Kallion toisen hallituksen aika / Kyösti Kallio\nToisen kerran pääministeriksi\nTulenheimon kokoomuslais-maalaisliittolainen hallitus kaatui epäluottamuslauseeseen 10.12.1925. Asia koski laivaston rakentamismäärärahoja, ja opposition muodostivat vasemmiston, ruotsalaisten ja edistyspuolueen lisäksi muutamat maalaisliittolaiset vasemman siiven kansanedustajat, mm. myöhemmin hallitusten kaatajana tunnettu Niukkanen. Maalaisliiton ja kokoomuksen hallitusyhteistyö oli sujunut koko ajan nihkeästi eikä maalaisliittolaisten sisäinenkään sopu ollut kehuttava. Osa maalaisliiton eduskuntaryhmästä pyrki koko ajan hallituksen kaatamiseen. Relander, joka toivoi hallituspohjan laajentamista, ei myöskään surrut Tulenheimon kaatumista, vaan ryhtyi heti uuden hallituksen muodostamis puuhiin.\nEnsiksi sai tunnustelutehtävän edistyspuolueen Oskari Mantere, kouluhallituksen paajohtaja. Täma yritti turhaan saada kokoon keskustalais-oikeistolaista enemmistöä, jota Relander toivoi. »Mantere puuhaili vasten ryhmäänsä pari päivää», Kallio luonnehti Mantereen yritystä ja muistutti edistyspuolueen ja sosialistien hallitushaluttomuuden käyneen ilmi heti ensimmäisissä neuvotteluissa presidentin kanssa. Relander haki turhaan sivustatukea Mantereelle sosiaalidemokraateista. Kun Mantereen yritys raukesi, Relander koetti jälleen turhaan saada toista edistyspuoluelaista pääjohtajaa, Rytiä muodostamistehtävään.\n»Laajempi kokoomus voisi syntyä paitsi Mantereen myös joko Tulenheimon tai Kallion johdolla», Relander arvioi hallituksen kaaduttua ja neuvotteli heti Kallion, Sunilan ja Niukkasen kanssa tilanteesta. Kaikki olivat sitä mieltä, että ensin oli koetettava saada pääministeri muista puolueista, mutta myös siitä keskusteltiin, että maalaisliittolaisen olisi hallitus muodostettava. Kallio antoi ymmärtää pitävänsä mahdollisena jopa maalaisliiton lähtemistä yksinään hallitukseen, koska silloin edistyspuolueen maalaissiipi saataisiin lopullisesti repeämään ja siirtymään maalaisliittoon, mutta Relander oli toista mieltä.\nNyt sai tehtävän Kallio. Hänen ensi kosketuksensa eivät olleet lupaavia.\nEdistyspuolue kieltäytyi kaikista vaihtoehdoista. Kokoomus ilmoitti kyllä tulevansa mukaan, mikäli hallituksesta olisi tullut enemmistöhallitus, mutta se olisi edellyttänyt edistyspuolueen tai ruotsalaisten mukaan tuloa. Ruotsalaiset totesivat olevansa kyllä periaatteessa valmiita mutta ilmoittavansa kantansa vasta, kun nähtäisiin kuka hallituksen muodostaisi. Tämä oli selvä tölväys Kalliolle, jota näin rangaistiin suomalaistamistoimista. Kallio ilmoittikin 14.12. Relanderille, ettei hän »näissä merkeissä» halunnut ottaa tehtävää vastaan.\nParempaa ei kuitenkaan ollut saatavissa. Relander kääntyi 16.12. uudelleen Kallion puoleen. Kallio oli kielteisellä kannalla ja pyysi presidenttiä kutsumaan koolle eduskuntaryhmien edustajat punnitsemaan hallituspulan selvittämistä. 19.12. pidettiinkin maalaisliiton, kokoomuksen ja ruotsalaisten edustajien kokous, joka ei aukaissut solmua.\nRuotsalaiset ilmoittivat nyt suoraan, etteivät tulisi Kallion johtamaan hallitukseen, koska tämä ei käyttänyt ruotsin kieltä, ja RKP:n eduskuntaryhmä oli tehnyt 10.12. päätöksen, jossa se edellytti pääministeriltä ruotsin kielen taitoa. Eduskuntaryhmää valisti joukko kirjeitä ja sähkeitä, joissa jyrkästi vaadittiin RKP:n edustajia »ruotsalaisten kunnian» vuoksi pysymään Kallion (ja Sunilankin) hallituksista poissa. Kokoomus taas kieltäytyi tulemasta kahdestaan maalaisliiton kanssa. Maalaisliiton mielestä Kallion olisi pitänyt muodostaa puhdas maalaisliittolainen hallitus muutamilla ammattiministereillä täydennettynä. Turhat neuvottelut jatkuivat 20.12. iltaan asti, jolloin Kallio ilmoitti sekä presidentille että eduskuntaryhmälleen luopuvansa hankkeesta.\nRelander mietti nyt pääministerikandidaatin vaihtamista Sunilaan. Hän keskusteli tästä vaihtoehdosta ryhmien edustajien kanssa.\nNiukkasta hän kehotti »hoitamaan asiat niin ettei mitään loukkaantumisia tulisi, jos minun olisi pakko vaihtaa pääministeriehdokkaita ratkaisun helpottamiseksi», ja meni Kallion puheille kulkulaitosministeriöön, jossa olivat myös Sunila, Niukkanen ja Lohi.\nKallio ilmoitti, että ainoa paikka, jonka hän Sunilan hallituksessa ottaisi vastaan, olisi kulkulaitosministerin. Relander oli näkevinään, että Kallion sisulle oli käynyt hallituksen muodostamisyrityksen epäonnistuminen ja Sunilan astuminen tilalle.\nSunilan hanke kaatui saman tien. Ruotsalaisten ehdot olivat »maalaisliittoa loukkaavat», totesi Sunila eikä tohtinut lähteä hallitusta kokoamaan. Relander oli harmissaan, arveli Sunilan kieltäytymisen johtuneen Kallion painostuksesta ja oli näkevinään Kallion kovin iloisena. Ja kun Relander ilmoitti samana iltana 22.12. aikovansa pyytää hallituksen muodostajaksi taas Kalliota, tämä ilmoitti velvollisuutensa presidenttiä kohtaan vaativan, »että minä panen kokoon hallituksen enkä ainoastaan yritä». Toimeksianto oli nyt maalaisliiton ja kokoomuksen vähemmistöhallitus, ja sen Kallio uskoi saavansa kokoon.\nHallituksen vahvistukseksi Relander suunnitteli Kallion pyynnöstä paria ruotsalaista ministeriä, mutta nämä eivät suostuneet lukuun ottamatta ulkoministeriksi pyydettyä Hjalmar Procopeta, joka oli valmis silläkin uhalla, että olisi joutunut ulos puolueestaan ja eduskuntaryhmästään.\nJoulunpyhät Kallio oli kotonaan. Hän matkusti sinne aatonaattona ehdittyään sitä ennen useasti keskustella aikomiensa ministereiden kanssa. Kun hän 27.12. palasi Helsinkiin, tiiviit neuvottelut jatkuivat.\nJo 28.12. hän saattoi käydä presidentin luona ilmoittamassa, että hallituslista alkoi olla valmiina. Vaimolleen hän kirjoitti saaneensa listansa valmiiksi. Siihen olikin tarkoitus ottaa vain »kunnon miehiä», jotka olisivat olleet hänen lisäkseen Sunila (maatalous), Hahl (apulaismaatalous), Niukkanen (sota), Lohi (sosiaali), Kukkonen (opetus), Setälä (ulkoasiat), Hj. Castren (kulkulaitos), Urho Castren (oikeus), H. Wasenius (kauppa) ja H. M. J. Relander (raha-asiat) ja Jalo Aura (sisäasiat). »Eikö ole komea lista», pääministerikandidaåtti kysäisi vaimoltaan, jolle vielä kertoi, että Ingman, joka oli »sellainen poika että se voi asettua tielle », oli kutsunut kokoomusryhmän keskiviikoksi koolle, joten muutoksia voisi vielä tulla. Kallio arvasi sikäli oikein, että kokoomus vaati kuutta paikkaa.\nPari päivää väiteltiin kokoomuksen vaatimuksesta, mutta monet olisivat kelpuuttaneet Kallion listan sellaisenaankin. Erityisongelmia aiheuttivat eräät ministerinpaikat, kuten ulkoministeri, johon Relander puhui suostumaan Procopen, mutta kun Kallio oli ehtinyt jo tiedustella Setälää, tämä tuli virkaan. Puolustusministeriksi suunniteltiin Rudolf Waldenia, mutta kun tämä ei suostunut, paikalle tuli Teknillisen korkeakoulun rehtori professori Hjelmman.\nSisäministeriksi Kallio kokoomuksen toivomuksesta pyysi Kuopion läänin maaherraa Hannes Ignatiusta, joka suostui edellytyksellä, ettei huonokuuloisuutta pidettäisi esteenä. Myös valtiovarainministeri Kyösti Järvinen tuli kokoomuksen varsinaisen kiintiön ulkopuolelta.\nKallion lista oli valmis 30.12., ja Relander nimitti seuraavana päivänä Kallion toisen hallituksen. Kallio oli pahoillaan siitä, että muutosten vuoksi hän oli menettänyt monta hyvää miestä, mutta myönsi listan eräissä suhteissa vahvenneenkin. »Onhan siinä neljä professoria, maaherra, tuomari ym. kanssani.» Edellisenä iltana tulevat ministerit olivat hyväksyneet ilman asiallisia muutoksia Kallion laatiman ohjelmaluonnoksen, mikä miellytti tulevaa pääministeriä.\n»Olin siis ensimmäisen työni suorittanut kaikkien hyväksymällä tavalla», hän kirjoitti ja iloitsi myös siitä, että hallituksen muodostaminen oli voitu toteuttaa tyynesti ja hiljaa eivätkä nimet päässeet ennen aikojaan julkisuuteen.\nKallion hallitus oli vahvasti oikeistopainotteinen. Maalaisliitolla ja kokoomuksella oli yhtä paljon ministereitä, kuusi, mutta kun ammattiministerien saattoi olettaa yleensä myötäilevän varsinkin kipeissä virkamieskysymyksissä kokoomusta ja kun kokoomuksesta oli mukana Setälän ja Ingmanin kaltaisia vahvoja poliitikkoja, saattoi Kallio odottaa siltä puolelta vaikeuksia. Varsinkin opetusministeri Lauri Ingmanilla oli ollut hyvin aktiivinen rooli hallitusneuvotteluissa.\nKallion sanojen mukaan hän oli esiintynyt »agressiivisesti näyttämöllä» ja asetellut viime hetkellä ehtoja, jotka Kallion täytyi niellä. Relander olisi mieluummin jättänyt Ingmanin pois hallituksesta, mutta Kallio ilmoitti hankkeen kaatuvan ehdottomasti ilman Ingmania.\nVaivatonta ei Kallion yhteistyö tulisi olemaan kaikkien oman puolueensakaan ministerien kanssa, sen hän saattoi aavistaa.\nPääministerikandidaattinakin ollut Sunila sai erityisestä vaatimuksestaan apulaismaatalousministeriksi luottomiehensä Vesterisen. Kallio oli tyytymätön, koska piti Vesteristä sekä asiallisesti heikkona että »uskollisena äänenä Sunilan ajatuksille», ja taipui omien sanojensa mukaan vain »sangen vastenmielisesti» Niukkasen ja Sunilan tahtoon; nämä taas pitivät Kallion ehdottamaa Hahlia liiaksi Ingmanin myötäilijänä. Kallio arveli »tämän asian tulevan kiusaamaan minua aina». Lohikin oli hänen mielestään verrattain heikko, mutta kun toiset pitivät kiinni Vesterisestä, ei hän suostunut hylkäämään Lohta. »Semmoista on politiikka», tokaisi Kallio vaimolleen.\nNiukkanen sai kulkulaitosministeriön Kallion jäljiltä.\nOmalta kannaltaan luotettavimpina Kallio saattoi pitää sosiaaliministerinä jatkanutta Lohta sekä kauppa- ja teollisuusministeri Tyko Reinikkaa, joka oli puolueen sivutoiminen taloudenhoitaja.\nKallion laatima ja vähäisin muutoksin hyväksytty hallitusohjelma korosti puolustuslaitoksen kehittämistä maan varallisuuden sallimissa rajoissa.\nErityisinä tavoitteina mainittiin tullitariffien laatiminen, maanhankinnan rahoittaminen sekä tielain ja koulukustannuksia koskevan lain aikaansaaminen. Menot piti peittää todellisilla tuloilla.\nLehdistö otti Kallion toisen hallituksen vastaan jokseenkin odotetusti. Helsingin Sanomat ja Uusi Suomi olivat verraten tyytyväisiä ja antoivat tunnustusta pääministerin kyvyille ja kokemukselle.\nHelsingin Sanomat totesi Kallion maalaisliiton huomatuimmaksi ja taitavimmaksi poliitikoksi, jonka laaja kokemus ja tasapuolisuus tekivät varsin sopivaksi ottamaan nyt toisen kerran vastaan pääministerin tehtävät. Uusi Suomikin oli suopea. Jopa Suomen Sosialidemokraatti totesi pääministerin maalaisliiton parhaaksi nimeksi, vaikka epäilikin muuten hallituksen kykyjä. Oman puolueen lehdistö oli penseämpi. Liitto kertoi laajasti Kallion (ja samalla Sunilan ja Lohen) noususta taas politiikan eturiviin, mutta ei osoittanut pääkirjoituksessaan suurempaa innostusta. Alkio arvosteli Ilkassa kirpeästi hallituksen muodostamistapaa. Kallio sai kyllä tunnustusta siitä, että parlamentarismi oli jotenkuten pelastettu, mutta hallituksen pitkäikäisyyttä Alkio epäili — eikä toivonut.\nKalliolaiset ja sunilalaiset\nKyösti Kallion ja Lauri Kr. Relanderin huonoista suhteista on jo\nmainittu. Samanlainen vastakohtaisuus kehittyi samoihin aikoihin Kallion ja J. E. Sunilan välille. Puoluetoverit olivat kilpailijoita, jotka eivät henkilökohtaisestikaan voineet sietää toisiaan. Eripura tuli julkiseksi ja haittasi politiikan tekoa vajaan vuosikymmenen ajan.\nSunilan ja Kallion vastakkaisuuden juuria on etsitty kouluvuosilta asti, jolloin koulunero Sunila ja yhdessäolojohtaja Kallio eivät juuri seurustelleet keskenään. Sunila oli maan etevimpiä maatalousmiehiä.\nHän valmistui agronomiksi 1898 ja väitteli tohtoriksi 1908. Hän toimi maanviljelysseurojen sihteerinä ensin Kymenlaaksossa ja sitten Hämeen läänissä kunnes siirtyi pääkaupunkiin yliopiston dosentiksi ja yliopettajaksi sekä maanviljelyshallituksen ylltarkastajaksi, maatalousseurojen keskusliiton sihteeriksi ja vuodesta 1915.maataloushallituksen virkoihin ja vuodesta 1923 ylijohtajaksi.\nLisäksi hänellä oli maatila Hollolassa, Kun Sunilalla vielä oli huomattavia luottamustotmia maa- ja osuustoiminnallisissa järjestöissä, hän oli vahva mies politiikassa heti, kun hän siihen antautui.\nEduskuntaan hänet valittiin vuonna 1922 Hämeen eteläisestä vaalipiiristä. Joissakin vaaleissa hän oli ehdokkaana myös Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä ja tuli sieltä valituksikin, mutta Häme oli hänen varsinainen piirinsä.\nVaikka Kallio ja Sunila eivät tulleet keskenään toimeen, he koettivat välttää yhteentörniäystä. He puhuivat toisilleen ja toisistaan kauniita sanoja. Kallio veti Sunilan hallitukseensa 1922 ja antoi tälle runsaasti tunnustusta kyvykkyydestä ja asiantuntemuksesta.\nAjan myötä kuitenkin miesten välit tulehtuivat ja muuttuivat kireän kilpailun ja keskinäisen epäluulon sävyttämiksi, Jo vaalikaudella 1922-1924 Kallion tyytymättömyys Sunilaan pulpahteli esille kirjeissä ja muistiinpanoissa. Kallio katsoi Sunilan suorastaan personoivan sitä »saksalaista agrarismia, joka maalaisliittoon noina vuosina tunkeutui.\nUuden aallon huipulla nousi Sunilan poliittinen ura alituiseen. Hänestä tuli heti ryhmävaltuuskunnan jäsen, sitten ministeri, keskushallituksen jäsen 1925 ja vuonna 1924 eduskuntaryhmän puheenjohtaja: Vuoden 1924 lopulla Sunila oli vakava presidenttikandidaatti ja sai laajaa kannatusta juuri Kallion omassa vaalipiirissä. Sunila oli 1920-luvun puolivälissä lähes samanveroinen johtaja maalaisliitossa kuin Kalliokin.\nKallion ensimmäisessä hallituksessa Sunilan ja Kallion yhteistyö sujui vielä hyvin. Yleensä he tukivat toistensa hankkeita. Muutamia poikkeuksiakin oli. Oireellisesti ne koskivat Sunilan halua hankkia Kallion mielestä kohtuuttomia etuja omalle hallinnonalalleen; siitähän Kallio sittemmin moitti Sunilaa voimakkaasti.\nTulenheimon hallituksessa ministerit Kallio ja Sunila iskivät usein yhteen. Erimielisyys syveni ja tuli julkiseksikin, kun sitä käsiteltiin eduskuntaryhmässä, jossa kummallakin oli kannattajansa.\nKallio merkitsi tyytymättömyytensä päiväkirjaan. Sunila ei ollut korrekti määrärahoja esiteltäessä. Koska hallituksen budjetista oli tulossa alijäämäinen, kaikkia menoja päätettiin supistaa. Kallio karsikin oman ministeriönsä alaisten keskusvirastojen esityksiä niin, että kulkulaitosministeriön esitys voitiin valtioneuvostossa hyväksyä parilla äänestyksellä. Sunila taas »pisti momentti momentilta lisää ja joutui hankaukseen kanssani», kirjoitti Kallio, joka sai tukea ministeritovereiltaan Joukahaiselta ja Lohelta. Sunila kanteli näiden toimista eduskuntaryhmälle.\nSunilan ja Kallion kiista kärjistyi pahoin ja uhkasi koko hallituksen olemassaoloa. Kallio suuttui Sunilan hyökkäilyistä niin, että jätti pääministerille eronpyyntönsä. Kiivaassa yhteenotossa ryhmässään Kallio moitti presidenttiä siitä, ettei tämä ollut ajoissa ilmoittanut omaa kantaansa kiistanalaisiin määrärahoihin, mikä tietysti joutui heti — sillä kertaa Albin Mannerin kautta — Relanderin tietoon. Ryhmässä Sunila sai sekä kannatusta että moitteita.\nKysymys oli maatalousmäärärahoista, joita sinänsä kaikki kannattivat, eivätkä kaikki erottaneet asiaa menettelytavoista.\nKiista tuli laajalti tunnetuksi, kun puoluesihteeri Hiekkala 4.9.1925 lähetti sanomalehtien päätoimittajille hyvin jyrkkäsanaisesti Sunilaa, Vesteristä ja eräitä muita arvostelevan kiertokirjeen, jossa syytti sunilalaisia henkilökohtaisista valtapyyteistä ja maalaisliiton aatteellisesta näivettämisestä pelkäksi egoistiseksi talousliikkeeksi.\nSunila ja Vesterinen vaativat Hiekkalan erottamista, ja P. V. Heikkinen kutsui keskushallinnon koolle samalla, kun hän ja muutamat muut päättivät »vakavasti ryhtyä sovinnon hierojiksi» käyden mm. presidentin luona. Niukkanen kirjoitti lehtien päätoimittajille eduskuntaryhmän valtuuskunnan puolesta, että hän piti Hiekkalan kirjettä sopimattomana, koska se oli syrjäistenkin tietoon joutuneena herättänyt »suotta mieltenkuohua ja häirinnyt ryhmän ja puolueen toimintaa». Hiekkala puolestaan laati taas kirjeen samaan jakeluun ja totesi kirjeensä sisältäneen kyllä persoonallisia mielipiteitä, mutta että useimmat ryhmän jäsenet olivat yksityiskeskusteluissa ilmoittaneet olevansa samaa mieltä.\nKriisistä selvittiin sillä kertaa, vaikka se monien mielestä vei hallituksen kaatumisen partaalle 28 Kallio suostui peruuttamaan eronpyyntönsä »ryhmän jäsenien toivomuksesta», kuten hän itse kirjasi päiväkirjaansa. Relander puolestaan kertoi omalle päiväkirjalleen puhuneensa ministeri Lohen pyynnöstä »Kyöstin kanssa asiat halki» valtioneuvoston istunnon jälkeen, mikä selvitti »erinäiset mahdolliset väärinkäsitykset». Hallitus jatkoi, mutta Sunilan ja Kallion välit eivät korjaantuneet. »Mutta suhde S(unilan) kanssa on ollut kiusallinen», joutui Kallio myöntämään itselleen. Kiusalliseksi se jäi vielä vuosiksi.\nKallion toisen hallituksen aikana maalaisliiton kahtiajako kalliolaisiin ja sunilalaisiin oli jo selvä. Jako ei kattanut koko eduskuntaryhmää itse puolueesta puhumattakaan, mutta se tiedettiin sekä puoluejohdon sisällä että poliittisissa piireissä yleensäkin ja otettiin huomioon ratkaisuissa. Erityinen vaikutus oli sillä, että presidentti Relander liittoutui yleensä Sunilan ryhmän kanssa. Toisella pääministerikaudellaan Kallio oli usein omassa puolueessaan vähemmistössä.\n1920-luvun alun jako oikeistoon — johon Kallio luettiin — ja vasemmistoon hajosi. Kallion ympärille ryhmittyneet tulivat kyllä etupäässä oikealta, kuten P. V. Heikkinen, Pehkonen, Jalo Lahdensuo, E. M. Tarkkanen, August Raatikainen ja Vilkku Joukahainen.\nOikealle luettu Alkio koetti sovitella, mutta kiperissä kysymyksissä oli lähempänä Kalliota, Vasemmalla olleista Kallion ryhmään kuuluivat mm. Lohi, Uuno Hannula ja Vtljaml Kalliokoski, Sunilan lähipiiri oli tuottajaintresseja korostaviä maatalousmiehiä, osaksi virkamiehiä, osaksi maanviljelijöitä, kuten agronomit Flahl, Ihamuotila, Tuomivaara, maanviljelijät Kalle Kirra Satakunnasta ja Albin Manner Karjalasta. Hänen piiriinsä hakeutui myös vanha vasemmistoagraari Matti Pitkänen sekä keskisuomalainen Vihtori Vesterinen Relander oli itse kuulunut puolueen oikeistoon— »todellisesta oikeistosta» puhui närkästynyt Kallio 1924— mutta toimi nyt yhteistyössä vasemmistolaiseksi mainitun Sunilan kanssa. Relander huomauttikin syksyllä 1926, kun Helsingin Sanomat oli nimittänyt sunilalaisia maalaisliiton oikeistoksi ja kalliolaisia vasemmistoksi, että yhteistyö kokoomuksen kanssa hallituksessa ja sen ulkopuolella sujui paljon paremmin Kallion kuin Sunilan llnjoilta.\nOikeisto-vasemmisto ulottuvuus ei Kallion ja Sunilan ryhmiä selitä. Jossain määrin siinä toistui puolueen alkuaikojen jako nuorsuomalaisperäiseen valistuneempaan ja avarampaan puoluenäkemykseen ja luokka-ajatteluun. Sunilalaiset käsittivät maalaisliittolaisuuden »egoistisena talouspoliittisena liikkeenä», valitti puoluesihteeri Lassi Hiekkala sanomalehtien päätoimittajille lähettämässään kiertokirjeessä syyskuusssa 1925 kertoen Sunilan tarkoituksena olevan heittää ilman muuta yli laidan sellaiset »tyypillisesti todellista vanhaa maalaisliittolaisuutta edustavat miehet kuin Kallio, Lohi ja Joukahainen, joiden ajatus »sisältää muutakin kuin persoonallista etuilemista ja egoistisia pyrkimyksiä». Sunilalaiset näkivät maalaisliiton maataloustuottajien luokkapuolueena, jonka tuli ajaa maatalouden etuja yhteistyössä tuottajajärjestön kanssa.\nKallion kannattajat olivat samaa mieltä, mutta korostivat, ettei tuo vielä riittänyt. Alkioon ja vanhaan perinteeseen vedoten he korostivat, ettei maalaisliitto ollut koskaan ollut eikä saisikaan olla pelkkä etupuolue, vaan että se oli yhteiskunnallinen uudistus- ja valistusliike. Vilkku Joukahainen kirjoitti Alkiolle 1926 sunilalaisista, että näiden mielestä »maamiehen ainoa autuudenoppi on tullitariffi ja läskikonventsio» ja että sunilalaiset halusivat kaataa kaiken, mikä »yrittää yli tunkiohorisontin». Kallio ei käyttänyt yhtä kovaa kieltä, mutta viittasi samoihin piirteisiin, itse asiassa samoihin, joilla hän oli vuoden 1906-1907 tienoilla arvostellut juuri syntynyttä Suomen Maalaisväestön Liittoa.\nVaikka siis todellisia linjaerojakin oli olemassa, ryhmittymien olemassaolo selittyy pitkälle yksinkertaisesti siitä, että puolueella oli kaksi tasavahvaa ja keskenään toimeentulematonta johtajaa.\nRyhmittymien jäsenet puolestaan pyrkivät saamaan johtajiensa avulla ministerinpaikkoja tai vähäisempiä etuja. Vallastakin oli kysymys. »On pari, kolme sammakkoa samassa lätäkössä, kuten häjynkurinen vertaus kuuluu», kirjoitti tilanteesta Kustaa Hautamäki Alkiolle syyskuussa 1925. Hautamäen mielestä Kalliolle kuuluisi »luonnostaan johtava asema» ja se tunnustettaisiinkin, ellei hän olisi niin yhtenään hallituksessa. Sunilan jyrkällä luokkataistelupolitiikalla oli kyllä Hautamäen mielestä mahdollisuus vedota joukkoihin, ja hänkin voisi nousta johtajaksi, »mutta häneltäkin puuttuu johtajaominaisuuksia.»\nKahtiajako oli kiusallinen kummallekin osapuolelle ja niiden johtajille. Siitä oli puolueelle ainakin jossakin määrin haittaa, koska ulkopuoliset voimat saattoivat käyttää erimielisyyksiä hyväkseen.\nYhteistyöhön puolueen ulkopuolella linjajako ei vaikuttanut selkeästi.\nSunila tuli paremmin toimeen ruotsalaisten kanssa ja oli ennakkoluulottomampi kaupankäynnissä sosiaalidemokraattien kanssa kuin Kallio, jonka yhteistyö kokoomuksen ja edistyspuolueen suuntaan toimi paremmin, mutta tässä suhteessa erot eivät olleet suuria, ehkä RKP-suhteita lukuun ottamatta. Joka tapauksessa kumpikin tahollaan valitti tilannetta vilpittömästi, mutta ei voinut asialle mitään. Kallion suhde Sunilaan oli yhtä lukossa kuin hänen suhteensa Relanderiin, eivätkä ne lukuisat ohjeet ja välitysyritykset, joihin puolueessa Alkiota ja Relanderia myöten ryhdyttiin, tuottaneet tulosta. Etenkin Alkiolle valitettiin usein johtomiesten henkilösuhteista.\nMainittu linjajako haittasi myös Kallion suhteita Alkioon, ja niissä oli ajoittain selvää kireyttä. Keväällä 1926 Kallio valitti Kustaa Harjulle, Ilkan taloudenhoitajalle, että hän oli näkevinään omassaan ja tämän maailmankatsomuksessa eroa, vaikkei siihen luulisi olevan mitään syytä, »kun Alkio ja sinä olette lähteneet taisteluun samojen merkkien alla».\nKallio jätti heidän ratkaistavakseen, oliko tuon eron säilyminen suotavaa.\nKallion toisen hallituksen aikaa sävyttivät alusta alkaen Kallion ja Sunilan yhteenotot. Jo tammikuussa paaministeri havaitsi maatalousministerin ajaneen hänen selkänsä takana raha-asiainvaliokunnassa lisäbudjettiin 60 000 markan määrärahan maataloushallituksen huoneistokorjauksiin. Tällaiset pikku määrärahakiistat toistuivat. Kallio kirjasi päiväkirjaansa helmikuussa Sunilan yrittäneen jopa »langettaa meitä lainvastaiseen tekoon» vaatiessaan sellaisia määrärahoja, joita lain mukaan ei voinut myöntää.\nSunila ei myöskään Kallion mielestä osoittanut ministeriltä edellytettävää solidaarisuutta silloin, kun hallituksen ja eduskuntaryhmän kesken syntyi erimielisyyksiä, vaan myötäili mielellään ryhmässä olevaa oppositiohenkeä. Huhtikuussa Kallio luonnehti suhteitaan Sunilaan alakuloisena: »Eroa ei ole vielä tullut, vaan suhteet hänen kanssaan eivät ole luottavat, kun hän käyttää kaikkia keinoja saadakseen omat asiansa erikoisasemaan. Olemme yksimielisiä koko hallitus, että hän on luonteensa vuoksi tavattoman ikävä työtoveri.\nKärsin yhteistyöstä hänen kanssaan ja valitan suhdettamme.» Kallion ja Sunilan erimielisyydet heijastuivat varsinkin hallituksen ja eduskuntaryhmän suhteisiin, jotka olivat maalaisliitossa perinteisesti ongelmalliset. Maalaisliiton tavoitteet olivat erilaiset kuin hallituksen kokoomuslaisten, ja kun Kallion oli hallituksen koossapitämiseksi tehtävä myönnytyksiä, riitti arvostelua: Ryhmässä syytettiin pääministeriä jatkuvasti liian pehmeäksi kokoomukseen päin ja väitettiin ”hänen myyvän puolueensa kannattajakunnan etuja ja siten vaarantavan kannatuksen. Varsinkin maatalousasiat olivat arkoja, ja niiden puolesta äänekkäimmin puhui maatalousministeri Sunila. Tilanne oli Kallion kannalta usein kiusallinen, kun hänen oli pakko hillitä ministeritovereitaan ja ryhmänsä kansanedustajia vaatimuksissa, joita hän itsekin olisi kannattanut, mikäli ei olisi ollut vastuussa kokonaisuudesta.\nHallituksen ensimmäinen tilinteko eduskuntaryhmän kanssa tapahtui heti valtiopäivien alettua 2.2.1926. Eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi palasi Eero Hahl, joka ei ollut Kallion toiveista huolimatta päässyt hallitukseen. Hahl oli jo ennestään Kalliota arvosteleva.\nHän esiintyi erittäin kitkerästi puhuen ryhmän vaikeuksista nyt kun maassa oli maalaisliittolainen hallitus. Tämä Hahlin kielteinen asenne sävytti sitten koko hallituksen toiminta-ajan sen ja ryhmän suhteita.\nHahl ei ollut arvostelussaan yksin, vaan monet Kallion vanhat vastustajat Matti Pitkänen ja Antti Juutilainen kärjessään kritisoivat jo periaatteessa oikeistoyhteistyötä. Heihin yhtyi sitten usein varsinaisten »agraristien» ryhmä, joka sai hallituksesta Sunilalta tukea ja tietoja.\nKun eduskuntaryhmä 4.2.1926 sai selostuksen Kallion hallituksen muodostamisvaiheista ja suunnitelmista, siinä kytevät kielteiset asenteet tulivat hyvin näkyviin. Kallio ja Sunila selostivat kumpikin hallituksen muodostamiseen liittyneitä toimiaan, ja monet antoivat ymmärtää, että olisivat nähneet mieluummin hallituksen johdossa Sunilan (Piitulainen, Kirra, Manner). Matti Pitkänen valitti, ettei ollut odotettu helmikuuta ennen hallituksen muodostamista, mikä oli selvä moite Kalliolle. Toki ryhmä hallituksen olemassaolon hyväksyi, mutta innostusta ei ollut vähääkään siihen tapaan, jolla Kallion ensimmäistä hallitusta kolmea vuotta aikaisemmin oli saatettu matkaan. Albin Manner luonnehti tunnelmia osuvasti: »Hallitus katsokoon itseään ryhmän kuvastimesta ja ryhmä tutkikoon tarkoin tilaansa. Tilanne on tosin synkkä, mutta hallitus on paras nykyoloissa».\nVarsinkin hallituksen ja pääministerin kannalta Mannerin toivomus tuli täytetyksi hyvin usein seuraavien kuukausien aikana.\nKallion toisen hallituksen ensimmäisiä vaikeita ja kiusallisia kysymyksiä oli sotaväen korkeimman johdon järjestäminen pari vuotta kestäneiden väliaikaisratkaisujen ja lykkäysten jälkeen. Se voitiin hoitaa vain erittäin epämiellyttävällä tavalla, entisen päällikön erottamisella.\nJupakka kiristi pääministerin ja presidentin välejä katkeamisen partaalle ja aiheutti paljon epäsopua sekä hallituksen sisällä että poliittisissa piireissä muutenkin.\nKenraali K. F. Wilkama oli palvellut upseerina tsaarin armeijassa maailmansodassa ja kunnostautunut sitten Suomen vapaussodassa Jämsän ryhmän komentajana useissa taisteluissa, joista tunnetuin oli Länkipohjan taistelu. Ståhlberg nimitti hänet syyskuussa 1919 sotaväen päälliköksi.\nWilkamaa tukivat tuolloin maalaisliittolaiset erityisesti hänen suomenkielisyytensä takia, mutta myös siksi, että hän vastusti Mannerheimin suunnitelmia valloittaa Pietari.\nArmeijan monenlainen sisäinen kuohunta koski tietysti sotaväenpäällikköäkin, jota jääkärit pitivät tyypillisenä »ryssänupseerina».\nPresidentti Ståhlbergin kanssa Wilkama tuli hyvin toimeen ja oli tämän politiikan lojaali tukija, mikä ei lisännyt ylipäällikön suosiota upseeripiireissä. Kun hän vielä oli lestadiolaiseen herätysliikkeeseen lukeutuvana »raitis ja hurskas», hän sai poliittista tukea Alkioita, Kalliolta ja muilta maalaisliittolaisilta sekä mm. kokoomuksen Paavo Virkkuselta. Wilkamalla oli kuitenkin heikkoutensakin.\nHän oli luonteeltaan jäykkä ja itsepäinen, mikä osaltaan kärjisti armeijan sisäisiä suhteita. Vaatimukset hänen syrjäyttämisestään ja korvaamisestaan joustavammalla miehellä lisääntyivät jatkuvasti.\nUpseerikriisi eli joukkoerolla uhkaaminen keväällä 1924 ei saanut vielä Wilkamaa väistymään. Ståhlberg ei tahtonut taipua hänen erottamiseensa, mutta Wilkamalle myönnettiin pitkä virkavapaus ulkomaisen opintomatkan vuoksi, eikä omasta aloitteesta. Viransijaiseksi määrätty V. P. Nenonen ei hankkinut suomalaisten piirien suosiota lausunnollaan, jolla hän vähätteli kielisuhteiden merkitystä armeijassa. Ei Wilkamakaan mikään aitosuomalainen ollut, mutta Nenosen esiintyminen vahvisti yhä Wilkaman suosiota suomalaiskansallisten joukossa.\nVirkavapaus siirsi ongelman Ståhlbergin seuraajalle, jolta puuttui kaikki se joustavuus, jolla Ståhlberg oli selviytynyt yhteenotoista kenraalin kanssa. Relander ei tullut Wilkaman kanssa alkuunkaan toimeen, ja tarmokkaaseen tapaansa hän ryhtyi myös viipymättä työhön päästäkseen tästä eroon. Toukokuussa 1925 hän kirjoitutti puolustusministeri Lampenin tieten kenraalimajuri Aarne Sihvolla, Karjalan suositulla jääkärisankarilla, kirjeen Italiassa oleskelevalle Wilkamalle. Siinä kerrottiin ylimmän johdon uudelleenjärjestelystä siten, että Wilkama siirrettäisiin toiseen tehtävään, suoraan presidentin alaiseksi armeijan ylitarkastajaksi muodollisesti ylemmäs, mutta käytännössä alemmas, Wilkama vastasi, ettei hän ollut tehnyt mitään rikosta eikä aikonut väistyä paikaltaan, ja Relander lykkäsi ratkaisua.\nSyksyllä 1925 Tulenheimon hallitus joutui usein pohtimaan Wilkaman ongelmaa, kun presidentin ja kenraalin suhteet kärjistyivät mahdottomiksi. Relander käännytti ministereitä kannalleen saadakseen Wilkaman erotetuksi mahdollisimman yksimielisesti.\nHankalimmiksi osoittautuivat Lohi — lestadiolainen — ja Kallio.\nKallio myönsi kyllä Wilkaman puutteet ja totesi tämän tekevän »sellaisia armeijan päällikkönä, että osoittautuu sopimattomaksi», mutta ei tahtonut jyrkkiä toimia.\nKallio yritti ilmeisesti toimia jonkinlaisena välittäjänä. Hänen suhteensa Wilkamaan olivat hyvät, ja siksi hän keskusteli lokakuun alussa sovinnollisen ratkaisun löytämiseksi. Sovittelu ei kuitenkaan onnistunut.\nMarraskuun lopulla välirikko presidentin kanssa muuttui täysin avoimeksi ja sai liki koomisia piirteitä, kun kenraali äksyili esittelyissä ja Relander hankki todistajiksi paikalle oikeuskanslerin, puolustusministerin ja yleisesikunnan päällikön.\nSovittelujen tie oli mahdoton.\nKallion hallitus sai hoidettavakseen kriisin, kun se oli pahimmillaan. Kallio pyrki aukaisemaan umpisolmua parhaansa mukaan. Hän kutsui Wilkaman luokseen 14.1. He keskustelivat pari tuntia ilman että asiassa edettiin. Relander osoitti Kalliolle tyytymättömyyttään ja pyysi häntä harkitsemaan, kuinka kauan tämä arveli hermojensa kestävän Wilkaman kanssa. Sittemmin Relander palasi asiaan lähes päivittäin ahdistaen pääministeriä ryhtymään erottamistoimiin.\nKallio halusi odottaa eduskunnan kevätistuntokauden loppuun, mutta Relander oli malttamaton. Helmikuun alussa presidentti järjesti taas »näytösesittelyjä» todistaakseen Wilkaman mahdottomuuden. 2.2. pidetyssä esittelyssä oli mukana oikeuskanslerin ja puolustusministerin lisäksi myös pääministeri Kallio, jonka vastahakoisuus osallistua sinänsä hänelle kuulumattomaan presidentin esittelyyn loukkasi Relanderia.\nKallion asema ei ollut helppo. Relander painosti häntä ankarasti. Kallio tiesi, etteivät moitteet Wilkamaa kohtaan olleet lainkaan perättömiä.\nKallioon vaikutti paljon se, ettei Wilkama tullut toimeen myöskään hänen arvostamansa puolustusministeri Hjelmmanin kanssa. Toisaalta Wilkamalla oli vahvoja tukijoita, joita Kallio myös arvosti, kuten Paavo Virkkunen ja varsinkin Alkio. Ilkka aitosuomalaisine »sotilaskirjeenvaihtajineen» tuki avoimesti Wilkamaa.\nKun Kallio tahtoi siirtää asiaa, Relanderin kiukku kohdistui häneen. Relander totesi kaikkien muiden hallituksessa paitsi Kallion olevan selvällä kannalla ja epäili »Kyösti-pojan» antaneen asiassa lupauksia Virkkuselle. Hallituskriisin uhka maalis—huhtikuussa siirsi ratkaisua, mutta Relander ei antanut periksi.\nLopullisesti Wilkama erotettiin toukokuun 18. päivänä 1926.\nKalliokin tuki lopulta ratkaisua, mutta presidentin toiveista huolimatta ei sentään suostunut itse ottamaan erottamisasiaa esille. Sen sijaan hän suostui siihen, että puolustusministeri esittäisi Wilkamalle, että tämän pitäisi erota. Wilkama kieltäytyi taas, ja nyt presidentti ilmoitti epäröivälle Kalliolle, ettei enää suostunut siirtämään asiaa edes »hiukan» tuonnemmaksi. Kun asia sitten tuli hallituksessa esille, kaikki ministerit kannattivat päällikön vaihdosta.\nKallio selosti kantanaan, että hän oli aina puolustanut Wilkamaa, mutta koska tämä nyt oli »väsyttänyt sekä presidentin että puolustusministerin ja kun nykyinen olotila oli sekä Wilkaman että presidentin kannalta kestämätön, ei hän halunnut enää vastustaa erottamista. Kallio kutsui Wilkaman luokseen ja ilmoitti tämän siirtämisestä armeijan ylitarkastajaksi. Tilalle Relander nimitti kenraalimajuri Sihvon.50 Idea pehmentää erottaminen siirtämällä Wilkama »tarkastavaksi ylikenraaliksi» lienee ollut Kallion.\nWilkamalle se ei kuitenkaan kelvannut, vaan hän erosi armeijasta. Wilkaman erottaminen oli Kalliolle raskas asia, ja hän moitti siitä presidenttiä. Pääministeri valitti erityisesti sitä, että tapaus oli hoidettu lopulta »hänen selkänsä takana» ja että sovitut salaisuudet vuotivat sekä Ruotsin että Suomen lehtiin. Kallio soitti 22.5. Relanderille »jokseenkin jyrkässä äänilajissa». Hämmentynyt Relander totesi Kallion »olleen tavattoman hermöstuneella päällä valittaen sitä, että Wilkaman eroon oli ollut pakko mennä». Sananvaihto lienee ollut kiivas, ja Kallion mukaan Relander oli myöntänyt syyllisyytensä itse »vuotoon», minkä tämä omassa päiväkirjassaan kiistää. Seuraavana päivänä tietojen vuotaminen oli esillä valtioneuvostossa, jossa Relander Kallion mukaan valitti asiaa ja »teki parannusta».\nKallio merkitsi päiväkirjaansa varoittaneensa presidenttiä ennen kotiinlähtöään Nivalaan, että Wilkamalta ei saanut ottaa tuolia hänen poissaollessaan ja lisäsi jopa, että mikäli hän olisi tiennyt lopullisen menettelyn, hän olisi vastustanut erottamista »ja olisivat saaneet jatkaa yhteistyötä», Alkiolle hän selosti 22.5. tapahtumia ihmetellen uutisen tuloa ensiksi Tukholmasta ja kysellen, »missä taas vuoto». Itse hän kertoi alistuneensa presidentin tahtoon, koska Wilkama oli »sellainen jukuripää», joka väsytti sotaministerit.\nHän perusteli suostumustaan myös sillä, että presidentin auktoriteetti kärsi. Sihvo oli kovin nuori ja siksi vaikea asettaa Wilkaman tilalle. Hän oli kuitenkin »reipas, eteenpäin pyrkivä mies, jolla oli moitteeton menneisyys ja nykyaikainen kasvatus».\nKallio pelkäsi Sihvoa kyllä »syötävän siitä ulos», koska moni olisi halunnut Mannerheimin palaavan armeijan johtoon. Kaiken kaikkiaan Kallio totesi, ettei olisi toivonut tätä tehtävää hallitukselleen.\nPääministerin ja presidentin muutenkin viileät suhteet kärsivät Wilkaman asiasta paljon. Koviakin sanoja tuli molemmin puolin lausutuksi. Vaikka niitä pahoiteltiin, jäi hampaankoloon kaikenlaista.\nRelanderia närkästytti erityisesti Kallion huomautus siitä, ettei presidentti Ståhlberg olisi suostunut poistamaan Wilkamaa paikaltaan.\nKallion myöhemmät kommentit, joista osa tuli Relanderin korviin »vahvistettuinakin», kiukuttivat häntä lisää, etenkin kun lehdistö Helsingin Sanomat etunenässä arvosteli häntä.\nVielä syksyllä, selostaessaan maalaisliiton eduskuntaryhmälle armeijan päällikön vaihdosta, Kallio piti kyllä vaihdosta välttämättömänä, mutta vieläkin paheksui menettelytapaa, nimittäin sitä, ettei Wilkama ollut kaupungissa silloin kun ero annettiin. Tällainen arvostelu lisäsi presidentin tyytymättömyyttä, jota tosin moni muukin asia oli ehtinyt nostattaa.\nKäsitellessään vuoden 1926 budjettiesitystä-eduskunta oli kehottanut hallitusta antamaan esityksen alempien virkamiesten ja toimenhaltijain palkkauksen tasoittamisesta erityisellä määrärahalla.\nTämän päätöksen toimeenpano kuului kokoomuksen hallitusehtoihin, ja Kallio lupasi sen hallitusneuvottelujen aikana ilmoittamatta omalle puolueelleen ainakaan yksiselitteisesti, mistä oli sovittu\nTästä seurasi vakava välirikko pääministerin ja maalaisliiton eduskuntaryhmän enemmistön kesken. Hallitus ajautui eron partaalle maaliskuussa 1926.\nKokoomus kiirehti pääministeriä antamaan luvatut, enemmän tai vähemmän tarkasti sovitut esitykset. Maalaisliitto taas oli jyrkästi eri mieltä, minkä Kyösti Kallio hyvin tiesi.\nMaaliskuun 4. päivänä 1926 pääministeri Kallio esitteli virkapalkka-asian eduskuntaryhmälleen. Tarkkaa summaa hän ei osannut sanoa, mutta valtiovarainministerin mukaan suunniteltu 20 miljoonaa markkaa ei tulisi riittämään. Lisämääräraha olisi välttämätön.\nPääministerin esitys sai kiukkuisen vastaanoton, mitä hän tiesi odottaakin. Tarkkanen huomautti heti, että kun eduskunnan lausumatta oli päätetty, maalaisliittolaiset olivat jättäneet siihen vastalauseensa, joten se ei sitonut heitä. Kiivaita puheenvuoroja käytettiin paljon.\nVanhat vasemmistolaiset Pitkänen, Juutilainen ja Saarelainen saivat tukea ryhmän puheenjohtajalta Hahlilta sekä »Sunilan miehiksi» tiedetyiltä Kalle Kirralta ja Heikki Vehkaojalta.\nPitkänen katsoi, että oli sovittu vain virkamiesmenojen kokonaissäästöjen käyttämisestä tasoitukseen eikä lisärahoista. Kirra väläytti hallituspulaa: mikäli tuollainen esitys eduskunnalle tarvittaisiin, pitäisi muuttaa hallitusta.\nKallio puolusti esitystään voimakkaasti ja loogisesti. Hän muistutti, että vastalauseita esitetään nyt väärään aikaan, ja kyseli edustajilta, miksi nämä olivat aikanaan vaienneet eduskunnassa.\nKun edustajat olivat kansakoulunopettajien palkkausasioissa menneet pitemmälle kuin hallitus, niin miksi he nyt olivat niin jyrkkiä, hän kyseli. Pääministeri muistutti myös, että nyt kyseessä olevat virkamiehet olivat pienipalkkaista väkeä, jotka vuodessa saivat vähemmän kuin kansanedustajat neljässä kuukaudessa. Sisäisin säästöin ei selvittäisi, koska jo edellisessä palkkajärjestelyssä oli parannettu alempien suhdetta ylempiin eikä ylhäältä ollut enää lisää siirrettävissä. Jonkinlainen esitys oli annettava, koska eduskunnan kehotus oli voimassa.\nPääministerin puolesta ainoan puheenvuoron käytti ministeri Niukkanen. Ryhmä jäi kielteiselle kannalleen.\nPääministerin asema oli hyvin kiusallinen. »Ryhmääni vastaan en nouse, mutta en ehkä myöskään alistu, joten asema on kriitillinen» hän arvioi tilanteen 6.3.1925. Saman hän ilmoitti kiusaantuneena Ingmanille Hän myönsi luvanneensa sen virkamiehille, mutta ei voinut nyt omilleen mitään. Kokoomus ei perääntynyt, ja pääministeri ilmoitti presidentille hallituspulan jo uhkaavan.\nKun kokoomus ei antanut myöten, Kallion oli yritettävä murtaa omiensa vastustus hallituksensa pelastamiseksi. Hän esitti 18.3. asian uudelleen eduskuntaryhmässä ilmoittaen viimeisimmän ohjelman tulevan maksamaan 11 miljoonaa markkaa puolessa vuodessa.\nTämä oli tingitty summa, joka ryhmän olisi ehdottomasti hyväksyttävä, muuten uhkaisi hallituspula. Suurin osa rahasta menisi alempipalkkaisten, kuten rautatieläisten, poliisien, vanginvartijain ja postiljoonien palkankorotuksen, ylemmistä virkamiehistä vain lehtorit saisivat korotuksia. Kallio huomautti hallituksen sitä paitsi saaneen jo paljonkin aikaan maalaisväestön hyväksi alentaessaan veroja ja vähentäessään virkamiehiä.\nPerustelut eivät kuitenkaan saaneet ryhmää taipumaan, vaan kriisi jatkui, eikä edes pääministerin esittämä hallituspulan uhka vaikuttanut.\nVastarinnan kärjessä olivat taas Hahl, Kirra, Pitkänen, Juutilainen, Saarelainen ja Vehkaoja. Pääministeriä puolusti kansanedustajista vain Albin Manner. Ministerit Lohi ja Reinikka käyttivät kyllä hänen puolestaan puheenvuoron, joiden sävy oli kuitenkin sellainen, että Kallio luonnehti sitä »tavallaan alistuvaksi». Erityisen harmissaan Kallio oli siitä, että Sunila pysytteli hankalasta ryhmäkokouksesta poissa.64 Sopua ei syntynyt ja riita siirtyi valtioneuvostoon.\nSiellä kokoomuslaiset olivat ymmärrettävästi kiukuissaan, kun pääministeri, ei voinut täyttää antamaansa lupausta. Hallituksen istunnossa 19.3. nousi kova riita ja varsinkin Ingman ja Ignatius olivat jyrkkinä. Relander, jota Kallio kuvasi hermostuneeksi, totesi valtioneuvoston istunnon ilmassa olleen sähköä. Niukkanen onnistui kuitenkin tekemään hyväksyttävän lylckäysesityksen. Sen mukaari hallitus valmistelisi asiasta esityksen, joka jätettäisiin eduskunnalle samalla kuin budjettesityskin. Ingman ja Ignatius hermostuivat vähemmän jyrkkiin puoluetovereihinsa, mutta asia siirtyi. Kallio totesi 20.3. hallituksensa horjuvan sisäisesti ja ehkä kaatuvan. »Nimeni kyllä kuluu, jos hallitukseni nyt kaatuu, mutta jäähän mies», hän arveli. Kallio syytti kriisistä lähinnä omaa ryhmäänsä.\nHän olisi halunnut hoitaa korotuksen ilman ulkoista pakkoa ja verrattain pienellä rahalla, mutta ryhmällä oli taktiikka pääasiana, »Minun mielestäni täytyisi olla uskallusta hoitaa asia, jonka oikeaksi katsoo», hän ajatteli, mutta ilmoitti samalla, ettei toimisi vastoin ryhmänsä tahtoa.\nSeuraavat päivät olivat täynnä neuvotteluja Relander painosti maalaisliiton eduskuntaryhmää hyväksymään Niukkasen kannan, jota Kallio piti ainoana mahdollisuutena. Kokoomuslaiset puolestaan joustivat sen verran, että antoivat ministereilleen neuvotteluvaltuudet, ja Kallio aloitti keskustelut Ingmanin kanssa. He pääsivätkin sovintoon, jonka mukaan kokoomus luopui vaatimasta esitystä kuluvalla istuntolcaudella, mikä oli suunnilleen sama kuin Niukkasen esittämä malli Relander taas esitti 22.3. ajatuksen ns. virkamiesdiktaattorien asettamisesta eli siitä, että valtuutetaan pari ministeriä sopimaan asiasta. Kallio hyväksyi presidentin ajatuksen todeten sen helpottavan niiden miesten perääntymistä, jotka ryhmässä alkoivat jo huomata itsepäisen vastustuskantansa kestämättömyyden.\nOptimismi alkoi jälleen nousta, vaikka monet yhä arvelivat, ettei maalaisliiton ryhmä suostuisi mihinkään sovintoon.\nHallituksen viivyttely, joka aiheutui sisäisistä erimielisyyksistä, sai opposition puuttumaan asiaan. RKP teki 24.3. asiasta välikysymyksen. Hallituksen oli pakko päästä sisäiseen sopuun.\nKallio varautui vastaamaan välikysymykseen ja toivoi samalla ryhmänsä lieventävän kantaansa. Maalaisliiton eduskuntaryhmä oli koolla välikysymyksen jättöpäivänä, mutta Hahl ei ottanut palkka-asiaa esille.\nSeuraavana iltana ryhmä oli Kallion luona pääministerin virka-asunnossa kahvilla, mutta nytkään ei asiasta haluttu virallisesti keskustella. Relander arveli Hahlin pyrkivän suoraan hallituksen eroon. Tilanne näytti pääministerin kannalta pahalta. Kallio itse arveli hallituksensa saavan epäluottamuslauseen ja kaatuvan. Kriisi johtui hänen mielestään mm. maalaisliiton eduskuntaryhmän »sekaantumisesta hallintoon», mitä hän paheksui ja valitti, ettei tätä tunne historia, »vaan tuomitsee Kallion toisen hallituksen saavutukset pienen pieniksi ja lyhytaikaisiksi».\nKallio kertoi 26.3. aamulla kansanedustajien mielipiteitten kehittyneen jyrkempään suuntaan ja esitti samalla alustavan vastaluonnoksensa välikysymykseen. Relander neuvoi Kalliota selostamean vastauksensa ryhmälle etukäteen, niin kuin tämä sitten tekikin — kuten olisi tehnyt ilman kehotustakin. Ingman taas esitti hallituksessa Kalliolle »ultimaatumin», jossa ilmoitettiin kokoomuksen ministerien eroavan 27.3. kello 11, mikäli sovintoon ei päästäisi. Iltapäivällä 26.3. Kallio soitti Relanderille arvellen hallituksensa auttamatta kaatuvan.\nKallio yritti kuitenkin vielä. Välikysymysvastauksensa hän muotoili siten, että hallitus ilmoittaisi toteuttavansa eduskunnan hyväksymiä ponsia. rinnakkain. »Diktaattorit» asetettaisiin piakkoin, tasausrahat myönnettäisiin vuoden 1927 talousarvion yhteydessä ja vuoden 1926 loppupuoliskoa varten myönnettäisiin samalla lisämääräraha, joten virkamiehet saisivat palkankorotuksensa aikanaan takautuvasti. Ingman hyväksyi tämän, joten kyse oli enää oman eduskuntaryhmän hyväksymisestä.\nKallion esitystä käsiteltiin ensiksi ryhmän valtuuskunnassa, jossa se sai kylmän vastaanoton. Varsinkin Hahl oli jyrkkä. Ministereiltä Kallio sai tukea lukuun ottamatta Sunilaa, joka ilmoitti olevansa takautuvista maksuista eri mieltä ja vakuutti, ettei kokoomuksen mukaan pitäisi mennä. Yksimielisyyttä ei saavutettu, ja asia vietiin ilman päätösehdotusta ryhmään. Siellä kävi vielä kovempi myrsky, Vanha oppositiomies Antti Juutilainen aloitti esittäen heti vastalauseensa. Kallio torjui Juutilaisen syytökset ryhmän painostamisesta sillä, ettei ollut koskaan eikä missään muodossa painostusta harjoittanut ja toisti perustelunsa. Lohelta Kallio sai tukea, mutta ei Sunilalta, joka päinvastoin esiintyi ryhmässäkin häntä vastaan.\nSeuraavana päivänä käsittelyä jatkettiin kokouksessa, jota Kallio luonnehti kiivaimmaksi, mitä hänen puolueensa eduskuntaryhmällä oli koskaan ollut. Saman vahvisti Albin Manner selostaessaan tapahtumia Relanderille; Mannerin mukaan kokouksessa puhuttiin »suorastaan sopimattomia».\nHyökkääjinä esiintyivät taas Hahl, Juutilainen, Pitkänen, Vehkaoja, Oskari Kontio, Ihamuotila ja eräät muut. Kovinta kieltä käyttivät Hahl ja Juutilainen. Hahl vertasi ministereitä suomettarelaisiin myöntyvyysmiehiin sortokausien senaateissa, mikä klukustutti vanhan aktivistin Niukkasen. Niukkanen pani pöytäkirjaan jyrkän vastalauseensa siksi, että Hahl oli »verrannut hallituksessa olevia maalaisliittolaisia ryssäläis-suomettarelaisiin senaattoreihin». Juutilainen puolestaan antoi Kalliolle olan takaa. Hän kertoi kiivastuneensa siksi, että maalaisliittoa oli jo Kallion edellisessä hallituksessa nöyryytetty perusteellisesti, koska se oli virkanveslakolla uhkaamalla pakotettu myöntämään yhdellä kertaa 100 miljoonaa ylempien Virkamiesten palkkojen korotuksiin. Silloin oli selitetty, että nyt olisi virkamieskysymys pitkiksi ajoiksi järjestyksessä, ja luvattu Virkakoneiston yksinkertaistamista ja säästöjä virkapuolella.\nNyt hallitus, jota maalaisliitto ei ollut asettanut, esitti uusia korotuksia. Kun Niukkanen ja Vesterinen olivat menneet hallitukseen, oli heidän uskottu viimeiseen asti vastustavan kokoomusta, mutta toisin oli heidänkin laitansa. Vehkaoja moitti Kalliota, koska tätä oli vaikea suostuttaa neuvotteluihin ryhmän kanssa tärkeistä kysymyksistä. Kontion mielestä ministerit eivät saisi ottaa osaa ryhmän äänestykseen, mitä Kallio ihmetteli.\nPääministeri antoi takaisin samalla mitalla. Hän »onnitteli» Haltija siitä, että tämä oli nyt vapautunut toispuöluelaisten huonosta seurasta, kun ennen oli arveltu hänen kulkevan Ingmanin vanavedessä. Hän totesi mahdottomaksi peräytymisen ja puhumisen »vain pyöreästi» kuluvan vuoden rahoista, koska kysymys oli nyt hallituksen olemassaolosta. Kalliota tukivat monet edustajat; Tarkkanen, Raatikainen, Heikkinen, Manner ym. sekä ministerijäsenet.\nVain Sunila »puhui melkein hyökkääjien puolesta», kuten Kallio luonnehti tämän mielipidettä.\nÄänestykset päättyivät tavallaan tasapeliin. Ensin ryhmä päätti äänin 19-17 suostua hallituksen esitykseen vuoden 1926 jälkipuoliskon tasoituksesta. Kallion esitystä, että hallitus saisi antaa näistä korotuksista erityisen esityksen vuoden 1927 varsinaisen budjetin yhteydessä, kannatti vain 11 edustajaa. Näin takautuva korotus tulisi esitettäväksi vasta lisäbudjetin yhteydessä, mikä ei vastannut sopimusta kokoomuksen kanssa. Äänestysten tulosten selvittyä seitsemän edustajaa jätti vastalauseensa ja Hahl pyysi eroa ryhmän puheenjohtajan tehtävästä syytöksistä suuttuneena. August Raatikainen totesi kuitenkin kokouksen päätyttyä, ettei ministerien tulisi ottaa keskustelua vakavalta kannalta.\nRelander soitti Kalliolle kokouksen jälkeen puolenyön maissa, ja tämä oletti hallituksensa nyt menneen rikki. Relander taas neuvoi Kalliota asettumaan lojaalisti ryhmän enemmistön kannalle ja vastaamaan siltä pohjalta välikysymykseen ja arveli, ettei eduskunta kaataisi tällaisessa asiassa »maalaisliiton lipulla kulkevaa» hallitusta.\nKallio oli kyllä tähän haluton, koska hän omasta mielestään ei menettelisi miehekkäästi. Relander vakuutti kuitenkin, ettei Kallio voisi poiketa ryhmän enemmistön kannasta, ja jos hän saisikin luottamuslauseen, voisi puolue kutsua hänet pois hallituksesta.\nPääministeri lupasi tuumia asiaa.\nYön yli nukuttuaan Kallio yhtyi Relanderin näkemykseen ja päätti yrittää. Pääministeri ja presidentti muokkasivat välikysymysvastausta vielä yhdessä. Relander oli Kallion luonnokseen tyytymätön ja kertoi kirjoittaneensa sen melkein kokonaan uudelleen, mutta arveli Kallion olevan siksi itsepäisen, että yrittäisi muotoilla luonnosta vielä kerran.\nKriisi laukesi lopulta verraten helposti. Kokoomuksen ministerit olivat pitäneet kokousta eduskuntaryhmänsä kanssa ja jyrkän linjan miehet olivat siellä jääneet häviölle. Kun hallituksessa käsiteltiin välikysymykseen annettavaa vastausta 29.3., kokoomus hyväksyi maalaisliiton ehdot, ja Kallio saattoi tiedottaa presidentille jo iltapäivällä rauhoittuneesta ilmapiiristä. Illalla hän kirjoitti vielä kerran vastausluonnoksensa uudelleen.\nVälikysymyskeskustelu käytiin eduskunnassa 30.3. Hallitus selviytyi voittajana ylivoimaisin numeroin (117-41). Kallio esitti keskustelussa runsaasti numerotietoja oikoen sekä opposition että Juutilaisen ja Pitkäsen väitteitä. Hallitusta vastaan äänestivät Kallion arvelun mukaan ruotsalaiset, kommunistit sekä vajaa kymmenen maalaisliittolaista. Viimeksi mainittujen käyttäytyminen oli vakava asia sikäli, että Kallion vastaus oli lopulta laadittu ryhmän enemmistön kannan mukaiseksi ja että hän vielä eduskuntakäsittelyssä pehmensi asiaa ilmoittamalla hallituksen ryhtyneen toimiin virkakoneiston yksinkertaistamiseksi ja virkamiesten lukumäärän vähentämiseksi. Osa hänen puolueestaan halusi hallituksen\nkaatuvan riippumatta siitä, millaista politiikkaa hallitus harjoitti.\nKallio oli kuitenkin selviytynyt pahasta kriisistä ja saattoi matkustaa huojentuneena pääsiäispyhiksi kotiinsa. Kun hän sieltä palattuaan vielä sai käsistään aikaisemmin kuvatun hankalan Wilkaman jutun, hän saattoi odottaa kesää tyynemmällä mielellä. Eduskunnan kevätistuntokausi päättyi huhtikuussa, mikä oli myös hallitukselle helpotus.\nPääministeri ja matkustava presidentti\nKallion toinen hallitus pääsi ulkoasioissa verraten vähällä; yhdestäkään kriisistä ei voi puhua. Kun ulkoministerinä oli kokoomuksen E. N. Setälä, johon Kallio ei täysin luottanut, hän paneutui verraten paljon itse ulkoasioihin. Pääministerin ulkopoliittista kiinnostusta lisäsi sekin, että presidentti Relander oli erittäin aktiivinen ja hallituksen oli otettava kantaa hänen avauksiinsa ja hankkeisiinsa.\nSitä paitsi pääministerillä oli kielipoliittisia intressejä ulkoasiainhallinnossa.\nNeuvostoliiton suhteissa tapahtui sen verran, että Neuvostoliitto esitti maaliskuussa 1926 suullisesti Kallion hallitukselle, että Suomi allekirjoittaisi sen kanssa hyökkäämättömyyssopimuksen. Aloite liittyi Neuvostoliiton havaintoon, ettei Suomi sittenkään ryhtyisi sitä vastaan suunnattuun reunavaltiopolitiikkaan, vaan harjoittaisi pikemmin sitoutumattomuuspolitiikkaa. Helsingissä tammikuussa 1925 pidetty reunavaltiokongressi osoitti, etteivät suomalaiset menisi pitemmälle meneviin sitoumuksiin, ja mahdollisesti juuri korostaakseen Suomen erillisasemaa Neuvostoliitto jätti hyökkäämättömyyssopimustarjoukset ensin Baltian maille ja Puolalle alkuvuodesta 1925 ja Suomelle myöhemmin.\nEnsimmäinen tunnustelu tehtiin heinäkuussa 1925, ja maaliskuussa 1926 tarjous uusittiin.\nSuomen ulkopoliittinen johto suhtautui tarjoukseen epäillen. Suomen ja Neuvostoliiton kesken oli käyty neuvotteluja vankien vaihdosta.\nHallituksessa oli äänestettykin vastauksesta, ja asia oli lykkääntynyt. Kun hallituksessa 16.4. ensi kerran epävirallisesti keskusteltiin Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimustarjouksesta, mielipiteet jakautuivat Ingman ja Niukkanen katsoivat, ettei keskusteluihin pitäisi lainkaan ryhtyä, kun taas ulkoministeri Setälä ehdotti tarjoukseen vastaamista siten, että venäläisiltä pyydettäisiin yksityiskohtaisempaa esitystä. Kallio lähestyi tuolloin enemmän Setälää. Tarkemmin asiaa käsiteltiin 20.4. neuvottelutilaisuudessa valtioneuvostossa, jossa presidentin lisäksi paikalla oli puolet ministereistä, ainoana maalaisliittolaisena pääministeri. Setälä oli laatinut luonnoksen «Nonagressio-sopimuksen edellytykset», johon otettiin kantaa. Relander korosti erityisesti, ettei Ruotsia saanut kokonaan sivuuttaa tätä asiaa valmisteltaessa. Siltä pohjalta jatkettiin vastauksen valmistelua.\nHallitus antoi virallisen vastauksen 5.5.1923. »Venäläiset vähän hämmästyneitä, sillä eivät odottaneet vastausta», luonnehti Kallio vastauksen vastaanottoa ja totesi samalla Viron ja Latvian antaneen samanlaiset vastaukset Neuvostoliiton tarjouksiin.\nSuomen vastaus oli epäilemättä Neuvostoliitolle pettymys, vaikkei sen antamista sinänsä olisi hämmästyttävänä pidettykään. Suomi edellytti keskustelujen pohjaksi mm. pakollista välitystuornioistuinmenettelyä sekä olemassa olevia — esimerkiksi Itä-Karjalaa — että tulevia riitaisuuksia käsittelemään. Suomi ilmoitti pysyvänsä Kansainliitto-velvoitteissaan ja vuoden 1921 Ahvenanmaansopimuksessa. Myöskään ehdotonta puolueettomuutta Suomi ei halunnut julistaa noudattavansa, niin kuin venäläiset olivat ehdottaneet.\nKun suomalaiset vielä halusivat keskustella kumous- ja propagandatoiminnasta sekä toivoivat mahdollisimman laajaa reunavaltioiden yhteissopimusta Neuvostoliiton kanssa, oli Kallion hallituksen vastaus »melkein vastakohta sille, mitä Neuvostoliitto ymmärsi hyökkäämättömyyssopimuksella». Hallitus ei myöskään vakavissaan uskonut, että neuvostohallitus hyväksyisi muistiota neuvottelujen pohjaksi, mihin Kallionkin arvelu viittasi.\nNeuvottelut pääsivät kuitenkin alkamaan elokuussa 1926 kahdenkeskisinä. Lokakuussa ne edistyivät niin pitkälle, että valtioneuvoston ulkoasiainvaliokunta käsitteli ehdotusta maitten väliseksi sovintomenettelysopimukseksi. Tuolloin pääministeri ja ulkoministeri olivat eri mieltä siitä, kuinka pitkälle Suomen kannatti pitää kiinni taannehtivista määräyksistä eli Karjalan kysymyksestä.\nKallio esiintyi varovaisesti: oli otettava tarkoin huomioon SDP:n Tannerin siiven näkemykset ja tingittävä 5.5. esitetystä muistiosta.\nSyrjälä myönsi Kallion olevan sikäli oikeassa, että mikäli ehdoista yritettäisiin pitää kiinni, vaikeuksia tulisi, mutta katsoi »maan ambition» vaativan Karjalan kysymyksestä jyrkkää kiinni pitämistä.\nRelander yhtyi Setälään, ja Kallio jäi miedompine näkemyksineen yksin. Kun neuvottelut näyttivät juuttuvan paikoilleen, Kallio kävi eduskunnan ulkoasiainvaliokunnassa kuulemassa eduskuntaryhmien mielipidettä 2.9.\nVielä marraskuussa Kallio esitti presidentille, että nonagressio-neuvotteluista pitäisi yrittää pitää kiinni ja että olisi koetettava päästä venäläisten kanssa »johonkin sopimukseen». Näin ei tapahtunut, vaan Suomi ilmoitti keskeyttävänsä paikallaan polkeneet neuvottelut 24.11., samana päivänä jolloin Kallion hallitus erosi.\nVaikka onkin osoitettavissa Kallion pyrkineen halukkaammin kuin hänen muu hallituksensa hyökkäämättömyysneuvotteluihin, ei hän silti mitenkään oleellisesti poikennut yleisestä linjasta. Kallio käsitteli kesällä 1926 parissa yhteydessä ulkopolitiikkaa ja siinä Neuvostoliiton suhteita. Tuttu epäluulo oli vahvana näkyvillä.\nKun hän syyskuussa 1926 selosti maalaisliiton eduskuntaryhmälle hallituksensa toimia ja suunnitelmia, näkyi sama seikka selvästi.\nKallio kiinnitti kaikkiaan varsin vähäistä huomiota Neuvostoliiton aloitteeseen. Ulkopolitiikasta Kallion toisessa hallituksessa ei ollut yhtään erimielisyyksiä, korosti Ingman hallituksen kaaduttua, ja oli asiallisesti oikeassa.\nPaljon enemmän päänimisterin huomiota kiinnittivät presidentin valtiövierailut länteen. Niihin Kallio otti kantaa sekä julkisesti että yksityisesti, ja niihin kytkeytyi paljon: aitosuomalaisuus, tasavaltalaisperinne ja miksei myös henkilösuhteet.\nRelander oli ulkopolitiikassa aloitteikas ja esiintyi mielellään sekä diplomaattien seurassa että yhdessä toisten valtionpäämiesten kanssa.\nTässä suhteessa ero pidättyvään ja karuun Ståhlbergiin oli suuri, ja uuden presidentin matkustushalua oudoksuttiin varsin yleisesti (»Reisander», »Reissu-Lassi»). Relander oli kuitenkin vakuuttunut\nlinjansa oikeutuksesta ja jatkoi vierailuja suunnilleen vuosittain.\nEnsimmäisen valtiovierailunsa Relander teki Viroon 21.-24.5.1925. Matka oli kaikinpuolinen menestys, Suomen ja Viron suhteet olivat läheiset ja liittoajatuksiakin esitettiin. Jatkoa seurasi heti. Relander ei takertunut vanhaan kiistaan siitä, pitäisikö valtiovierailu tehdä ensiksi Ruotsista vai Suomesta, vaan matkusti juhannuksen alla 1.925 Ruotsiin Kustaa V:n vieraaksi. Vastaanotto oli lämmin, tiedotusvälineet kirjoittivat ja kuvasivat harvinaista tapahtumaa tavalla, jota ei ennen Suomessa ollut nähty. Presidentti oli tyytyväinen.\nKulkulaitosministeri Kallio ei kummallakaan matkalla kuulunut presidentin seurueeseen. Jälkimmäiselle hän olisi ilmeisesti päässyt, mutta ei halunnut. Muutenkin hän suhtautui presidentin matkustushaluun pidättyvästi. »Minua tahtoivat mukaan Ruotsiin, vaan en lähtenyt, koska en kannattanut kahta vierailua yhtenä vuotena», hän kirjoitti muistikirjaansa. Samalla hän totesi hallituksen karsineen hänen ehdotuksestaan »monta liian kohteliasta kohtaa», Paikannimiä suomennellut ja ahvenanmaalaisten erioikeuksien kanssa tuskaileva aitosuomalainen ei halunnut makeilua lännen suuntaan.\nKallion närkästys lisääntyi yhä elokuussa, jolloin Ruotsin kuningaspari ja prinssi Wilhelm tekivät vastavierailun Suomeen. Kallio piti sitä kerrassaan liiallisena ja ilmaisi mielipiteensä myös presidentille.\nKun Relander valmisteli puhettaan kuninkaalle, hän keskusteli siitä hallituksen kanssa. Kallion käsitys puheen sävystä oli taas toinen kuin presidentin. Kallio loukkaantui, kun Relander »ei pienintäkään kallistanut korvaansa» niihin huomautuksiin, joita hän Relanderin ja Setälän puheluonnosta vastaan teki, vaikka hän lopulta sai kannatusta näkemyksilleen ja ne otettiin huomioon.\nSuomen ja Ruotsin kansojen historiallisesta yhteydestä puhuminen oli Kallion mielestä liikaa. Se poistettiinkin puheesta. »En ikinä minä halua noin syvään kumartaa länteen, joka on tuonut myös paljon kärsimyksiä», Kallio vakuutti Alkiolle, jolle hän kertoi myös syyn siihen, ettei ollut lähtenyt Relanderin mukana Ruotsiin; tämä oli ylimielisesti soittanut hänelle ilmoittaen haluavansa »jonkun» maalaisliittolaisen mukaansa. Itse hän viittasi huonoon kielitaitoonsa ja siihen, että kutsu tuli vasta sen jälkeen, kun julkisuudessa oli huomautettu presidentin seurueen ruotsalaisuudesta.\nKallio suhtautui »kuningashumuihin» hyvin kielteisesti. Kulkulaitosministerinähän oli mukana kuninkaallisten käydessä presidentin kanssa Itä-Suomessa. Vastaanoton suurellisuus ei miellyttänyt Kalliota, joka oli kerta kaikkiaan huonolla tuulella, eikä häntä lauhduttanut edes kuninkaan myöntämä Pohjantähden ritarimerkki.\nHänen asenteensa kunniamerkkeihin oli tuolloin vielä muutenkin varsin pidättyvä, vaikka hän oli niitä jo ottanut vastaan sekä kotimaasta että Virosta, ja hän käytti koko kunniamerkkitraditiosta usein varsin epäkunnioittavia ilmaisuja; ministerit ovat »täysissä helyissä».\nRelander oli vakuuttunut, että oli mahdollista yhdistää pohjoismaiden ja Baltian maiden edut niin, että nämä maat solmisivat yhteistyössä Englannin ja Saksan kanssa lilton. Tämä edellytti jatkuvaa aktiivisuutta myös valtiovierailutasolla, ja Kallion toisen hallituksen aikana niitä taas jatkettiin. Nyt Kalliolla pääministerinä oli omakin sanansa sanottavana presidentin matkoista, ja sen hän myös sanoi.\nHallituksen ulkoasiainvaliokunnassa käsiteltiin 2.4.1926 Tanskan kuningashuoneen kutsua Relanderille saapua lokakuussa valtiovierailulle Tanskaan. Kun jo aikaisemmin oli sovittu vierailu Latviaan kesäkuussa, Kallio vastusti Tanskan-vierailua ankarasti. Kun pääministeri puhui kannastaan presidentille, tämä totesi ymmärtävänsä kielteisetkin perustelut, mutta koska oli jo »ajattelemattomasti», kuten Kallio sanoi, ehtinyt antaa myönteisen vastauksen Tanskan lähettiläälle, ei asiaa voinut enää toisin hoitaa. »Kärsin tästä», totesi Kallio päiväkirjalleen.\nLatvian presidentti Janis Tscahkste vieraili Suomessa 15.-17.5.1926. Relander teki vastavierailun melkein saman tien. Hän lähti 21.6. Eläköön-laivalla Riikaan. Kalliota närkästytti paitsi itse matka, myös se, että tieto matkasta vuoti sanomalehtiin ennen kuin sitä oli hallituksessa käsitelty. Kallio nuhtelikin asiasta presidenttiä — ilmapiiri oli muutenkin Wilkaman erottamisjupakan vuoksi hyvin kireä. Kallio oli hallitusmuodon mukaan presidenttinä 24.6. saakka, jolloin Relander palasi matkaltaan.\nLokakuun 2. päivänä Relander matkusti Tanskaan ja Norjaan seurueessaan mm. ulkoministeri Setälä ja maatalousministeri Sunila. Kallio jäi taas valtionpäämieheksi puoleksitoista viikoksi.\n»Tähtisade on kova, sillä jakavat ruusuja kuin neekerikuninkaat», oli Kallion hapan kommentti.\nKallion negatiivinen asenne Relanderin matkustuspolitiikkaan selittynee pohjimmiltaan huonoista henkilökohtaisista väleistä. Hän perusteli kantaansa kyllä mm. säästäväisyydellä, mutta toki hän sen tiesi, ettei tuon suuruisilla kuluilla ollut valtiontaloudellista merkitystä köyhällekään maalle. Linjakysymyksestä ulkopolitiikassa ei ollut kysymys, vaikka Kallio tietysti suhtautui Skandinaviaan penseämmin ja oli yleensäkin ulkoasioissa vähemmän aktiivisuuden kannattaja. Myöhemmin, 1930-luvun loppupuoliskolla Kallio ensin pääministerinä ja sitten varsinkin tasavallan presidenttinä omaksui itse skandinaavisen suuntauksen ja menettelytavatkin olivat samanlaiset kuin Relanderilla: vilkkaat henkilökohtaiset kontaktit Pohjanlahden yli.\nSyksy kaataa hallituksen\nSuomen hallitukset kaatuivat 1920-luvulla yleensä syksyllä, budjetin valmistamisen yhteydessä. Konkreettinen syy saattoi olla mikä tahansa, tavallisesti välikysymys, mutta tosiasiassa hallitukset joko hajosivat sisäisiin erimielisyyksien budjettikysymyksistä tai oppositio katsoi ajan koittaneen päästä vähemmistöhallituksesta eroon.\nKallion toista hallitusta rasitti myös kokoomuksen väsyminen: Maalaisliiton vasemmistosiiven, »Niukkasen ryhmän» – kapinointi suututti luonnollisesti kokoomusta. Siellä yhteistyön päähahmo, Ingman, käytti kovaa kieltä. Liian tiivis yhteistyö maalaisliiton kanssa oli kokoomukselle rasitus, sanottiin puolue-elimissä, ja huhtikuussa todettiin sen nimenomaan häirinneen eduskuntaryhmän ja puolueen valtuuskunnan suhteita. Vastaavasti maalaisliiton kentällä oltiin tyytymättömiä. Kansanedustaja Takkula edusti monen käsitystä esittäessään Liitossa, että maalaisliiton pitäisi mieluummin pysyä oppositiossa, jossa se voisi paremmin ajaa tarkoitusperiään, ja jos hallituksiin olisi aivan pakko mennä, rnjoituttava mahdollisimman vähiin salkkuihin, mieluimmin vain maatalousministerin salkkuun.\nSelvittyään kevättalven virkapalkkakriisistään ja Wilkaman jutusta hallituksella oli leppoisampi ajanjakso, kun eduskunta oli lomalla 7.4. alkaen ja kun poliittinen toiminta valtiovierailuja lukuun ottamatta hiljeni muutenkin.\nPääministerillä oli tietysti koko ajan paljon työtä. Häntä pyydettiin puhujaksi eri juhliin ja tilaisuuksiin, ja parhaansa mukaan hän otti kutsuja vastaan. 12.5. hän puhui Viipurissa aitosuomalaisten Snellman juhlassa. »Mieliala oli korkealla, väkeä paljon ja suosionosoitukset valtavat», kommentoi pääministeri menestystään päiväkirjaansa. SOK:n edustajiston kokouksessa Ylioppilastalolla ja iltamissa sekä kutsuilla Kulosaaressa pääministeri oli mukana 30.5.106 Maalaisliiton 20-vuotisjuhlassa ja puoluekokouksessa Kuopiossa 12.-14.6. pääministeri oli luonnollisesti sekä juhlapuhujana että keskeisimpänä poliittisena alustajana. Kokouksesta aiheutui pieni hämminki, kun Kallion puheesta Ilkassa julkaistu referaatti, jonka oli laatinut kansanedustaja Kärki, sisälsi Puolan lähetystön mielestä loukkauksen ja johti Puolan vastalauseeseen. Juttu selvisi kummemmitta vaikeuksitta. Relander ei ollut jupakasta lainkaan pahoillaan.\nMuuten Kuopion puoluekokous oli Kalliolle menestys. Hän oli odottanut väen käyvän hallituksen kimppuun, mutta toisin kävi, »ja noin 400-500 suuruinen kokousyleisö otti minun aplodeilla vastaan, kun menin puhumaan, ja samoin lopetettuani».\nPääministeri oli hyvin tyytyväinen ja suosio ja huomaavaisuus »tuntui kerrassaan ihmeelliseltä..108 Epäilijöille Kallio vakuutti voimakkaasti, kuinka juuri hallituksessa oli mahdollista viedä oman aatteen tavoitteita eteenpäin ja kuinka kannatuskin oli hallitusvastuusta huolimatta lisääntynyt, vaikka puolueen edustajien hallituksessa täytyikin katsoa olevansa vastuussa ei vain omalle eduskuntaryhmälle ja puolueelle vaan koko maalle.\nKallio oli Iisalmessa Ylivieskan-Iisalmen radan lopullisissa vihkiäisjuhlissa 24.-25.7. Yötä hän oli ystävänsä L. O. Hirvensalon luona Peltosalmella. Elokuun 22. päivänä pääministeri puhui piirijärjestönsä vuosijuhlassa Haapavedellä ja kävi avaamassa Kuopion maatalousnäyttelyn sekä piti siellä juhlapuheen 25.8. Loppukesällä pääministeriä työllisti jo budjetin viimeistely, ja kun eduskunta syyskuun alussa kokoontui, pääsi politiikanteko taas täyteen käyntiin.\nKotonaan Kallio ehti olla paremmin kuin ensimmäisen hallituksensa aikana, vaikka ei kovin pitkiä aikoja yhtäjaksoisesti. 22.-28.6. hän kuitenkin oli yhtä mittaa Nivalassa samoin kuin heinätöissä 19.-23.7. ja radan vihkiäisten jälkeisen viikon.110 Sitä ennen hän oli tehnyt tiiviisti töitä budjetin valmistelussa, »istuttanut budjettivaliokuntaa lujasti joka päivä» ja saanut työt hyvälle asteelle.\nSamalla hän valmisteli budjetin vastaanottoa eduskunnassa olemalla yksityiskohtia myöten yhteistyössä Ingmanin kanssa, jonka näkemyksiä hän esitteli oman ryhmänsä ministereille.\nHallituksen sisäistä sopua hiersi alkukesästä jonkin verran kysymys sortokauden aikaisten senaattorien eläkkeistä. Asia oli taloudellisesti vähäinen, mutta periaatteellisesti ei. Varsinkin Niukkanen otti aivan taipumattoman kannan niin kuin virkamiehiin ja varsinkin sortokauden virkamiehiin yleensä. Kallio vetosi Alkioonkin ja katsoi, että kyse oli inhimillisyydestä. Senaattorit olivat tosiaan jääneet puille paljaille, ja esimerkiksi senaattori Kraatz, amiraalisenaatin jäsen, oli elättänyt itseään kirvesmiehenä. Kallio yhtyikin kokoomuksen ministereihin ja eläkkeet myönnettiin Niukkasen, Sunilan ja Vesterisen vastalauseista välittämättä.\nKallio saapui Helsinkiin 25.8. ryhtyäkseen lopullisesti budjettitöihin. Asia osoittautui vaikeammaksi kuin hän oli arvannutkaan. Kallio ja Sunila joutuivat heti seuraavana päivänä ilmiriitaan eräistä maatalousministeriön määrärahoista, joita Sunila oli yrittänyt Kallion mielestä epäreilusti korottaa. Kallio luonnehti yhteenottoa valtioneuvostossa tuimaksi ja katkeraksi. Riita jatkui sitten presidentin istunnossa ja eduskuntaryhmässä, jossa kummassakin Sunilalla oli liittolaisia. Pääministeri närkästyi suuresti siitä, että Relander 27.8. nosti Sunilan esityksestä kolmea sellaista määrärahaa, jotka hallitus oli äänin 9-3 hyväksynyt alemmiksi. Kallio moitti presidenttiä omien sanojensa mukaan »ankarasti» ja arveli, että tämä olisi perääntynyt, mikäli hän vain olisi pysynyt taipumattomana.\nKallio oli yhteenotosta niin närkästynyt, että kirjoitti kotiinsa maahengen olevan itsessään taas niin vallalla, »etten pahoisi vaikka menisi nurin», ja kertoi suhtautuvansa epämääräisin odotuksin alkavaan eduskuntakauteen.\nSyyskuun 1. päivänä kokoontui eduskunta, ja myös maalaisliiton eduskuntaryhmä saattoi ottaa kantaa herrojensa budjettierimielisyyksiin. Kallio esitti ryhmälle 2.9. laajan selonteon hallituksensa tekemisistä puhuen ulkopolitiikasta, nonagressio-hankkeen tilanteesta,johon hän suhtautui epäillen, Wilkaman tapauksesta, jota valitti, sekä eräistä budjettiin liittyvistä kysymyksistä. Viimeksi mainitut herättivät eniten epäluuloa, kun edustajat epäilivät palkankorotuksia ym. kätketyn budjettiin enemmän kuin oli sovittu.\nVarsinainen budjettiriihi alkoi 7.9., jolloin Kallion ja Sunilan riita kärjistyi taas. Sunila mainitsi, ettei maatalousministeriön osuus häntä tyydyttänyt ja, myötäili arvostelijoita mm. virkapalkka-asioissa. Pitkästä, Hahlia ja Vehkaojaa säestäen Sunila vakuutti olleensa itse pienempien korotusten kannalla ja kertoi valtioneuvostonkin olleen asiassa erimielisen. Se taas, että hän oli esittänyt korotuksia omalle hallinnonalalleen, johtui vain siitä, että hän ei kohtuussyistä halunnut tehdä omien alaistensa suhteen poikkeusta.\nNärkästynyt pääministeri huomautti maatalousministerien Sunilan ja Vesterisen hoitaneen korotuksia toisella tavalla kuin olivat sanoneet. Ministerit puolustelivat toimiaan, mutta ryhmä ei tullut vakuuttuneeksi.\nKaiken lisäksi Pitkänen teki vielä hallituksen esityksestä poikkeavan esityksen, että korotuksia saisi antaa vain 15 alimmassa palkkaluokassa ja silloinkin vain »välttämättömissä tapauksissa». Hän sai taakseen enemmistön äänin 16-7. Pääministeri oli ymmärrettävästi tuohtunut, ja varsinkin Sunilan käyttäytyminen oli hänestä sietämätöntä. Sunila kertoi Kallion menettäneen kokonaan mielenmalttinsa ja poistuneen kokouksesta kesken, kun ei halunnut kuulla kaikkea, mitä siellä sanottiin. Albin Manner, Relanderin tärkein tiedottaja eduskuntaryhmästä, kuvasi kokousta värikkäästi. Hänen mielestään hallituksen pääkaataja oli Hahl, joka kuitenkin antoi Pitkäsen ja Juutilaisen hoitaa puhumisen.\nSunilan menettelyä ei Mannerkaan hyväksynyt, vaikka hän oli siihen saakka ollutkin »Kallion ja Sunilan välisissä asioissa» Sunilan puolella. Samaan tapaan puhui Relanderille Kalle Kirra.\nRelander halusi hallituksen pysyvän koossa. Presidentti kirjasi päiväkirjaansa hallitukselle suuria kiitoksia. Se oli parhaita hallituksia, mitä Suomella oli ollut, ja sen talousarvio parhaita, mitä voitiin laatia ottaen huomioon, ettei veroja tarvinnut lisätä. Tätä erinomaista hallitusta Relander ryhtyi pelastamaan ja aloitti puuhakkaan neuvottelukierroksen maalaisliiton kahden voimamiehen välien liennyttämiseksi.\nKallio soitti 8.9. illalla presidentille, jolloin keskusteltiin myös Sunilan tapauksesta. Kallio toivoi Sunilan eroavan. »Jos Sunila jättää eropaperin, tuon se heti presidentille», kertoo Relanderin päiväkirja myrtyneen pääministerin sanoneen. Relander olettikin, että Kallio tulisi kehottamaan Sunilaa eroamaan. Tätä taas Relander ei suositellut; hän halusi välittää näiden kahden »kunnon miehen » erimielisyyksiä jo puolueenkin edun vuoksi. Sunilan eronpyyntö tulisi estää tai ainakin siirtää ja maalaisliiton eduskuntaryhmä saisi »määrätä kantansa näiden herrojen välisessä kahnauksessa».\nRelander omaksui kaikesta päätellen hyvin halukkaasti välittäjän roolin. Hän pahoitteli erimielisyyttä kovin ja monessa paikassa, mutta ei liene ollut siitä kovinkaan pahoillaan. Joka tapauksessa se korosti hänen asemaansa, josta hän ei koko presidenttikautenaan ollut aivan varma.\nRelander kävi laajoja keskusteluja ja kirjeenvaihtoa useiden maalaisliittolaisten poliitikkojen kanssa ja huolehti ainakin erimielisyyksien tulemisesta kaikkien tietoon. Itse erimielisyyksiin hän ei näytä ottaneen kantaa. Hän ei pitänyt kummastakaan henkilönä, mutta Kalliosta vielä vähemmän. Tämä näkyi jo vuoden 1926 aikana, ja varsinkin siitäeteenpäin. – – Sunilan eroon tai erottamiseen syyskuinen välikohtaus ei johtanut.\nKallio pysyi kyllä kannallaan siinä, että Sunila oli käyttäytynyt ministerinä erittäin sopimattomasti ja suorastaan valehdellut. Hän ei kuitenkaan halunnut kehottaa Sunilaa eroamaan, ja akuutti kriisi väistyi sillä kertaa.\nSyksyn aikana kävi ilmi, että hallituksen kivulias taival oli lopuillaan. Sosiaalidemokraatit tekivät puoluekokouspäätöksen, jossa he hyväksyivät puolueen menemisen hallitukseen. Kallio merkitsi 1.10. kohdalle SDP:n eduskuntaryhmän tarkkailevan asemaa, milloin tekisi välikysymyksen, joka kaataisi hallituksen. Pääministerin huomio oli oikea. RKP ja SDP olivat olleet koko ajan terävässä oppositiossa hallitusta vastaan, ja nyt ne kävivät uuteen hyökkäykseen, kun hallituksen sisäinen rakoilu näkyi ulospäinkin.\nLisävoimaa oppositio sai edistyspuolueesta, joka piti marraskuun 11. päivänä puoluekokouksensa. Edistyspuolue hyökkäsi voimakkaasti kokoomuksen vanavedessä kulkevaa maalaisliittoa vastaan ja Ryti ehdotti uuden hallituksen rakentamista »maltillisen maalaisliiton», edistyspuolueen ja sosiaalidemokraattien varaan.\n»Marraskuu lähti kulkemaan myrskyjen merkeissä», pääministeri luonnehti. Vaikka budjetin käsittely hallituksessa oli sujunut alkuhankaluuksien jälkeen sopuisasti, voimistui ulkoinen paine. Hallitus sai eduskunnassa vastattavakseen kaksi välikysymystä, joista toinen koitui sen kompastukseksi.\nEnsimmäisen tekivät sosiaalidemokraatit Suojärven entisten lahjoitusmaiden lampuotien oloista, jälkimmäisen ruotsalaiset puolustusvoimien Riihimäen asetehtaan virheellisistä patruunoista.\nKallio selosti omalle ryhmälleen kumpaakin asiaa ja ryhmä oli yksimielinen, Jälkimmäisessä, hallitukselle kohtalokkaaksi osoittautuneessa asetehtaan väärinkäytösjutussa Kallio totesi, että hänen hallituksensa oli »puhtaampi kuin taivaan sini» kyseisistä rötöksistä ja että ainoa moitittava asia oli puolustusministerin vähäinen menettelytapavirhe. Kallio päätti kuitenkin, että vaikka puolustusministeri vastauksessaan ilmoitti vastaavansa yksin tapauksesta, koko hallitus asettuisipuolustusministerin taakse ja panisi luottamuksensa peliin. Saman hän ilmoitti itse välikysymyskeskustelussa, kun Hjelmman oli antanut oman vastauksensa.\nHallitus sai 23.11.1926 epäluottamuslauseen äänin 108-84. Hallitusta vastaan äänestivät välikysymyksen tehneet ruotsalaiset, sosiaalidemokraatit, kommunistit ja edistyspuoluelaiset. Lisäksi oppositio sai 10-11 lisä-ääntä kokoomuksen kanssa tehtävään yhteistyöhön kyllästyneiltä vasemmisto-maalaisliittolaisilta.\nKallio oli yllättynyt. Hän merkitsi muistikirjaansa hallituksen saaneen epäluottamuslauseen ja arveli oppositioon yhtyneen »ehkä muutamia loikkareita hallituspuolueista»; maalaisliittolaisten hän kertoi kaikkien vakuuttaneen äänestäneensä luottamuslauseen puolesta. Eduskuntaryhmähän oli tehnyt asiasta yksimielisenä päätöksensä.\nHajaannus tiedettiin kyllä. Puolueen lehdistö, Ilkka kärjessään, kirjoitti siitä heti. Eduskuntaryhmä pohti asiaa kokouksessaan 2.12., jolloin tunteet olivat jo vähän jäähtyneet. Loikkareiden osuus äänestyksessä ei sitä paitsi ollut ratkaiseva, koska oppositio oli päättänyt kaataa hallituksen ja sen voima riitti siihen, kuten Kalliokin huomautti.\nRyhmä pohti, kuinka äänestyksestä tiedotettaisiin lehdistölle. Kallio totesi kysymyksen olevan kiusallisen ja ehdotti lehdille kerrottavan, että koko ryhmä oli äänestänyt hallituksen puolesta, mutta että ryhmän jäsenten nimiä ei erikseen mainittaisi. Ryhmässä oli lehtien vihjailujen johdosta kerätty edustajien nimiä, jotka olisivat julkaisseet yhteisen tiedotteen asiasta. Kallio halusi nimistä ja julistuksista luovuttavan siksi, ettei kansanedustajien rehellisyyttä asetettaisi kyseenalaiseksi. Tämä tuli päätökseksi. Juutilainen vaati keskustelussa, että Ilkan pitäisi peruuttaa vihjailunsa.\nMaalaisliitto korosti vielä ulospäin yksimielisyyttään, ei tosin erityisen uskottavasti.\nRelanderin suhtautuminen hallituksen kaatumiseen oli lähes tyytyväinen. »Heti 24.11. presidentti ryhtyi puuhaamaan uutta hallitusta», kirjoitti Kallio ja jatkoi: »Puhemies Virkkunen oli hänen luonaan jo ennen kuin ehdin saada eronpyynnön jätetyksi.»\nRelander ei surrut pääministerin vaihtumista. Hän oli ollut sitä paitsi hallituksen toimintaankin tyytymätön. Virkapalkka-asiassa hän oli lähempänä kokoomuksen kuin maalaisliiton näkemystä eikä hallituksen aitosuomalaisuus häntä miellyttänyt. Myös muutamasta nimitysasiasta presidentti ja pääministeri olivat olleet eri mieltä, Wilkaman tapauksesta puhumattakaan.\nEron hetki oli kuitenkin sopuisa. Tunteellinen Relander kuvasi hallituksen eroa liikuttuneeseen sävyyn ja muisteli yhteistyön myönteisiä puolia. »Suurin piirtein katsottuna» hän kertoi tulleensa hallituksen kanssa hyvin toimeen koko ajan ja tunnusti päiväkirjalleen antaneensa hetkellisen kiivauden joskus vaikuttaa Kallioon kohdistuneeseen arvosteluunsa. Relander kertoo Kallionkin olleen liikuttunut ja tämän äänen »hänelle ominaisine väreineen» osoittaneen liikutusta, niin että se oli omiaan saattamaan presidentinkin »tavallista tunteellisemmalle päälle».\nKallion toisen hallituksen tilinpäätös\nKallion toinen hallitus ehti toimia vajaat I.1 kuukautta, siis aika lailla lyhyemmän ajan kuin hänen ensimmäisenst Hallituksen taival oli täynnä hankaluuksia ja kriisejä. Hallituksen vaikeudet olivat heijastusta poliittisen ilmapiirin yleisestä muuttumisesta, kun kolmisen vuotta harjoitettu maalaisliiton ja kokoomuksen yhteistyö joutui umpikujaan samaan tapaan kuin keskustayhteistyö aikaisemmin.\nOsa maalaisliiton ryhmästä oli jo hallitusta muodostettaessa ollut enemmän tai vähemmän avoimesti vastaan, ja vastustus näkyi koko ajan kapinointina, johon ministereistä liittyi Sunila.\n»Kallion toisen hallituksen tehtävä ei ollut suinkaan helppo», totesi maalaisliiton eduskuntaryhmän toimintakertomus vuodelta 1926. »Miten sen toimia yksityistapauksissa arvosteltaneekin, tosiasiaksi jää: suomalaisuutta se on edistänyt tehokkaammin kuin ainoakaan edeltäjänsä, kertomus arvioi hallituksen onnistumista.\nKallion hallitus oli todellakin aitosuomalaisempi kuin aikaisemmat, sillä maalaisliittolaisten lisäksi useimmat kokoomuslaiset toimivat suomalaistamispyrkimysten hyväksi. Juho Niukkanen jatkoi kulkulaitosministerinä Kallion linjaa suomentamalla nimikilpiä, Reinikka kauppa- ja teollisuusministerinä suomalaisti luotsilaitosta ja uusi sotaväen päällikkö Sihvo armeijaa. Ei ihme, että RKP oli hallituksen katkerin vastustaja koko ajan. Relander, joka ei aitosuomalaisuutta hyväksynyt, paheksui hallituksen monenlaisia »neulanpistoja».\nKallio oli vakuuttunut siitä, että hallitus toimi oikein, Puhuessaan huhtikuussa 1927 maalaisliiton puoluekokouksessa hän korosti kansallisuuskysymyksen olleen koko ajan hallituksen johtoajatus ja ruotsalaisten vastustuksen johtuneen siitä; hallituksen kaataminen puolustuskysymykseen johtui vain siitä, että siten ruotsalaiset saivat sosialistit paremmin mukaansa.133 Kallio jatkoi aitosuomalaisten tilaisuuksien suosittuna puhujana. Hän vakuutti, että suomalaisuustaistelua oli jatkettava. Hän korosti sitä, ettei kysymys ollut mistään ruotsalaisen sivistyksen sorrosta, niin kuin väitettiin, vaan »toiminnasta liian pitkälle kehitettyä kaksikielisyyttä vastaan», pyrkimyksestä tasapainotilaan. Koko ongelma ratkeaisi, jos ruotsinkieliset luopuisivat yaatimasta kaksikielisyyttä suomalaisilla seuduilla ja tyytyisivät »luonnolliseen vähemmistöasemaansa».\nKallio vakuutti ruotsinmåälaisen Stoekholms Dagbladin haastattelussa kesällä 1927.135 Kallio, joka yleensä oli kieliasiassakin maltillinen, oli juuri toisen hallituksensa aikana ja heti sen jälkeen »aitosuomalaisimmillaan», niin kuin koko maalaisliittokin.\nKieliasia ei ollut sentään ainoa merkittävä Kallion toisen hallituksen saavutus. Puolueen eduskuntaryhmän vuosikertomukseen kirjattiin lisäksi maatalousyliopiston eli maatalous- ja metsätieteellisen tiedekunnan kehittämisperiaate joka kyllä siirtyi yli vaalien), laki kansakoulun kustannusten jaosta, mikä suosi köyhiä maalaiskuntia ja siirsi lisää rasitteita valtiolle, ns. virkamiesten tasoitusmiljoonat, joista oli käyty hallituskriisin partaalle johtanut ottelu sekä ns. patterivahinkojen korvaaminen. Patterivahingot olivat maailmansodan aikana venäläisten vallitöiden yhteydessä aiheutuneita omaisuusvahinkoja. Lain käsittelyn aikana Kallio kävi kovaa sananvaihtoa sitä arvostelleiden sosiaalidemokraattien ja kommunistien, eritoten Väinö Tannerin ja Mauritz Rosenbergin kanssa näiden pitäessä korvausta kansalaissodassa vähimmin vahingoin selviytyneiden ihmisten etuiluna. Kallio torjui syytteet muistuttaen samalla vasemmalle, kumpi sodan oli voittanut. Tämäkin laki siirtyi yli vaalien, n11n kuin moni muukin Kallion toisen hallituksen hankkeista. Hallitushan oli kapeapöhjainen vähemmistöhallitus ja opposition armoilla.\nKaltiolle läheisimmissä, asutus- ja maatalouskysymyksissä edettiin tyydyttävästi. Heti hallituksen kauden alkuvaiheissa asutustoiminnan rahoituksesta syntyi kova kiistakin, kun hallitus esitti, että tilojen tuotannollinen rahoitus hoidettaisiin sekä asutushallituksen alaisten asutuskassojen että osuuskassojen välityksellä maatalousministeriön valvonnassa. Asiaa esitellyt ministeri Vesterinen sai jo eduskuntaryhmässä valmisteluvaiheessa vastaansa Juho Niukkasen johtamaa arvostelua, kun osuuskassojen asemaa puolustanut Niukkanen piti »Vesterisen—Haatajan» esitystä virheellisenä ja katsoi, että asutuskassat tuli kokonaan hävittää muualta paitsi sieltä, missä osuuskassoja ei ollut tai niitä oli hyvin vähän.\nEduskunta hylkäsikin hallituksen esityksen. Sen sijaan eduskunta myönsi hallituksen esityksestä 80 miljoonaa markkaa käytettäväksi Suomen Hypoteekkiyhdistyksen ja OKO:n välityksellä, ja käytännössä jatkettiin osuuskassalinjaa maatalouden ja varsinkin asutustoiminnan rahoittamisessa. Varat saatiin hallituksen syyskuussa 1926 päättämästä 15 miljoonan dollarin lainasta, josta lisäksi myönnettiin toiset 80 miljoonaa maan lunastukseen ja asutustoimintaan Lex Kallion mukaisesti. Pääministeri oli ymmärrettävästi eduskunnassa tässä asiassa esiintyessään tyytyväinen ja korosti summan siunauksellisuutta asutustyölle.\nMaalaisliiton eduskuntaryhmän vuosikertomus mainitsi vielä hallituksen aikaansaannoksina oppikoulujen järjestysmuodon perusteet, apteekkilainsäädännön — jossa pääministeri kiinnitti erityistä huomiota kieltolain noudattamiseen — sekä lain suojeluskuntajärjestöstä.\nKallion toinen hallitus kaatui tavallaan turhaan, kuten Kalliokin mietiskeli; mitään velvollisuutta tehdä luottamuskysymystä jutusta, johon hallitus ei ollut millään tavalla syyllinen, ei olisi ollut. »Tehtyä ei saa tekemättömäksi», joutui Kallio kuitenkin merkitsemään päiväkirjaansa hallituksen kaatumista selostaessaan. Vaimolleen hän korosti, kuinka ei ollut epäröinyt hetkeäkään asettua Hjelmmanin taakse, koska hän tiesi tämän viattomuuden ja vakuutti olleensa oikeassa, vaikka toiset moitiskelivatkin häntä, ettei »heittänyt toveriaan Joonaana mereen».\nSamaa Kallio painotti myös eroaville virkatovereilleen pitämässään puheessa 13.12. Tuolloin pääministeri totesi hallituksen halunneen astua yhteisvastuullisena puolustusministerin tueksi. Hän kiitti nyt kaunein sanoin Hjelmmania, jonka virkatoimia sanoi seuranneensa lähempää kuin muut.\nMaalaisliiton lehdet kirjoittivat paljon hallituksen aikaansaannoksista, mutta joutuivat toteamaan työn jääneen hyvin monessa kohdassa kesken ennenaikaisen hallituspulan vuoksi. Muutenkin esiintyi runsaasti kritiikkiä sitä kohtaan, että hallitukset kaadettiin liian kevyesti.\nParlamentaarinen huijaus», joksi Liitto kutsui alituista hallitusten kaatelemista, häiritsi lainsäädäntötyötä.\nKallion toinen hallitus oli tuloksiltaan tyypillinen 1920-luvun lyhytikäinen vähemmistöhallitus. Asiat kyllä etenivät, mutta epävarmasti ja hitaasti, kun oppositio saattoi halutessaan siirtää asiat yli vaalien.\nSiinä mielessä Kallion hallitus ansaitsi tunnustusta, että se kykeni pitämään valtion menot hyvin kurissa eikä sen budjetti vaatinut verojen korotusta, minkä kiitoksista kitsas presidentti Relanderkin totesi.\n»Kun Kallion hallitus jätti maan asiat käsistään, ei niillä, jotka ottivat ne vastaan ollut valittamisen syytä» arvioi hallituksen toinen voimamies Ingman puheessaan 20,2.1927. Ingman oli hallituksen kaatumiseen tyytymätön ja kiitteli lukuisia kertoja hallituksen hyvää ilmapiiriä, sen aikaansaannoksia ja pääministeriä.\nMaalaisliiton ja kokoomuksen yhteistyö, johon Kallio oli suhtautunut vuoden 1922-1923 tienoilla varsin kriittisesti, olisi hänen puolestaan voinut jatkuakin.\nKallio suhtautui toiseen hallitukseensa monella tavoin eri lailla kuin ensimmäiseen Hän teki kyllä parhaansa niin kuin kahta vuotta aikaisemminkin, mutta samaa optimismia ja innostusta kuin edellisellä kerralla hänellä ei ollut. Kyösti Kallio alkoi rutinoitua myös pääministerin tehtävissä.


Lämpötilan vaikutus led-valaisimien käyttöikään ja Ledien aiheuttamat häiriöt\nRipatti, Aleksi (2017)\nOpinnäytetyön ensimmäisessä osuudessa selvitetään lämpötilan vaikutusta led-valaisimien käyttöikään ja toisessa osiossa tutkitaan led-valaisimien aiheuttamia häiriöitä sähköverkkoon. Tavoitteena oli pohtia korkean sisäisen ja ulkoisen lämpötilan vaikutuksia led-valaisimien käyttöikään. Lisäksi työssä tutkittiin, aiheuttavatko kartonkikonesaliin asennetut uudet led-valaisimet häiriöitä sähköverkkoon.\nLämpötilan vaikutuksia ledien käyttöikään selvitettiin valmiista tutkimuksista, artikkeleista sekä kokemuksista. Ledien häiriöitä mitattiin Fluken verkkoanalysaattorilla valaisimien ollessa pois päältä sekä päällä ja vertailtiin saatuja tuloksia keskenään sekä standardiin.\nLämpötilan vaikutuksista led-valaisimien käyttöikään saadut tulokset keskittyvät pääasiassa komponenttien laatuun, joka vaikuttaa lämmönsietoon. Lisäksi olennaista on liitoslämmön poisjohtamisen tehostaminen. Tutkimuksen mukaan led-valaisimen lämpöresistanssin puolittaminen laskee ledin liitoslämpötilaa kymmenen astetta. Kartonkikonesalin led-valaistusta syöttävän keskuksen mittauksessa, led-valaisimien ollessa päällä, mitatut häiriöt pienenivät vertailumittaukseen nähden, jolloin led-valaisimet eivät olleet päällä.\nYmpäristön lämpötila on led-valaisimien pahin vihollinen, koska valmistajat eivät pysty vaikuttamaan ulkoiseen lämpötilaan muuten kuin antamalla käyttöolosuhteille lämpötilarajat. Led-valaisimet kehittyvät jatkuvasti, ja led-valaisimia on saatavilla jo suhteellisen korkeisiin käyttölämpötiloihin.\nMittausten perusteella voitiin todeta, että uudet led-valaisimet, joista mittaukset tehtiin, eivät aiheuttaneet huomattavia häiriöitä sähköverkkoon. Häiriöiden kompensointiin ei mittausten perusteella ole tarvetta ryhtyä.


Kouluterveydenhoito on järjestetty Heinolan terveyskeskuksen toimesta. Terveydenhoitaja Jenni Äijälän tavoittaa Wilman kautta tai puhelimitse 044 769 4254 tai sähköpostitse jenni.aijala@heinola.fi. Terveydenhoitaja on koululla maanantaisin, keskiviikkoisin ja torstaisin. Vastaanotoille voivat oppilaat, heidän vanhempansa ja opettajat tulla ilman ajanvarausta. Muina aikoina tapahtuviin käynteihin on hyvä varata aika. Koululaisten lomien aikana, myös kesällä, terveydenhoitaja on tavoitettavissa samasta numerosta. Koululääkäri tarkastaa 5. luokkalaiset syyslukukaudella ja 1. luokkalaiset kevätlukukaudella. Ajanvaraus koululääkärille tehdään terveydenhoitajan kautta.\nTerveydenhoitaja tekee terveystarkastuksen jokaiselle oppilaalle kerran vuodessa. Äkilliset sairaudet tulee hoitaa kouluterveydenhuollon ulkopuolella, eikä sairasta lasta tule lähettää kouluun. Tarvittaessa terveydenhoitaja antaa ensiavun ja hoito-ohjeita. Jos oppilas on pidemmän aikaa (esim. viikon) tai toistuvasti poissa koulusta sairauden vuoksi, on poissaolon syy hyvä ilmoittaa kouluterveydenhoitajalle.\nPitkäaikaisista sairauksista, pitempiaikaisesta lääkityksestä ja erikoislääkärin tarkastuksesta pyydetään ilmoittamaan kouluterveydenhoitajalle.\nKouluterveydenhoitajan kanssa oppilas ja hänen vanhempansa voivat keskustella asioistaan täysin luottamuksellisesti.\nPuhkeavat hampaat ja ienrajat pitää saada hyvin puhtaiksi, jotta hampaat kestäisivät aikuisenakin. Hampaiden puhkeamisen ajan, noin 2-3 vuotta, on tosi tärkeä harjata hampaat huolella, sillä tulokset näkyvät suun hyvinvoinnissa koko loppuelämän! Harjaa kaksi kertaa päivässä ja fluoritahnalla. Huulen alle voit kurkistaa, että varmasti tuli puhdasta! Puhtailla hampailla on hyvä nukahtaa. Hampaat pitävät leivästä, vihanneksista, hedelmistä ja marjoista sekä terveellisistä aterioista. Janojuomaksi sopii vesi. Ksylitolia kannattaa suosia.\nSuun terveydenhoito kuuluu oppilashuoltoon. Hammashoitolassa tutkitaan suu ja hampaisto ja sen perusteella laaditaan jokaiselle yksilöllinen hoitosuunnitelma, johon sisältyy myös kotihoidon opastus. Jokaisella itsellään on vastuu omasta terveydestään ja sen vaalimisesta myös suun terveyden osalta. Omaan terveyteen jokainen vaikuttaa ratkaisevasti omilla päivittäisillä toiminnoillaan - ja valinnoillaan! Liikunta ja puhtaus ovat tärkeitä.\nHammashoitolassa tavoitteena on edistää suun terveyttä sekä tukea koulua ja vanhempia lasten terveyskasvatuksessa. Kouluilla voidaan pitää myös terveyskasvatustunteja. Oppilaat kutsutaan hammastarkastuksiin hammashoitolan toimesta. Äkillistä hoitoa vaativissa tapauksissa hoitoaika tilataan suoraan hammashoitolasta ja esimerkiksi hammas- ja leukatapaturman sattuessa tulisi välittömästi ottaa yhteys hammashoitolaan.\nMikäli sovittuja hoitoaikoja joudutaan muuttamaan tai peruuttamaan, ne pyydetään tekemään mahdollisimman hyvissä ajoin, viimeistään vuorokautta aikaisemmin hammashoitolaan. Hammashoitolan osoite on Reumantie 2 A, puhelinnumero 849 4369. Oppilaan vanhempia pyydetään huolehtimaan sovittujen hoitoaikojen noudattamisesta. Oppilaat saavat koululta bussilipun hammaslääkäriin ja tarvittaessa paluulipun hammashoitolasta.\nVanhempien olisi hyvä olla ainakin joskus mukana tarkastuskäynneillä saadakseen tietoa, mitä lapsen suuhun kuuluu!


Kohti inhimillisempää politiikkaa — VirpiHonkanen\nMutta se, että osa kansalaisista nähdään vain yhteiskunnan kulueränä tai hädänalaisten ahdinko hyödynnettävänä voiton tekemisen mahdollisuutena, suututtaa. Uutisoinnit Attendon tai Esperin omistamien hoivakotien vanhusten hoivan puutteista tai Touhulan päiväkotien tarjoamasta varhaiskasvatuksesta, ovat järkyttävää ja pysäyttävää luettevaa. Epäkohdat liittyvät muun muassa perushoidon laatuun ja henkilökunnan mitoitukseen.\nToinen ”roskaläjä” hallinnon kannalta näyttänee olevan työttömät. Heitä voi potkia aktiivimallilla. Tuntunee siltä, että malliin liittyy ihmiskäsitys, jonka mukaan työtön on saamaton, osaamaton, laiska ja työtä väistelevä olio. He ovat syyllisiä omaan asemaansa ja työttömyys tietenkin nähdään yksilön omana vikana. Toisaalta tulee muistaa, että työttömien joukossa on huomattavan paljon korkeasti koulutettuja. Olisikin syytä kysyä, opiskelivatko he ainoastaan sen takia, että päätyisivät työttömiksi? Jostain syystä vain koulutus ja osaaminen ei vain työnantajaa kiinnosta.\nEX-kollegani VTT Otto Kanervo ja Anu Lindgren Votty ry:stä tiivistivät ongelman seuraavasti: Työmarkkinoilta tuleva viesti on parhaillaan erittäin ristiriitainen. Yhtäältä työnantajille suunnatut kyselyt antavat ymmärtää, että Suomessa olisi mittava pula osaavista työntekijöistä. Toisaalta taas monen työnhakijan kokemus on, että työtä on vaikea löytää hyvästä koulutuksesta ja osaamisesta huolimatta.\nPauli Pitkänen 13.3.2019 00:25\nMuistanko oikein0, että 7000 sairaanhoitajaa muissa töissä.\nVirpi Honkanen 20.3.2019 14:53\nOulun kaupungin aamupuurotilaisuudessa mietittiin tätä. Lähihoitajia ja sairaanhoitajia pitäisi kouluttaa, mutta kun ei nykyisetkään töissään jaksa. Mun mielestä kertonee organisaatioiden ongelmista ja toisaalta siitä, että ei ihmiset jaksa tehdä yhteiskunnan kannalta arvostettavaa työtä liian pienellä palkalla. Työn tahti on vedetty tehokkuusvaatimuksin ihan tappiin asti ja överiksi.\nTiina Arlin 13.3.2019 10:01\nToivon suurta äänestysintoa vaaleissa!


Play. com - FAQ\nUsein kerrotut vastaukset Play.com -verkkokauppaan liittyen\nMikä on Play.com?\nPlay.com on äänilevyjä, kirjoja, DVD-elokuvia ja konsoli- sekä PC-pelejä myyvä verkkokauppa.\nPlay.com on erittäin suosittu ostospaikka em. tuotteille edullisen hintatasonsa, kelvollisen asiakaspalvelunsa, kattavan tuotevalikoimansa sekä nopeahkon toimituspolitiikkansa ansiosta.\nTuotteista ei peritä postikuluja. Tuotteelle merkitty hinta sisältää kaiken mitä asiakkaalta peritään.\nJos yhdessä tilauksessa tilataan enemmän kuin yksi tuote, jokainen tuote lähetetään omana pakettinaan,\nmutta se ei postikuluihin vaikuta (niitä ei peritä).\nPlay osaa näyttää hinnat valinnan mukaan puntina tai euroina.\nSyyskesällä 2006 Play muutti politiikkaansa siten, että Iso-Britannian ulkopuolelle\ntilattaessa (tai ainakin Suomeen tilattaessa) valittuna tulee olla eurohinnat. Mikäli\ntuotteita ostoskoriin lisätessä valittuna ovat puntahinnat, tilaus kaatuu ihan\nloppuvaiheessa ilmoitukseen "tuotteita ei voi toimittaa Iso-Britannian ulkopuolelle".\nLasku tulee aina euroina, laskutetaan se sitten tililtä (Electron) tai laskulla (luottokortti)\nSampo-Pankin myöntämä Visa Electron (Huom! Jossakin vaiheessa\nihmiset ovat saaneet tehtyä kauppoja myös Nordean myöntämällä Electronilla,\nmutta nykyään se on kuulemma hyvin epävarmaa)\nMAKSUTAVOIKSI EIVÄT KELPAA\nMuiden pankkien kuin Sampon myöntämä Visa Electron -kortti (käytännössä)\nNordean (ja muiden kuin Sampo-Pankin) Visa Electron -korttien toimivuus vaatii\ntarkempaa seuraamista. Jos saatte kerättyä havaintoja, kirjoittakaa niistä vaikkapa\nsivun alareunassa olevaan sähköpostiosoitteeseen. Asia on melko tärkeä, joten\npalautteenne otetaan kiitollisena vastaan.\nPlay.com on erittäin tunnettu ja paljon käytetty verkkokauppa, joten luotto- tai maksuaikakortilla\nmaksaminen siellä on turvallista ja luotettavaa. Tämän kaltaisten kauppojen elinehto on, että asiakkaat\nvoivat luottaa kauppiaan huolellisuuteen ja rehellisyyteen. Yksikin tietoon tullut tapaus jossa asiakkaan\ntietoja olisi käytetty väärin kauppiaan hutiloinnin tai vilpillisyyden takia olisi Play.comin kannalta\nPlay.com -verkkokauppa sijaitsee Jerseyn saarella Englannin kanaalissa. Siksi se ei kuulu EU:n ALV-alueeseen.\nElokuvat, pelit ja äänilevyt joiden arvo ylittää tullausarvon, käytännössä 45 euroa, saattavat jäädä tulliin. Tällöin kotiin tulee pakettikortti tullipostista, ja tuote noudetaan sieltä. Tullipostissa maksettava summa on ALV eli 22% tuotteen hinnasta. Tullipostissa asioimista ei sinänsä kannata arastella, vaikka siellä ei olisi aiemmin käynytkään.\nKirjojen kohdalla ALV on 8%, jolloin tullausarvo on korkeampi, noin 120 euroa.\nPlaysta on kuitenkin turvallista tilata samassa tilauksessa monta tuotetta, jos jokaisen yksittäisen tuotteen hinta alittaa tullirajan. Play lähettää jokaisen tilatun tuotteen omana lähetyksenään.\nJoissakin paketeissa saattaa olla päällä näkyvissä maininta "VAT PAID", jonka pitäisi normaalioloissa viitata siihen että tuotteesta ei enää peritä ALV:tä Suomessa. Tässä tilanteessa ko. ilmoitus on kuitenkin puppua, myös näistä paketeista joutuu maksamaan ALV:n, mikäli paketti jää tulliin.\nHelppokäyttöinen tullilaskuri löytyy osoitteesta http://www.tullilaskuri.tk\nJos tuotteen saatavuus on normaali (eli lähetetään 24 tunnin kuluessa), se saapuu kotiin viimeistään kymmenen työpäivän kuluessa, yleensä paljon nopeammin.\nPlay.com lähettää tilaajalle sähköpostia sekä tilauksen vastaanottovaiheessa, sekä silloin kun tuote on lähetetty asiakkaalle. Mikäli tuotteen lähetysilmoituksesta laskien tuote ei ole saapunut kahdessa viikossa, pitää klikata Play.comin sivun yläkulmasta "Helpdesk" ja sitten linkkiä "I have not received my Play.com order". Tämän jälkeen valitaan tilaushistoriasta puuttuva tuote ja haluaako uuden tuotteen vai rahat tilille.\nDVD-levyjen markkina-alueet on jaettu viiteen aluekoodiin. Suomessa ja Euroopassa myytävät DVD-toistimet toistavat kakkosalueen levyjä, eli Region 2-levyjä (lyh. R2).\nPlay.comista ostettavissa olevat DVD-elokuvat ovat pääasiassa Region 2:n levyjä, jos asia on toisin, siitä on maininta tuotesivulla.\nUseimmat pelikonsolit tukevat aluekoodimallia, jolloin eri markkina-alueilla myytävät konsolit suostuvat toimimaan vain saman aluekoodin pelien kanssa.\nPlay.com myy vain Eurooppalaisen aluekoodin pelejä, ja asia ilmoitetaan esim näin:\n"PAL: Will play on UK and European Playstation2 only"\n"PAL: Will play on UK and European GameCube only"\n"PAL: Will play on UK and European XBOX only"\nJokainen yllä oleva ilmoitus tarkoittaa, että peli toimii Suomesta ostetussa normaalissa pelikonsolissa.\nPlay.comista tilatuissa elokuvissa ei läheskään aina ole suomenkielistä tekstitystä\nKatsottaessa elokuvan tietoja, sivulla on kohta Technical Details, josta elokuvan tekstitystiedot näkyvät.\nNämä tiedot eivät aina ole aivan täydellisiä, on melko tavallista, että elokuvalle ei ole merkitty\nkaikkia tai mitään tekstitystietoja, vaikka tekstit elokuvassa olisikin.\nJos elokuvalle on merkitty kuitenkin "Subtitles: Finnish", voit olla melko varma siitä että suomenkieliset\ntekstit myös ovat elokuvassa.\nTarkempia tietoja yksittäisten julkaisujen tekstitystilanteesta saattaa löytyä sivustolta http://www.dvdcompare.net.\nMikäli samasta elokuvasta on useita julkaisuja, Play.comin myymä versio on yleensä brittiversio (R2(United Kingdom)).\nKukaan ei vastaa tällä sivulla mahdollisesti olevista virheistä, eivätkä tällä sivulla\nesitetyt mielipiteet edusta eri mieltä olevien tahojen mielipiteitä.\nJos kuitenkin huomaat puutteita tai virheitä listan tiedoissa, tai etenkin mikäli tässä\nkäsitellyt asiat muuttuvat, ole ystävällinen ja kerro siitä sähköpostitse, aarni@vanamo.net.


02.05.2018 klo 14:12\nKärpät julkisti neljä uutta pelaajaa.\nAtte Ohtamaa voitti Ak Bars Kazanin joukkueessa KHL-mestaruuden. AOP\nKärppien joukkueeseen liittyvät Atte Ohtamaa, Jasper Lindsten, Michal Kristof ja Mika Pyörälä.\nOhtamaa, 30, voitti menneellä kaudella Ak Bars Kazanin riveissä KHL:n mestaruuden. Ohtamaa siirtyi Helsingin Jokereihin neljä kautta sitten Kärpistä. Ohtamaan sopimus on peräti viisivuotinen.\nPyörälä, 36, palaa Kärppien paitaan Sveitsissä, SC Bernin riveissä vietetyn kauden jälkeen.\n- Yritin itse miettiä sitä, että missä pystyn ottamaan urheilijana sen seuraavan askeleen, ja minulle tuli sellainen fiilis, että täällä on hyvä juttu menossa, Ohtamaa kommentoi siirtoaan Kärppien tiedotteessa.\n- Atte on merkittävä palanen tulevaisuuttamme ja siitä kertoo myös sopimuksen pituus. Hän on todella merkittävä pelaaja tälle seuralle. Kun puhutaan KHL:n pudotuspelien parhaasta puolustajasta, niin se kertoo kaiken oleellisen siitä minkä tasoinen pelaaja tänne saatiin, toteaa Kärppien urheilutoimenjohtaja Harri Aho.\nLindsten kiekkoili menneellä kaudella Turun TPS:n paidassa. Kristof saapuu Slovakian pääsarjasta, HK Nitran joukkueesta, jossa hän pelasi kaksi edellistä kautta. Kärppien päävalmentajalle Mikko Mannerille Kristof on tuttu Vaasan Sportin A-nuorista kaudelta 2012-2013.