäin? Nämä ovat kuitenkin tärkeitä vuorovaikutustaitoja ja heitä tulisikin rohkaista niitä ilmaisemaan. Tällaiset piirteet vievät ujoja ja arkoja eteenpäin elämässä, vaikka yhteiskunnassa pärjäämisen ehtona pidetäänkin rohkeaa, oma-aloitteista\nmielipiteiden ilmaisemista. Todellisuudessa yksinään nämä yhteiskunnan ihannoimat taidot eivät välttämättä vie pitkälle ja niiden rinnalle tarvitaankin vahvuuksia, joita ujous pitää sisällään.\nJotta ujo ja arka lapsi tulee vuorohoitopäiväkodissa kuulluksi ja nähdyksi, täytyy\naikuisen tiedostaa tällainen lapsi ryhmässä. Tällöin hänen tulee tukea lasta sopivalla tavalla kuitenkaan ujoutta sen enempää korostamatta. Haastateltavat pitivät\naikuisen roolia merkittävimpänä tekijänä ujon ja aran lapsen huomioimisessa.\nHartin luomilla osallisuuden portailla toiminta on lapsilähtöistä vasta, kun kasvattaja jää toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa hieman taka-alalle (Eskel &\nMarttila 2013, 78–81). Tutkimuksen mukaan ujot lapset eivät tuo mielipiteitään\nesiin ja aikuinen on merkittävässä roolissa toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa. Jos ujo lapsi ei uskalla pienessäkään ryhmässä tuoda mielipiteitään esiin,\nvoidaan miettiä, onko lapsilähtöisen toiminnan mahdollista koskaan täysin toteutua tällaisen lapsen kohdalla. Haastatteluista kuitenkin välittyi ajatus siitä, kuinka\nlapsen tarpeet laitetaan aina edelle ja toiminta suunnitellaan lapsen etua ajatellen.\nTutkimuksen mukaan ryhmässä eniten huomiota saavat ulospäinsuuntautuneet ja\nrohkeat lapset. Tämän vuoksi kasvattajalta vaaditaan erityistä huomiota, etteivät\nujot lapset ainoastaan sulaudu ryhmään, vaan tulevat myös kuulluksi ja nähdyksi\nUjon ja aran kohdalla pienryhmätoiminta nähdään toimivana keinona lapsen mielipiteiden kuulemisessa, sillä jokainen haastateltavista nosti sen esiin. Tällöin lapsella on ympärillään tutut lapset ja tuttu omahoitaja. Pienryhmätoiminta näyttäisi\nlöytäneen oman paikkansa pedagogisessa toiminnassa ja sen mahdollistamat keinot lasten yksilöllisessä huomioimisessa on todettu toimiviksi. Jotta lapsi uskaltaa\ntoimia omana itsenään, täytyy hänen luottaa taitoihinsa ja kykyihinsä. Lapsen itsetunnon tukeminen ei kuitenkaan noussut esiin haastatteluissa, vaikka se toimii itsensä toteuttamisen perustana. Kehumisen ja tukemisen tärkeys sen sijaan tiedostetaan ujon ja aran lapsen kohdalla toimintaan kannustamisessa. Toisaalta kehuminen ei aina ole itsetuntoa vahvistava tekijä, sillä osa ujoista ja aroista ei halua\njoutua huomion kohteeksi kehuttavana.\nMaslow’n tarvehierarkiassa itsensä toteuttaminen nähdään kuvion ylimmällä tasolla. Ennen kuin lapsi kykenee tähän, tulee hänen saavuttaa alempien tasojen tarpeet. Vuorohoitopäiväkodissa tämä tarkoittaa, että lapsen tulee kokea kokonaisvaltaista turvallisuutta, lämpimiä ihmissuhteita ja hänet hyväksytään juuri sellaisena kuin hän on. Maslow’n tarvehierarkian tasot ovat erityisen tärkeitä ujoille ja\naroille lapsille. Nämä tasot tulisi huomioida jokaisen lapsen kohdalla yksilöllisesti, sillä jos jokaiselta tasolta vaaditaan liikaa, eivät nämä lapset pääse etenemään\nitsensä toteuttamisen tasolle. Rohkeammat lapset voivat puolestaan olla tällä tasolla jo päiväkotiin tullessaan, mikä tuo haasteita kasvattajalle lasten yksilöllisessä\nhuomioimisessa. Ujojen ja arkojen lasten kohdalla eteneminen voi olla hidastakin,\nsillä se pitää sisällään useita vaiheita. Tällaisen lapsen kanssa toimintaan rohkaisu\non hyvä aloittaa esimerkiksi aikuisen kanssa kahdestaan, tämän jälkeen aikuisen\ntukemana pienryhmässä ja lopulta isommassa ryhmässä. Tärkeää on edetä lapsen\nehdoilla, pienin askelin. Lapsi voi näiden onnistumisen kokemuksien ja aikuisen\ntuen avulla pystyä tekemään asioita, joita ei uskaltanut tehdä aikaisemmin. Tutkimustulosten mukaan persoonan huomioiminen nähdäänkin merkittävänä tekijänä\nryhmässä ujon ja aran lapsen kannustamisessa.\nJos kasvattajien suhtautumistavat ujouteen ovat ristiriidassa keskenään, voi ujoudesta kehittyä ongelma. Mikäli päiväkodissa osataan huomioida ujous yhtenä\ntemperamenttipiirteenä muiden joukossa, mutta kotona korostetaan siitä pois pääsemistä, voivat kodin asenteet vain entisestään vahvistaa lapsen kokemusta\nujoudestaan. Tämän vuoksi kasvatuskäytäntöjen yhteneväisyyden ja kasvatuskumppanuuden merkityksen voisi olettaa korostuvan entisestään ujojen ja arkojen\nkohdalla. Kasvatuskumppanuutta ei kuitenkaan nostettu merkittäväksi tekijäksi\nhaastatteluissa kysyttäessä ujon ja aran lapsen huomioimisesta.\nTutkimuksen mukaan erityisherkkä lapsi tunnistetaan useimmiten harkitsevaisesta\nja varovaisesta käytöksestä sekä aistiherkkyydestä. Vastaukset rajautuivat lähinnä\nnäihin piirteisiin, vaikka myös ylivirittyneisyys, luovuus, empaattisuus, tarkka havainnoiminen ja hienomotoriset taidot ovat tyypillisiä piirteitä erityisherkille lapsille. Ylivirittyneisyys näyttäytyy näillä lapsilla eri tavoin, jonka vuoksi sen oireita\nvoi olla haastavaa tunnistaa. Tämä voi olla osoitus siitä, että myös päiväkodissa\nylivirittyneisyyden oireet voidaan liittää usein esimerkiksi pelkoon tai jopa tarkkaavaisuus- ja keskittymishäiriöön. Näin ollen voidaan olettaa, että erityisherkkyyden laajasta kokonaisuudesta tiedostetaan vielä melko pieni osa.\nTutkimuksessa painottui, että erityisherkkien lasten kanssa tulisi keskittyä yhteen\nasiaan kerrallaan, jotta vältytään turhilta ärsykkeiltä. Lapsiryhmissä melu ja vauhdikkaat tilanteet ovat hyvin tavallisia, siksi ympäristön tulisikin olla muokattavissa erityisherkille sopivaksi. Pienryhmä nähdään toimivana keinona myös erityisherkän lapsen huomioimisessa, jolloin oppimisympäristöä on mahdollista muokata hänen tarpeidensa mukainen. Erityisherkkiä lapsia tulisi huomioida yksilöllisesti, mutta tasavertaisena ryhmän muiden lasten kanssa. Kiireiset tilanteet kuormittavat erityisherkkiä lapsia, sillä myös heidän on mukauduttava yhteisiin sääntöihin\nja aikatauluihin. Tämä voi aiheuttaa haasteita vuorohoitopäiväkodissa, jossa arjen\naikataulut on määritelty tarkasti, useiden lapsiryhmien vuoksi. Haastatteluiden\nperusteella rutiineja ei niinkään liitetty erityisherkkyyteen, kun taas turvallisuuden\nluomisessa niillä nähtiin olevan merkittävä vaikutus.\nTutkimustulosten mukaan luotettava ilmapiiri nähdään erityisen tärkeänä, jotta\nujot, arat ja erityisherkät lapset uskaltavat toimia ryhmässä omana itsenään. Haastatteluiden perusteella turvallisuuden kokeminen voidaan jakaa psyykkiseen, sosiaaliseen ja fyysiseen turvallisuuteen. Vuorohoitopäiväkodissa näistä eniten korostui psyykkinen turvallisuus. Tällöin lapsen ympärillä on riittävästi turvallisia kasvattajia, hän kokee paikan mieluisaksi ja hänen perustarpeensa tyydytetään. Toistuvat rutiinit, yhteiset säännöt ja toimintatavat luovat pysyvyyttä vuorohoidon arkeen. Näiden tekijöiden avulla luodaan lapselle turvallinen olo. Tuntiessaan olonsa turvalliseksi hän uskaltaa toimia omana itsenään ja keskittää voimavaransa päiväkodin toimintaan. Sosiaalisen turvallisuuden kokemiseksi on tärkeää, että aikuinen tiedostaa oman merkityksensä turvallisuuden luomisessa. Hänen tulee olla\nläsnä, lasta aidosti kuunnellen ja huomioiden. Lapselle voi olla ikävää viettää yö\npoissa kotoaan, jolloin hän tarvitsee tuttuja aikuisia sekä kodinomaisen ympäristön luomaan turvallisuuden tunnetta.\nTutkimus osoittaa psyykkisen ja sosiaalisen turvallisuuden tunteen kokemisen korostuvan vuorohoidossa. Sen sijaan fyysinen turvallisuus jäi vähemmälle huomiolle haastatteluissa. Tämä voi tarkoittaa, että fyysistä turvallisuutta saatetaan pitää\nitsestään selvänä asiana, vaikka todellisuudessa se on merkittävä osa kasvattajan\nkokemaa turvallisuutta. Kasvattajan kokema turvallisuus niin ikään välittyy suoraan lapsen turvallisuuden tunteeseen.\nOpinnäytetyön aiheen valinta osoittautui melko haastavaksi. Pidimme tärkeänä,\nettä tutkimus olisi mielenkiintoinen ja saisimme siitä eväitä tulevaan työhömme\nlastentarhanopettajina. Ujous ja arkuus valikoituivat aiheeksemme lapsuuden kokemuksiemme kautta, sillä koemme olleemme lapsina ujoja. Tästä johtuen aihe\ntuntui olevan erityisen lähellä sydäntämme. Olemme aikaisempien työkokemuksien kautta havainneet, kuinka ujot ja arat lapset jäävät helposti taka-alalle isossa\nlapsiryhmässä kiltin käytöksensä vuoksi. Pidämme tärkeänä, etteivät ujot ja arat\nlapset ainoastaan sulaudu ryhmään, vaan saavat tasapuolista huomiota muiden lasten kanssa. Opinnäytetyön ohjaajamme ehdotti, että lisäisimme tutkimusaiheeseemme myös erityisherkät lapset. Erityisherkkyys oli meille projektin alussa vielä täysin uusi asia ja siitä syystä halusimmekin lisätä tietämystämme tällaisia lapsia kohtaan. Toivoimme opinnäytetyön antavan uudenlaisia näkökulmia ujojen,\narkojen ja erityisherkkien kanssa toimiville.\nMeistä oli mielenkiintoista tutkia, millaisia keinoja lastentarhanopettajilla on ujojen, arkojen ja erityisherkkien lasten yksilölliseen huomioimiseen vaihtelevat hoitoajat huomioon ottaen. Tällä tarkoitamme sitä, että osa lapsista viettää hoidossa\npitkiäkin aikoja – iltoja, öitä sekä viikonloppuja. Oli mielenkiintoista selvittää,\nmillä tavalla lastentarhanopettajat mieltävät turvallisen ympäristön ja mitä se tarkoittaa erityisesti vuorohoitopäiväkodissa. Vuorohoito valittiin tutkimuskohteeksi\nmyös siksi, ettei koulussamme ollut tehty aikaisempia tutkimuksia siihen liittyen.\nOli mielenkiintoista huomata, kuinka mielipiteemme erityisherkkyydestä muuttui\nopinnäytetyöprojektimme aikana. Mitä enemmän tietomme siitä kirjallisuuden\nkautta lisääntyi, sitä enemmän aloimme ihmettelemään käsitteeseen liitettäviä piirteitä. Erityisherkkyyttä kuvaillaan hyvin ympäripyöreästi siten, että lähes jokainen\nihminen voi löytää itseensä kohdistuvia herkkyyden piirteitä. Kirjallisuudessa erityisherkkyyttä kuvailtiin useaan otteeseen erilaisilla tunnuspiirteillä, jotka saatettiin kuitenkin kumota välittömästi toteamalla, etteivät ne päde kaikkien erityisherkkien kohdalla. Joskus erityisherkät ihmiset nostettiin ikään kuin muiden yläpuolelle ihmisinä, joilla on yliluonnollisia kykyjä ja taitoja, joita ”normaalit” ih-\nmiset eivät voi ymmärtää. Koemme aistiherkkyyden olevan helposti ymmärrettävä\nosa erityisherkkyyttä, mutta muista siihen liitettävistä piirteistä puuttuu selkeä rajaus. Tämä tekee erityisherkkyydestä käsitteenä hyvin laajan ja vaikeaselkoisen.\nVoidaankin miettiä sekoitetaanko temperamenttipiirteiden ominaisuuksia erityisherkkyyteen liittyviksi, jolloin sen tarkkoja rajoja on haasteellista määrittää. Persoona ja lapsen oma temperamentti vaikuttavat vahvasti siihen, kuinka lapsi käyttäytyy ja kokee asioita. Pitäisikin osata erottaa, mikä käyttäytymisessä johtuu\ntemperamentista ja mikä puolestaan sisäisestä herkkyydestä.\nKoimme haastattelun mieluisana aineistonkeruumenetelmänä, sillä se mahdollisti\nkysymysten tarkentamisen haastattelutilanteen aikana. Haastatteluotanta oli kuitenkin melko pieni, mikä voi vaikuttaa tutkimustulosten luotettavuuteen. Haastattelutilanteessa erityisherkkyyttä pohjustettiin avaamalla käsitettä lyhyellä tekstillä,\njossa kuvattiin sen pääpiirteitä. Voidaankin miettiä, vaikuttiko tämä teksti merkittävästi tutkimustuloksiin siitä, mistä erityisherkät lapset tunnistetaan. Toisaalta,\njos aineistonkeruumenetelmänä olisi käytetty esimerkiksi kyselylomaketta, olisi\nmahdollisesti saatu laajempi otanta. Kirjoitetuissa vastauksissa lauseet olisi saatettu kirjoittaa tarkemmin, kun taas haastattelutilanteessa ne saattoivat jäädä kesken\nja tulkinnan varaisiksi. Haastattelutilanteen riskinä oli myös asioiden unohtaminen\ntai sanomatta jättäminen. Luotettavuutta lisäisi myös tutkimuksen uudelleen toteuttaminen muissakin vuorohoitopäiväkodeissa.\nOpinnäytetyöprojektin edetessä heräsi ajatus jatkotutkimuksista koskien vanhempien näkemyksiä ujoudesta. Olisi mielenkiintoista tutkia, pitävätkö vanhemmat\nujoutta positiivisena ominaisuutena, vai nähdäänkö se piirteenä, josta pyritään\nkasvatuksen avulla pääsemään eroon. Tällöin voitaisiin pohtia, vaikuttavatko yleiset odotukset vanhempien näkökulmaan siitä, millainen lapsi menestyy yhteiskunnassa. Olisi mielenkiintoista myös selvittää, kasvattavatko ujot vanhemmat\nujoja lapsia. Toinen jatkotutkimusideamme käsittelee vanhempien näkemystä lastensa erityisherkkyydestä. Tunnetaanko ja tiedostetaanko se? Miten se näyttäytyy\nkotona perheen arjessa? Jos vanhempi ei itse ole erityisherkkä, hänen voi olla\nhaastavaa ymmärtää sensitiivistä lasta. Tämän vuoksi erityisherkkyyden tunnista-\nminen on tärkeää ja tutkimus mahdollistaisi vanhempien ajatusten herättelemisen\nAmmatillinen näkemyksemme on lisääntynyt huomattavasti opinnäytetyön avulla\nja olemme saaneet keinoja ujojen, arkojen ja erityisherkkien lasten huomioimiseen. Päivähoidon arki on aika ajoin hyvin hektistä, joka tuo haasteita lasten yksilölliseen huomioimiseen. Pidämme kuitenkin lapsen ja kasvattajan välisiä, pieniäkin kahdenkeskisiä kohtaamisia erityisen merkityksellisinä, jonka vuoksi haluamme tulevassa työssämme järjestää niille aikaa arjen kiireellisyydestä huolimatta. Tällöin aikuinen on lapselle aidosti läsnä ja lapsi voi tuntea olevansa tärkeä.\nTämä matka on ollut meille kokonaisuudessaan jatkuva oppimisprosessi. Se on\nsujunut kaiken kaikkiaan kohtuullisen kivuttomasti, pitäen sisällään kuitenkin sekä epätoivon että ilon hetkiä. Yhtenevä huumorintaju on auttanut meitä jaksamaan\nmonessa tilanteessa ja tiimityömme on toiminut alusta saakka. Opinnäytetyö kiteyttää sosionomiopintomme, joista olemme saaneet tärkeiden tietojen ja taitojen\nlisäksi jotain muutakin pysyvää – ystävyyden.\nAho, S. 1996. Lapsen minäkäsitys ja itsetunto. Helsinki. Edita.\nAron, E. 2015 a. Erityisherkkä ihminen. Helsinki. Nemo.\nAron, E. 2015 b. Erityisherkkä lapsi. Helsinki. Nemo.\nEskel, P. & Marttila, M. 2013. Teoksessa Pienten piirissä. Yhteisöllisyyden merkitys lasten hyvinvoinnille. Toim. Marjanen, P., Marttila, M. & Varsa, M. Juva.\nHevonoja, J. 2013. Perheissä 24/7-arki yleistyy – miten pärjäävät lapset? Viitattu\nkäytäntö. Helsinki. Gaudeamus.\nHirsjärvi, S., Remes, P. & Sajavaara, P. 2009. Tutki ja kirjoita. Hämeenlinna.\nHujala, E., Parrila, S., Lindberg, P., Nivala, V., Tauriainen, L. & Vartiainen, P.\n1999. Laadunhallinta varhaiskasvatuksessa. Oulu. Oulun yliopistopaino.\nHännikäinen, M & Rasku-Puttonen, H. 2001. Teoksessa Varhaiskasvatuksen teoriasuuntauksia. Toim. Karila, K., Kinos, J. & Virtanen, J. Juva. PS-kustannus.\nJones, W., Cheek, J. & Briggs, S. 1986. Shyness. Perspectives on Research and\nTreatment. New York. Plenum Press.\nKalliala, M. 2009. Kato mua! Kohtaako aikuinen lapsen päiväkodissa? Gaudeamus. Helsinki.\npäivähoidossa. Tallinna. Gaudeamus.\nKeltikangas-Järvinen, L. 2004. Temperamentti. Ihmisen yksilöllisyys. Helsinki.\nKeltikangas-Järvinen, L. 2008. Temperamentti, stressi ja elämänhallinta. Kolmas\npainos. Helsinki. WSOY.\nKeltikangas-Järvinen, L. 2010 a. Sosiaalisuus ja sosiaaliset taidot. Juva. WSOY.\nKeltikangas-Järvinen, L. 2010 b. Tunne itsesi, suomalainen. Yhdeksäs painos. Juva. WSOY.\nKeltikangas-Järvinen, L. 2012. Pienen lapsen sosiaalisuus. Helsinki. WSOY.\nKoivunen, P-L. 2009. Hyvä päivähoito. Työkaluja sujuvaan arkeen. Juva. PSkustannus.\nKojonen-Kyllönen, T. 2012. Kokemuksia ja havaintoja herkkyydestä. Pro gradu tutkielma. Valtiotieteellinen tiedekunta. Helsingin yliopisto.\nKyrönlampi-Kylmänen, T. 2010. Lapsen hyvä arki. Helsinki. Kirjapaja.\nL.8.5.2015/580. Varhaiskasvatuslaki. Säädös säädöstietopankki Finlexin sivuilla.\nViitattu 9.9.2015. https://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1973/19730036\nMattila, J. 2005. Ujoudesta, yksinäisyydestä. Toinen painos. Helsinki. WSOY.\nMikkola, P. & Nivalainen, K. 2010. Lapselle hyvä päivä tänään. Näkökulmia\n2010-luvun varhaiskasvatukseen. Vantaa. Pedatieto.\nOtala, L. & Ahonen, G. 2003. Työhyvinvointi tuloksen tekijänä. Porvoo. WSOY.\nSatri, J. 2014. Sisäinen lepatus. Herkän ihmisen tietokirja. Helsinki. Basam Books\nSatri, J. 2015. Herkkyys ja kiusaaminen. Helsinki. Basam Books Oy.\nStakes. 2005. Varhaiskasvatussuunnitelman perusteet. Verkkojulkaisu. Viitattu\nStraleu, J. 1998. Temperament. A Psychological Perspective. New York. Plenum\nTerveyden ja hyvinvoinnin laitos. 2015. Lapset, nuoret ja perheet. Kasvun kumppanit.\nTuomi, J. & Sarajärvi, A. 2006. Laadullinen tutkimus ja sisällönanalyysi. Helsinki. Tammi.\nTuomi, J. & Sarajärvi, A. 2013. Laadullinen tutkimus ja sisällönanalyysi. Helsinki. Tammi.\nTähtinen, A-M. 2015. Erityisherkkä lapsi päiväkodissa. Opinnäytetyö. Sosiaalialan koulutusohjelma. Satakunnan ammattikorkeakoulu.\nVuorisalo, M. 2013. Lasten kentät ja pääomat. Osallistuminen ja eriarvoisuuksien\nrakentuminen päiväkodissa. Väitöskirja. Kasvatustieteiden tiedekunta. Jyväskylän\nVälimäki, A-L. 2013. Teoksessa Pienten piirissä. Yhteisöllisyyden merkitys lasten\nhyvinvoinnille. Toim. Marjanen, P., Marttila, M. & Varsa, M. Juva. PS-kustannus.\nZimbardo, P & Radl, S. 1982. Det blyga barnet. Att förebygga och betvinga blyghet hos barn och ungdom. Stockholm. LiberFörlag.\n1. Kauanko olet työskennellyt vuorohoitopäiväkodissa?\n2. Miten kuvailisit niitä lapsia, jotka saavat lapsiryhmässä eniten huomiota?\nMillaisia lapsia he ovat luonteeltaan?\n3. Mistä tietää lapsen olevan temperamentiltaan ujo tai arka? Miten se näkyy\n4. Miten ujot ja arat pystytään ottamaan huomioon toiminnan suunnittelussa\n5. Miten ujot ja arat tulevat kuulluksi ja nähdyksi, jos he eivät uskalla tuoda\n6. Millä tavalla ujoja ja arkoja lapsia kannustetaan toimimaan ryhmässä?\n7. Erityisherkkää ihmistä häiritsevät sellaiset asiat, joita muut ihmiset eivät\nvälttämättä edes huomioi. Esimerkiksi äänekäs musiikki, väen paljous,\nhäikäisevät valot tai oudot hajut voivat olla hyvinkin ärsyttäviä ja stressaavia erityisherkälle ihmiselle. Herkkyydellä tarkoitetaan varovaisuutta, sisäänpäin suuntautuneisuutta ja tarvetta yksinoloon tavallista enemmän.\nErityisherkät ihmiset nähdään yleensä arkoina, ujoina, heikkoina tai pahimmassa tapauksessa epäsosiaalisina.\nMistä seikoista voi nähdä, että lapsi on erityisherkkä?\n8. Miten erityisherkkiä lapsia tulisi huomioida lapsiryhmässä?\n9. Miten kasvatus- ja oppimisympäristöä vuorohoidossa oleville lapsille tulisi\nmuokata, jotta ujot, arat ja erityisherkät lapset uskaltaisivat toimia omana\n10. Mitä turvallinen ympäristö mielestäsi tarkoittaa vuoropäivähoidossa?\n11. Miten turvallista ympäristöä huomioidaan vuoropäivähoidossa?