Remodelació del Consell de Govern – Consell per la República\nCatalà, Comunicats (CAT), Internacional (CAT)\nEl Consell per la República remodela la composició del seu Consell de Govern i s’incorporen al Consell de Govern Ampliat representants de Solidaritat Catalana per la Independència (SI), del Moviment d’Esquerres (MES) i d’Independentistes d’Esquerres.\nEl Consell de Govern és l’òrgan executiu del Consell per la República i té la funció de dirigir, desplegar i executar la seva acció política. Entre d’altres, això inclou l’elaboració i l’aprovació del Pla de Govern del Consell i l’execució dels seus projectes i continguts.\nD’acord amb el que estableix el Reglament del Consell, són membres nats del Consell de Govern el MHP Sr. Carles Puigdemont i Casamajó, en tant que President legítim de la Generalitat de Catalunya abans de l’aplicació il·legal de l’article 155, que n’exerceix la Presidència, i els membres del Govern de la Generalitat en el moment de l’aplicació il·legal de l’article 155 que expressin la voluntat d’assumir el càrrec.\nLa resta de membres del Consell de Govern, fins a 25, són nomenats pel President del Consell, d’acord amb els criteris polítics que ell determini. En el moment mateix de la constitució del Consell per la República, el President i la resta de membres nats del Consell de Govern van acordar uns criteris polítics per a determinar aquests nomenaments, que són els següents:\nUn representant de cadascun dels partits polítics compromesos amb l’objectiu de fer efectiu el mandat de l’1-O amb representació al Parlament de Catalunya.\nUn representant de cadascuna de les dues principals entitats independentistes de la societat civil.\nPersonalitats representatives de la diversitat i la transversalitat del moviment independentista, en qualitat d’independents.\nAixí mateix, el Reglament preveu la figura de membre del Consell de Govern Ampliat. Formen part del Consell de Govern Ampliat representants d’organitzacions polítiques compromeses amb l’objectiu de fer efectiu el mandat de l’1-O sense representació al Parlament de Catalunya. Els membres del Consell de Govern Ampliat participen de les deliberacions estratègiques del Consell de Govern amb veu però sense vot.\nAtesos alguns canvis recents del mapa dels partits i de les organitzacions polítiques a Catalunya, i amb la voluntat de seguir aplicant aquests criteris a la composició del Consell de Govern de manera estricta, el MHP Puigdemont ha efectuat la següent remodelació d’aquest òrgan executiu:\nCessen dels seus càrrecs els membres del Consell de Govern Toni Morral i Lluís Guinó, de Junts per Catalunya, i Marta Sibina, de Som Alternativa. El President i la resta de membres del Consell de Govern volen expressar el seu reconeixement i el seu agraïment més sincer pel compromís i la dedicació que tots ells han demostrat mentre n’han format part.\nHan estat nomenats membres del Consell de Govern Ampliat Enric Folch (SI), en representació de Solidaritat Catalana per la Independència, Josep Serra, en representació del Moviment d’Esquerres (MES) i Jordi Pesarrodona, en representació d’Independentistes d’Esquerres.\nAmb aquesta remodelació, el Consell de Govern consolida la seva capacitat per representar la pluralitat ideològica i la transversalitat del moviment independentista, tal i com ha estat el seu propòsit des de la seva constitució.\nWaterloo, 14 de desembre de 2020


Hotel Linda Sorrento Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Degli Aranci 125, Sorrento, Sorrento, Itàlia, 80067 - Veure al mapa\nBarri Sorrento Sorrento Sorrento Sorrento Sorrento Sorrento Sorrento Sorrento Sorrento Altres\nL'Hotel Linda és a només 600 m del centre de Sorrento i de la Piazza Tasso. Ofereix internet Wi-Fi gratuïta i habitacions alegres equipades amb bany privat i TV LCD. Just al costat de l'hotel hi ha una parada d'autobusos que comunica amb la costa d'Amalfi. Les habitacions presenten una decoració en tons clars i tenen mobles de fusta. Totes disposen d'escriptori i bany privat amb dutxa. Algunes habitacions també tenen balcó. El Linda Hotel està situat a 700 m de l'estació de tren de Sorrento i a menys de 15 minuts a peu del port de la ciutat, on surten els ferris que van cap a les illes d'Ischia i Capri.\nCal que informeu l'hotel de l'hora prevista d'arribada amb antelació. Ho podeu indicar a l'apartat de sol·licituds especials en fer la reserva.\nTots els tipus de viatgers (324) Parelles (155) Viatgers en solitari (19) Famílies amb infants petits (37) Famílies amb infants grans (37) Grups (77)


Portal de l'Ajuntament del municipi d'Alboraya.Port fenici al barranc del Carraixet (els or�gens)\nAcc�s directe als continguts\nSalutaci� de l'alcalde Parla amb l'Alcalde Organitzaci� Municipal Societats Municipals �rgans de participaci� Altres Entitats Centres Municipals El Ple Transpar�ncia Municipal InfoAlboraya\nAvisos i Bans Not�cies Agenda Tel�fons i adreces Tr�mits i gestions Oferta P�blica de Treball Ofertes de Treball (Servef) Normativa municipal Calendari Fiscal Perfil de Contractant Farm�cies de Gu�rdia El Peri�dic\nCom arribar Transports Llistat de carrers Poblaci� Ve�ns Il�lustres Alboraya en festes Alboraya en el temps Platges d'Alboraya Rutes Tur�stiques Llocs d�Inter�s Enlla�os d�Inter�s Associacions i Clubs\nAg�ncia d'ocupaci� i desenvolupament local Arxiu Municipal Atenci� al ciutad� Cultura i Festes Esports Educaci� Hisenda i economia Joventut Medi Ambient Sanitat i salut Seguretat ciutadana Servicis Socials Transport urb� i tr�nsit Turisme Urbanisme i Infraestructures\nArxiu Municipal Campanya Alboraya + neta Falles d'Alboraya Setmana Santa d'Alboraya La Fulla Verda Policia Local\nZona de continguts\nMen� de la secci�: Conega Alboraya\nCom arribar Transports EMT (Empresa Municipal de Transports de Val�ncia) ETM (Entitat de transport metropolit� de Val�ncia) Metro Valencia Parades Taxi Bus d'Alboraya Llistat de carrers Poblaci� Ve�ns Il�lustres Jos� Peris Arag� Aurora Valero Enric Mestre Estell�s J. Antonio Catalunya Gimeno Rosanna Pastor Alboraya en festes Festa de la Miraculosa Santa Cecilia Festes de la Immaculada Concepci� Nadal (Reis) Festa de Santa Barbara Sant Calze Falles Setmana Santa Els Peixets Festes de Patacona Festes Majors Corpus Christi Festes del Carme de Saplaya Festes Cabanyal Festes carrer Sant Isidre Llaurador Alboraya en el temps Port fenici al barranc del Carraixet (els or�gens) Llibre del Repartiment Fundaci� de la parr�quia Miracle dels Peixets Primer Quinqui libri Es posa en marxa el tren a Alboraya Segregaci� a Tavernes de part d’Alboraya Creaci� dels nuclis de Saplaya i Patacona Platges d'Alboraya Port Saplaya Nord Port Saplaya Sud Patacona Rutes Tur�stiques Llocs d�Inter�s Teatre L�Agr�cola Alqueries Barraques Ermites Parr�quia de l'Assumpci� de la Mare de D�u Mercat Municipal El Pont del Moro La Casa Comte Zanoguera Museu de l'orxata i la xufa Enlla�os d�Inter�s Associacions i Clubs\tBanners de la secci�: Conega Alboraya\nConega Alboraya/Alboraya en el temps/ Port fenici al barranc del Carraixet (els or�gens)\nPort fenici al barranc del Carraixet (els or�gens)\nL’ocupaci� humana del territori en el qual s’assenta Alboraya ens ha deixat testimonis diversos des de fa poc m�s de 2.000 anys, des d’�poca ib�rica i romana fins als nostres dies. De l’�poca anterior nom�s hem pogut con�ixer com ha evolucionat el territori pr�xim, ja que fins ara no s’ha trobat en el que hui �s Alboraya testimonis d’ocupaci� humana. Encara aix�, amb esta forquilla temporal de dos mil•lenis, �s molt m�s completa la informaci� de qu� disposem sobre els pobladors i la seua organitzaci� a partir de la conquesta de la Val�ncia �rab i la fundaci� del Regne cristi� de Val�ncia. S�n uns 750 anys. Per a con�ixer com vivien els pobladors originaris del territori, haurem de distingir al llarg del present cap�tol entre poblaci� i poblament en sentit abstracte, i per una altra banda entre Alboraya com a comunitat. El naixement de la comunitat d’Alboraya la situarem a partir del Rei Jaume I i la donaci� de les alqueries �rabs d’Alboraya i Alm�ssera (any 1238) al bisbe Vidal de Ca�ellas d’Osca. Abans �s evident l’exist�ncia dels llocs, per� no disposem d’informaci� concreta que ens parle d’elles com a un tot amb algun tipus d’unitat administrativa. Ens referirem per tant a la poblaci� (habitants que vivien en el territori) i el poblament (la seua distribuci� f�sica al llarg del territori).\nEntre el barranc del Carraixet i el barranc del Palmar; i al nord del Carraixet fins el barranquet de Meliana. Eixe �s l’espai que assignarem per a Alboraya. El l�mit oriental ser� la mar, i l’occidental, la Via Augusta, o actual carretera de Barcelona. Es tracta d’un lloc a priori molt poc amable per a viure per les condicions que hem descrit d’aigua estancada, inundabilitat i la proximitat a la mar (corsaris, atacs dels pirates). En este contexte hem de situar la fundaci� de la ciutat de Valentia en l’any 138 a.C.. En els voltants, la cultura romana havia anat substituint la ib�rica, de la qual tenim constan�a en l’Horta Nord a trav�s dels poblats dels Tos Pelat (entre Montcada i B�tera) o el Puig. Les ciutats ib�riques m�s importants en un radi m�s ampli s�n Arse (que correspon a Sagunt) i Edeta (Ll�ria), mentre que a l’Horta Nord hi ha restes d’inscripcions romanes a Paterna, Carpesa, Godella, Montcada, El Puig o Pu�ol (Josep Corell). La Via Augusta comunicava Valentia i Sagunt i circulava relativament allunyada del litoral, a uns tres quil�metres en el lloc m�s pr�xim. Les poblacions floriren a la seua vora. A la zona de Orriols, prop del Monestir de Sant Miquel dels Reis, l’arque�loga Rosa Albiach l’any 1997 va excavar un cementeri d’�poca romana, format per dos edificis funeraris. En ell es van localitzar diverses inhumacions, cer�miques, aix� com diversos objectes realitzats en or, ferro, plom o bronze. La civilitzaci� romana situava els cementeris als afores de les viles, i este fet d�na idea que podria tractar-se d’enterraments pertanyents a la ciutat, o d’una vila o viles situades en els voltants. Des d’ac� hi ha indicis d’un cam� que partia en direcci� al territori que actualment ocupa Alboraya (Albiach, 2005). Un aspecte que ens d�na idea de l’ocupaci� de la comarca s�n les centuriacions del territori d’�poca romana. Alguns autors com el ge�graf Vicen� M. Rossell� han defensat l’origen rom� de l’Horta basant-se en elles. Es tracta de parcel•les o lots de terres concedits als soldats i les seues fam�lies pel pagament dels serveis militars. Era l’espai que havien d’aprofitar cent soldats i tenia una extensi� d’unes 50 hect�rees.\n(Segura Gomis i Roig Hurtado). Estan situades a la vora de la Via Augusta i prop de la s�quia de Montcada i a trav�s del parcel•lari s’ha pogut esbrinar que la xarxa, 2.000 anys despr�s, encara conserva una certa integritat pel que fa a les obres de drenatge o els bra�os de reg. A les platges de La Malvarrosa-Cabanyal, va existir un lloc d’ancoratge possiblement d’�poca fen�cia, ja que en els voltants s’ha localitzat �mfores que van des d’esta �poca fins al segle XV. La desembocadura del Carraixet oferia als vaixells facilitats per ancorar prop de la platja i realitzar tasques de c�rrega i desc�rrega, ja que la costa t� poc de desnivell (Segura Gomis i Roig Hurtado). Les restes trobades van d’�poca fen�cia, grega, p�nica, ib�rica, etrusca i romana, �s a dir des del segle VII abans de Crist. El que no sabem �s si a banda d’este fondejader, prop hi havia algun poblat. Altres autors, a m�s, han intentat demostrar que el Carraixet era una via fluvial remuntable fins a B�tera o Montcada, per a comerciar amb els ibers del Tos Pelat o altres poblats. El que queda clar �s que la xarxa formada per la Via Augusta (oest), el fondejader (est), les centuriacions (nord) i el cementeri (sud) ens d�na una idea que en �poca romana el territori de l’actual Alboraya o els seus voltants degu� d’estar habitat. A partir d’esta �poca s’obri un per�ode de silenci hist�ric sobre Alboraya que arriba fins al segle XIII. S� que podem con�ixer aspectes de l’Horta, o com era la seua distribuci� poblaci�nal en �poca �rab a partir del Llibre del Repartiment de Jaume I, en qu� es detalla la donaci� de les alqueries �rabs. Era de destacar la seua quantitat, el que fa pensar en un espai molt poblat. Tamb� ha sobreviscut fins a hui la topon�mia clarament ar�biga d’alguns espais. Carme Barcel� d�na els seg�ents significats: Alboraya (la torreta); Rafelterr�s, una antiga partida d’horta (la finca del broquerer); Massamard� (l’hostal o establiment dels Mard�). Altres top�nims com Alm�ssera (mol� olier); Russafa (el jard�); Albalat (el cam�) o Mauella (barraca). La paraula s�quia significa “que reparteix l’aigua”.\tServicis destacats:\nTr�mits i gestions\n� Ajuntament d'Alboraya c/ Milagrosa, 17 46120 AlborayaValencia (Espa�a)-Tfno.: 96 317 17 00 | crida (010)amic@alboraya.com


Bruna Cusí: “En el futur, m’agradaria escriure i dirigir” (Bibiana Ballbè)\nCusí ha fet servir els seus talents en totes les arts que necessiten intèrprets\n3 min. Barcelona 24/08/2019 21:19\n651x366 Imatge de Bruna Cusí / DAVID RUANO Imatge de Bruna Cusí / DAVID RUANO\nInterpretació. Cinema, teatre, televisió. Bruna Cusí ha fet servir els seus talents en totes les arts que necessiten intèrprets. Sempre busca la veritat dels seus personatges, explorant les seves virtuts i defectes, les vulnerabilitats i la personalitat, ment i ànima, per crear personatges tridimensionals i únics; personatges interpretats per Bruna Cusí.\n1. Vacances i amics\nEstem en ple agost i tenim més al cap el ventilador que la feina. Per això comencem parlant de l’estiu: m’explica que les vacances ideals són al mar amb família i amics, que tolera bastants graus, que prefereix calor que fred i que un ventilador li suggereix la mort de l’aire condicionat. ¿L’estiu serveix per potenciar la creativitat o per desconnectar el cervell? Últimament jo sempre estic treballant, a l’estiu. Quin creatiu hauríem de començar a seguir? Sara Fontán, gran violinista (Manos de Topo, Mishima, Piña) i millor persona. Ara també fa carrera en solitari. I amb quin creatiu te n’aniries de vacances? També amb la Sara. Serien unes vacances molt divertides.\n2. D’Epi a l’estiu del 93\nTema vacances tocat, ens posem a parlar de cinema, inicis i indústria: quina va ser la teva primera feina creativa? Amb 8 anys vaig fer un anunci en què l’Epi rescatava el meu gat d’un arbre. ¿Recordes quant et van pagar? No, però era en pessetes. Quin projecte és el preferit dels teus pares? Els hi agraden Estiu 1993 i Incerta glòria, però tots dos recorden amb molt carinyo un curt de fa anys on feia un paper més de comèdia. Somric a l’imaginar-me-la en pel·lícules d’humor intel·ligent i, la veritat, tot quadra. Què et defineix? La meva feina, els meus pares, ser la filla del mig, haver viscut i crescut a Barcelona. I amb quin dels teus projectes et definiries? Estiu 1993. Crec que és el que m’ha marcat més. ¿A Espanya encara pot créixer, la indústria del cine? Crec que amb l’entrada de Netflix i companyia, sí. Esperem que donin oportunitats a directors i directores novells que s’ho mereixen.\n3. Goya, Hollywood i el futur\nSer premiada per la indústria et canvia la vida? No, però és innegable que t’obre moltes portes: et coneixen, saben com treballes i et poden tenir al cap per al futur. Què és el que més t’atrau per acceptar un projecte? Que el director/a i la resta de l’equip se l’estimin. Es nota molt quan és un projecte personal i quan és un encàrrec. ¿Hi ha algun director de Hollywood amb qui somies treballar? Aquí també hi ha moltes directores i directors amb qui somio treballar, però si t’hagués de dir algú: Andrea Arnold, d’ American honey, o Greta Gerwig, directores joves i interessants. I quin és el teu últim projecte? Aviat començaré a rodar la pel·lícula Mía y Moi, de Borja de la Vega, i aquesta tardor n’estreno dues més: Hogar, dels germans Pastor, i La reina de los lagartos, dels Burnin’ Percebes. Per acabar, et sents creativament satisfeta? Sí. Però en el futur m’agradaria escriure i dirigir. Sigui davant o darrere de la càmera, jo sempre estaré a primera fila per veure els nous projectes de Bruna Cusí.


Presentem el nou Sistema de Houses de Secundària | British School of Barcelona\nHome Presentem el nou Sistema de Houses de Secundària\nPresentem el nou Sistema de Houses de Secundària\nAquest curs hem introduït el nou Sistema de Houses en Secundària a The British School of Barcelona. Els alumnes s’han esforçat molt en totes les matèries de l’escola per a guanyar punts i demostrar el bé que estan treballant. En total, han rebut gairebé 15.000 punts en les seves classes, durant els partits entre houses i en competicions com Bookflix i la Competició d’Escuts de les Houses.\nMr Rimmer, Coordinador del Sistema de Houses, explica que «la meta del nou sistema de Houses és oferir als alumnes una comunitat dins de l’escola, animant-los a treballar amb els seus companys per a aconseguir l’èxit. Aquest sistema ha fomentat la unitat i l’esperit competitiu en diverses àrees de l’escola en el seu primer trimestre, com en Esports, Anglès i en la seva vida acadèmica en general, expandint-se cap a iniciatives com la Fira de Ciències o el Slam de Poesia del pròxim trimestre. Estic molt orgullós de com s’han pres els alumnes aquest nou repte i se’ls recompensarà pel seu esforç amb les Copes de les Houses, experiències de Cinema, certificats, premis i molt més al llarg del curs».\nEl sentiment de pertinença a una House\nLes Houses són una part integral de la vida escolar de moltes escoles britàniques que ofereixen un sentiment de companyonia i unitat a les seves comunitats. A més d’això, és important comptar amb una representació visual de cada House que els alumnes puguin identificar com a pròpia i que els representi. Per tant, l’alumnat ha dissenyat escuts i cada House ha votat el que ha considerat el millor. Els van dissenyar, els van presentar i els capitans de cada House van triar als guanyadors durant un procés que va durar quatre setmanes.\nEls escuts guanyadors (mostrats a continuació) s’usaran per a representar a les Houses durant aquest curs i, possiblement, els futurs cursos. Felicitats als guanyadors!\nDurant els pròxims trimestres comptarem amb activitats competitives en altres àrees de l’escola, com la Fira de Ciències, les competicions de matemàtiques, el Dia de l’Esport i el Vincent Award d’Art, amb competicions esportives entre Houses de rugbi i futbol. Segueix-nos en xarxes socials per a estar al corrent de tots aquests esdeveniments!


De la literatura juvenil a les cuines: Coques i més coques\nCoques i més coques\nCada dissabte vaig amb bicicleta a buscar el pa al forn dels pares de la Simoneta. Cal Simó és el forn més antic del barri i s`han guanyat a pols del fama de fer les millors coques de la ciutat. En tenen de sucre, d`oli, de pinyons, de nous, d`avellanes, de llardons i també en fan de vidre, que són tan primes que es trenquen de seguida, i els caps de setmana tenen coca farcida de crema, de nata, de trufa, de cabell d`àngel i no sé de quantes menes més.\nLa mare de la Simoneta és una dona alegre, que somriu eternament. Cada dissabte, així que em veu, la senyora Simó em regala un croissant de xocolata, perquè sap que a casa està prohibit menjar coses amb excés de sucre i de greix. La mama diu que menjar-se un croissant és un pecat i, si és de xocolata, un pecat moral; quan en veu un, tanca els ulls perquè està segura que només de mirar-lo li creix la panxa.\nPOU, Gisela (2013): L`edat del lloro. Barcelona: Edebé, pàg. 18-19.\nPublicado por A. Sáiz en 22:38\nEtiquetas: coques, Novel·la realista, POU Gisela, xocolates


"La veritat vos farà lliures" Jo 8:32: de febrer 2016\n'Sou carn de la nostra carn' (VILAWEB/ONTINYENT, 28/02/2016)\nEl drama dels milers de refugiats que fugen de la guerra, la fam i la por, està provocant un gran sofriment en aquestes persones que han de deixar els seus països d’origen forçosament, en recerca d’un lloc on viure en pau. Enmig d’aquesta tragèdia, el dolor d’aquests refugiats que busquen una vida digna augmenta encara més pel fet que són milers els xiquets que han ‘desaparegut’ a Europa (alguns parlen de 10.000 infants), víctimes d’aquells que sense entranyes i per aconseguir els seus fins, utilitzen mitjans sofisticats propis d’organitzacions de tràfic de persones. Segons diverses informacions, molts d’aquests infants poden haver caigut en mans de màfies criminals d’explotació sexual i d’esclavitud. Per això l’èxode provocat per la fugida dels refugiats ens urgeix a acollir amb sol·licitud aquests germans nostres que no fugen de casa per gust, sinó per necessitat.\nRecentment, la vice-presidenta de la Generalitat del País Valencià es queixava de l’oposició del Govern central a permetre que el Govern Valencià puga acollir una part del refugiats que fugen de la guerra, per això la Sra. Oltra s’ha desplaçat a Grècia per agilitzar l’acollida de refugiats. Per altra part, per un informe d’Intermon-Oxfam hem sabut que el Govern central només ha dedicat una tercera part dels diners que es va comprometre a destinar a pal·liar aquest drama humà.\nQuan qui podria posar remei a una situació tràgica no ho fa, sempre és bo de recordar com la solidaritat i la fraternitat dels cristians més pobres ha fet molt més que la indiferència dels poderosos. Un d’aquests moviments de solidaritat va tindre lloc a principis dels anys vuitanta, quan hi hagué l’episodi dels refugiats guatemalencs que entraren a la diòcesi de San Cristóbal de las Casas. Les comunitats indígenes varen acollir amb sol·licitud i amb fraternitat aquelles persones que fugien de la guerra. I quan els refugiats arribaren a la ciutat mexicana d’Amparo Aguatinta, enmig d’un diluvi, extenuats i amb por, i demanaren acolliment, es presentaren així: ‘Germans, estem cansats, vos demanem que ens acolliu. Ja sabeu que tenim problemes al nostre país’. Els ciutadans d’Amparo Aguatinta, en la regió de Chiapas, com a deixebles de Jesús de Natzaret, respongueren des de la solidaritat i des de l’amor al proïsme: ‘Germans: coneixem els sofriments del vostre país, i sabem fins a quin punt n’heu estat afectats. Sou carn de la nostra carn, sang de la nostra sang, sou els nostres germans. Mentre tinguem un tros de truita per compartir o un glop de cafè per oferir, estareu ací a la vostra casa. No tingueu por’. Així, aquells refugiats s’hi van quedar en Amparo Aguatinta deu anys. De la mateixa manera, altres comunitats indígenes també van actuar acollint com a germans els refugiats que travessaven la frontera.\nEls cristians, com ha dit el papa, no podem caure en la ‘globalització de la indiferència’, sinó que hem de saber compartir els somnis de la gent més vulnerable, dels exclosos i de tothom qui sofreix. Recentment, el papa Francesc ha urgit els governs europeus a ‘fer autocrítica sobre la seua actuació a l’Orient Mitjà’. Com ha dit Francesc, ‘Si Europa no és capaç d’ajudar econòmicament els països d’on procedeixen els refugiats, aleshores ha de plantejar-se com afrontarà aquest repte’. I és que si els qui pateixen dificultats econòmiques foren ajudats i hi haguera pau als seus països, cap persona no tindria la necessitat d’eixir de la pròpia terra.\nEn aquest èxode de tants milers de persones, cal que els governs d’Europa aprenguen dels cristians d’Amparo Aguatinta, que van reconèixer que els refugiats guatemalencs eren ‘carn de la nostra carn, sang de la nostra sang’. I és que a vegades, els qui menys tenen són els qui més saben compartir. Això demostra, com ha dit el papa Francesc, que no serveix de res la riquesa a les butxaques si hi ha pobresa en el cor. I mentrestant, la mort de les persones ofegades al Mediterrani, que fugen de la guerra i de la fam, recaurà sobre les nostres consciències aburgesades, envoltades del confort i indiferents al sofriment dels més desvalguts. i encara que ens tapem les orelles, haurem d’escoltar la veu de Déu que ens dirà: ‘On és el teu germà?’ (Gn 4:9) i també: ‘Era foraster i no em vau acollir’ (Mt 25:43), i encara: ‘No oprimiràs ni vexaràs el foraster’ (Ex 22:20).\nMés li valdria al govern espanyol i en particular el seu ministre d’Interior, a qui tant agrada condecorar imatges de la Mare de Déu, ser més sol·lícit amb els qui pateixen. El govern espanyol, tan preocupat per la llibertat i per la defensa de la religió, hauria d’escoltar les paraules que el papa digué en relació a la política antiimmigració del precandidat republica Donald Trump: ‘Els murs no es troben a l’Evangeli’, i per tant els qui construeixen murs en compte de ponts, ‘no són cristians’.\nInformació relacionada: Bisbe Argelo: ‘Al voltant de Ceuta hi ha emigrants. Sé que no tenen papers, però tenen fam’\na de febrer 28, 2016 Cap comentari:\n'Ser cristià significa fer' (LA VEU DEL PAÍS VALENCIÀ, 26/02/2016)\nA l’homilia del dimarts passat, a l’Eucaristia celebrada a Santa Marta, el papa Francesc ens va encoratjar a viure la fe, i per tant, a ser cristians, no amb paraules sinó amb obres. El papa ens deia que el cristianisme és una religió concreta, i per això els cristians hem d’actuar fent el bé. El papa ens recordava que el cristianisme no és una “religió del dir”, feta d’hipocresia, d’aparences i de vanitat, sinó una religió que es viu i que es manifesta amb les obres.\nEl papa Francesc continuava la seua homilia així: “Déu és concret, però són molts els cristians que fingeixen”, i per això fan de la fe i de la religió, un adorn sense compromís. És el cas, per exemple, d’aquells que van a les processons o es posen en els primers bancs a la missa, com una ocasió de prestigi i només per lluir-se, però els falta l’experiència del servei als més pobres. Quans polítics actualment imputats anaven darrere de la custòdia en la processó del dia de Corpus, o seien a les primeres files a la missa d’Infants, o aclamaven la Mare de Déu dels Desemparats en el trasllat, o defensaven el Sant Calze com a patrimoni de València! Aquests polític no haurien d’oblidar que Jesús de Natzaret va desemmascarar la hipocresia dels escribes i dels fariseus, que obraven per “fer-se vore de la gent”, i que per això portaven “ben grosses les filactèries, i les borles, ben llargues”, que els agradava ocupar “els primers llocs a taula i els primers seients a les sinagogues” i que la gent els saludara “a les places” i els donara el nom de rabí, o siga, mestre (Mt 23:5-7). Podríem dir que també hui, alguns polítics que han defensat jurar el seu càrrec davant d’un crucifix, després s’han despreocupat dels més desvalguts. I fins i tot ara es troben imputats per suborn.\nEn la seua homilia, el papa Francesc ens encoratjava, no a dir, sinó a fer, com exhortava al poble el profeta Isaïes: “No perjudiqueu els altres, apreneu a fer-los bé. Sigueu justos, defenseu els oprimits, sosteniu la causa dels orfes i les reclamacions de les viudes” (Is 1:16-17). El papa també ens recordava que en el trobament amb Déu, ell no ens preguntarà “què has dit de mi? Ens preguntarà sobre les coses que hem fet”. Perquè el dir “ens porta a la vanitat”, i això “no és ser cristià”.\nFinalment el papa demanava que Déu ens done la saviesa per “entendre on és la diferència entre dir i fer”. I acabava així la seua homilia: “El camí del dir ens porta al lloc on estaven els mestres de la llei, aquells clergues que els agradava disfressar-se”. Com alguns polítics valencians que es presentaven com a defensors de la religió, però que després menyspreaven la gent més necessitada. Són els polítics que han defensat que la Senyera entrara a la catedral el 9 d’Octubre per al Te Deum, o els qui encapçalaven les romeries de la Magdalena o de la Santa Faç o els qui pronunciaven pregons de Setmana Santa, però que després, oblidant la justícia, s’han enriquit d’una manera immoral, marginant els més desafavorits de la societat valenciana.\nAquests polítics haurien de recordar que la política està per servir els ciutadans i no per a servir-se’n d’ells. Per això en aquest últim cas, també ells hauran de sentir les paraules del profeta Isaïes: “Els vostres dits estan bruts de rapinya” (Is 59:3)\nEls qui, des de la política, s’aprofiten dels altres per enriquir-se, haurien d’escoltar l’exhortació de papa Francesc el dimecres passat, quan digué: “Si es perd la dimensió de servei, el poder es transforma en arrogància i es converteix en domini i explotació”, ja que els “polítics corruptes volen més, més i sempre més”. Per això els poderosos, “també hui, per tindre diners, exploten la gent”. Qui siga confrare, que prenga candela!\nEl Papa de les perifèries (LEVANTE-EMV, 22/02/2016)\nEl nou veí del carrer Blanc (VILAWEB/ONTINYENT, 22/02/2016)\nAquest dijous tindrà lloc a Alfarb la presentació del llibre ‘El nou veí del carrer Blanc’, una nova obra de la mestra alfarbina M. Rosa Diranzo.\nLa novel·la tracta d’un home de cabells blancs, de pas cansat. Un home del qual ningú no sabia d’on venia ni tampoc qui era. Un senyor que s’instal·là, tot sol, en l’última casa del carrer Blanc de Benitrull. L’amistat amb Luana, una xiqueta romanesa que vivia al poble, assetjada pels seus companys, així com la relació amb la seua veïna Angeleta i la infermera Elena, va canviar la vida del senyor Manolo. Va ser a Benitrull que aquest home es reconcilià amb si mateix i pogué trobar el que tant desitjava: la pau. Aquesta és la síntesi del nou llibre de M. Rosa Diranzo, una escriptora jove i alhora amb un bagatge ben gran i ple d’il·lusió.\nAquest nou llibre, deliciós i ple d’enigmes, de la mestra M. Rosa Diranzo, el presentarà el dia 25 a la Casa de la Cultura d’Alfarb Santi Cervera, batle d’aquesta vila.\nRosa Diranzo, nascuda a Alfarb el 1957, va viure als principis dels anys seixanta al sud-oest de França on son pare treballà en una fàbrica de seients. En tornar al País Valencià estudià el batxillerat a l’institut Eduardo Primo de Carlet i posteriorment, magisteri a València. Com a professora de francès i de valencià, ha exercit la seua docència als col·legis d’Ademús, Torrent, València, Aiora, Carcaixent, Sumacàrcer, Ontinyent, Crevillent, Llombai, Alfarb i actualment a Catadau.\nA més de l’obra, ‘El nou veí del carrer blanc’, publicat per l’editorial Neopàtria d’Alzira, M. Rosa Diranzo ha escrit novel·les juvenils com ‘El secret de l’olivera’ i ‘La pantalla màgica’. També ha escrit un relat que retrata la seua infància a França, ‘La vella locomotora’, i una novel·la per a adults, ‘El marge i el camí’ i ‘Mestra, conta’ns coses!’.\nEscrita amb un estil àgil i entenedor, M. Rosa Diranzo ens ofereix l’obra ‘El nou veí del carrer blanc”, amb vint-i-cinc capítols que, de segur, encisarà tots aquells qui entren en aquest món de fantasia i de realitat.\nCom m’ha comentat M. Rosa en relació a aquest nou llibre seu, ‘no es pot dir que siga una novel·la exclusivament juvenil, ni tampoc per a adults, atès que els dos protagonistes són personatges d’edats molt diferents’. Com diu M. Rosa, ‘a mi l’escriptura em serveix per a pegar la volta a la realitat. No puc resignar-me que la vida siga esta broma pesada, aparentment sense sentit’. En aquesta obra, M. Rosa Diranzo no pretén, com diu ella mateixa, ‘reflectir la crua realitat, per a això ja tenim els diaris. Intente bussejar pel fons de l’ésser humà i cercar la llum que tots portem dins, més o menys visible’.\nEn aquesta obra, la professora M. Rosa Diranzo ha volgut imaginar-se de quina manera una persona íntegra i sàvia s’enfronta a una debilitat humana’. I és que com ens recorda M. Rosa, Virgili ja deia: ‘Sóc humà, res que siga és humà no m’és aliè’. Per això M. Rosa desitjaria que ‘en tancar el llibre el lector sentira esperança, i per què no? Que somriguera’.\n"Sou carn de la nostra carn" (LEVANTE-EMV, 23/02/2016)\n"Volem bisbes catalans" (VILAWEB/ONTINYENT, 21/02/2016)\nLa campanya “Volem bisbes catalans” va esclatar a Catalunya el febrer de 1966, ara fa cinquanta anys, per mitjà de diverses pintades, en senyal de protesta pel nomenament del bisbe d’Astorga, Marcelo González com a arquebisbe-coadjutor de Barcelona. De retruc, la campanya va ser també una protesta pel règim franquista que, gràcies al Concordat de 1953, permetia a Franco tindre el privilegi de presentar al Vaticà una terna de noms (un dret al qual mai no va renunciar el dictador, malgrat les peticions de Pau VIè) per tal que el papa nomenara bisbe un dels tres que eren proposats.\nEl 22 de febrer de 1966, demà farà 50 anys, Ràdio Vaticana anuncià que el bisbe Marcelo González Martín havia estat nomenat arquebisbe-coadjutor del bisbe Gregorio Modrego, titular de la diòcesi de Barcelona des de 1943.\nAbans de la dictadura franquista, i durant el segle XX, els bisbes de Barcelona van ser catalans, mallorquins o valencians, a excepció del bisbe navarrès Manuel Irurita (1930-1936). Així, de 1899 a 1901, Barcelona va tindre com a bisbe, el català Josep Morgades. De 1901 a 1908, el també català Salvador Casañas. Del 1909 al 1913, el valencià Joan Laguarda. De 1914 a 1920, el també valencià Joaquim Reig. Del 1920 al 1926, l’olotí Ramon Guillamet, del 1926 al 1930 el mallorquí Josep Miralles i del 1930 al 1936, com he dit abans, el navarrès Manuel Irurita.\nVa ser després de la guerra civil, i amb Franco al poder, que el primer bisbe de Barcelona del nacionalcatolicisme va ser Miguel de los Santos Díez de Gómara (1939-1942), seguit de l’aragonès Gregorio Modrego (1942-1967).\nLa campanya “Volem bisbes catalans”, impulsada per Josep Benet i Jordi Pujol, va nàixer en un context sociopolític i eclesial marcat pel nacionalcatolicisme. González era el primer bisbe de Catalunya nomenat després del Vaticà II, i els cristians catalans esperaven una elecció diferent. Immediatament començà una ofensiva en múltiples fronts, per tal d’evitar un fet consumat.\nSembla ser que després que Pau VIè enviara el bisbe González a Barcelona, el papa Montini deuria fer cas del consell de l’Abat Gabriel Mª Brasó, que li va fer vore la conveniència que un bisbe sintonitze amb la terra que l’acull, perquè faça seua la llengua i la cultura del poble que ha de servir. Per això, Pau VIè el 1971 nomenà nou bisbe de Barcelona, Narcís Jubany (1971-1990). Posteriorment, i també a Barcelona, Joan Pau II nomenà el bisbe valencià Ricard Mª Carles (1990- 2004) i el català Lluís Martínez Sistach (2004-2015), succeït ara per l’aragonès catalanoparlant, Joan Josep Omella.\nEn el fons, la campanya “Volem bisbes catalans”, més que demanar bisbes nascuts a Catalunya, el que volia era pastors incardinats a la terra que els acollia. No estranys a la cultura del poble que havien de servir, sinó bisbes que feren seua la llengua del poble.\nEn els últims cinquanta anys, només el bisbat de Tortosa ha tingut sempre bisbes valencians o catalans, que han utilitzat la nostra llengua. El valencià Ricard Ma Carles (1969-1990), Lluís Martínez Sistach (1990-1997), Xavier Salinas (1998-2013) i en l’actualitat el valldalbaidí de Quatretonda, Enrique Benavent.\nLa diòcesi de Sogorb-Castelló va tindre dos il·lustres i estimats bisbes catalans, Josep Pont i Gol (1951-1970) i Josep Mª Cases (1971-1996) que, amb naturalitat, van introduir la nostra llengua a la litúrgia. Però posteriorment hi ha hagut un clar retrocés, primer amb el valencià Juan Antonio Reig, de Cocentaina (1996-2005) i des del 2005, amb el castellà Casimiro López.\nFinalment, pel que fa al bisbat de València, les coses tampoc han anat bé, ja que durant vint anys va ser bisbe diocesà el basc Marcelino Olaechea (1946-1966) totalment contrari a la nostra llengua, seguit del també navarrès José Mª Garcia Lahiguera (1969-1978), el mallorquí Miguel Roca (1978-1992), el manxec Agustí García Gasco (1992-2008), el càntabre Carlos Osoro (2008-2014) i en l’actualitat el valencià de Sinarques Antonio Cañizares.\nL’Església Valenciana hauria d’aprendre del papa Francesc que en el seu viatge apostòlic a Chiapas, ha presidit una Eucaristia amb presència de les llengües indígenes, i on ell mateix va encapçalar l’homilia amb unes paraules en un d’aquestes llegües. El papa va demanar perdó als indígenes pel maltractament de les seues cultures i reconegué el legítim anhel dels pobles indígenes (també el valencià?) a viure en llibertat.\nEls valencians tot i tindre actualment tres bisbes valencians a les diòcesis del País Valencià (l’únic no valencià és el de Sogorb-Castelló), Antoni Cañizares a València, Jesús Murgui a Oriola-Alacant i Enrique Benavent a Tortosa, només aquest últim aposta i defensa una Església Valenciana fidel a la cultura del nostre País. ¿No serà hora que allò que el papa ha defensat a Chiapas (en presència del bisbe Antonio Cañizares que l’acompanyava) siga també defensat per l’Església del País Valencià? ¿No serà hora que els bisbes valencians entenguen, com el papa ha denunciat a Chiapas, el menyspreu i el maltractament que l’Església ha fet de les cultures minoritàries? El papa Francesc recomanava als bisbes mexicans que tingueren una “singular delicadesa amb els pobles indígenes i amb les seues fascinats, i no poques vegades cultures massacrades”. Com la valenciana!\n“Jornadas para sacerdotes extranjeros” (SAÓ, GENER 2016)\nÉs així, només en castellà, que el passat novembre se celebraren unes “Jornadas de acogida y de formación para sacerdotes extranjeros”. Com si els capellans estigueren a Sevilla o a Salamanca. No a la diòcesi de València on hi ha, a més del castellà, una altra llengua oficial, reconeguda per l’Estatut d’Autonomia com la llengua “pròpia” dels valencians.\nLes “Jornadas”, dirigides als capellans que passen un temps d’estudi al bisbat de València, tractaren temes tan interessants, com “Las necesidades pastorales de la Iglesia en España” (no en València), “El sacerdote al servicio de la Iglesia universal”, (i de l’Església Valenciana?), o bé, “La transmisión de la fe en ámbitos urbanos o rurales”.\nCertament que els capellans estrangers que estan estudiant a la diòcesi de València necessiten una formació i un recolzament. Però també necessiten una inculturació en la llengua i en la cultura que els acull. Perquè si no, passa el que està passant. Al meu poble, a l’Alcúdia, cada estiu vénen uns capellans llatinoamericans, que amb sol·licitud i amabilitat ajuden el rector en la tasca pastoral. Aquests capellans se senten estimats pels alcudians i ells també es fan estimar per la seua simpatia i pel seu treball pastoral. Però és la comunitat cristiana de l’Alcúdia la que ha de deixar la nostra llengua fora del temple, i ha de resar i parlar en castellà amb aquests preveres llatinoamericans que atenen la parròquia. Però és la comunitat cristiana la que s’ha d’adaptar al capellà, o bé és el capellà qui s’ha d’adaptar a la comunitat que l’acull i a la qual ha de servir?\nEl capellà polonès Ceslao Piela, que porta un any a la parròquia del Roser de València, cada diumenge fa una missa en polonès per als cristians polonesos. I els cristians xinesos de València també tenen missa en xinès. Algú pot entendre que, mentre els bisbes valencians estan preocupats per les llengües d’altres països, puguen continuar marginant la llengua dels valencians?\nEls capellans que passen un temps al nostre bisbat haurien de tindre, almenys, un mínim coneixement de la realitat cultural del país on viuen. I haurien d’estimar, valorar i assumir la llengua del poble que serveixen. ¿Per què els cristians polonesos poden tindre misses en polonès i els cristians xinesos, en xinès, i els valencians no podem celebrar la nostra fe en la nostra llengua?\nLes “Jornadas” per als capellans estrangers que viuen entre nosaltres acabaren amb una conferència del cardenal Cañizares, titulada: “Hacia una pastoral de futuro”. En eixa pastoral de futur tindrà cabuda la llengua dels valencians? Té futur el valencià a l’Església, o bé continuarà, com fins ara, arraconat i exclòs de la litúrgia i dels estudis als Seminaris?\n'Es deixaven corrompre per afany de diners' (LA VEU DEL PAÍS VALENCIÀ, 18/02/2016)\nAixí descriu el primer llibre de Samuel (1S 8:3) l’actitud immoral dels dos jutges, Joel i Abies, fills de Samuel. I és que en compte d’imitar el bon exemple de son pare, Samuel, el jutge just, els seus dos fills “no seguien el seu mateix camí”, i com a jutges perversos i corromputs, “acceptaven presents i falsejaven la justícia”. És el que estem veient al País Valencià des de fa mesos. Al País Valencià i també a Catalunya amb els casos Pujol Ferrusola o Millet, a Madrid amb el cas Púnica, a Andalusia amb els Eros, a Mallorca amb el cas Matas...\nAl País Valencià la corrupció s’ha manifestat en els casos Brugal, Emarsa, Canal 9, Cooperació, Terra Mítica, Carlos Fabra, Francisco Martínez, Ivam, Acuamed, Fórmula 1, Gürtel, Nóos, Ciegsa, Cacsa, Avialsa, Ritaleaks o el cas Taula, el més recent.\nSón els regals de rellotges Ròlex, de 18000 euros i Nautilius, de 19000 o els anells d’or blanc de 64 quirats. Són les comissions (3%?) o els xecs d’Avialsa relacionats amb el qui va organitzar les caceres de l’exconseller Serafín Castellano. Són els sobrecostos de milions d’euros en col·legis, les factures falses, els 300000 euros en dinars amb mariscades d’ostres i de llangostins a càrrec dels ciutadans, i hotels a 771 euros en una suit de l’hotel Gallery Art de Florència. Són els regals o els milers d’euros cobrats per comissions en un PAI. Són els condemnats i ja empresonats, Carlos Fabra, que va ser President de la Diputació de Castelló de la Plana, el superconseller Rafael Blasco, o l’exalcalde de Torrevella, Pedro Hernandez Mateo.... És el cas escandalós de nou regidors del PP de l’Ajuntament de València imputats o la Sra. Milagrosa Martínez, expresidenta de les Corts Valencianes, o els exdiputats Vicente Rambla o Ricardo Costa. És el blanqueig de diners, la prevaricació i els suborns i la malversació que afecta a regidors, exregidors, assessors i militants del PP....\nDavant d’aquest escàndol, el Secretari d’Estat del Vaticà, Pietro Parolin, instava recentment l’Església mexicana a “alçar la seua veu contra la corrupció”, que no és sinó la idolatria dels diners. I el papa Francesc deia el dissabte 13 a la basílica de la Mare de Déu de Guadalupe: “El santuari de Déu no són els diners sinó la vida dels seus fills, especialment dels jóvens sense futur i dels ancians oblidats en tants racons”. I el papa, amb valentia, seguia així: “El santuari de Déu són les famílies que necessiten dels mínims necessaris per a poder construir-se i alçar-se. El santuari de Déu és el rostre d’aquells que ixen als nostres camins”. Quants milions espoliats i quantes famílies que no poden arribar a finals de mes i ells amb mariscades i suborns!\nEl dia 13 a la catedral de la ciutat de Mèxic, el papa demanava als bisbes mexicans que tingueren “coratge profètic” per acabar amb el narcotràfic i amb la corrupció. I els recordava (també hi havia present el cardenal Cañizares que acompanya el papa en aquest viatge), que a l’Església, (que no necessita prínceps sinó testimonis del Senyor) no hem de tindre “por a la transparència”. Encara, un dia després, el 14, a Ecatepec, el papa denunciava una pràctica ben freqüent entre molts polítics del País Valencià: “No es pot tindre pa, a base de la suor de l’altre”. I per això Francesc denunciava les “injustícies que atempten directament contra el somni de Déu”. Amb paraules clares, el papa s’escandalitzava d’aquells que “prenen els béns dels altres, que han estat donats a tots, per utilitzar-los només ells”.\nLa corrupció, amb el suborn i el frau, les mentides i la idolatria dels diners, porten els corruptes a la buidor més absoluta i efímera, entre d’altres coses perquè ningú no s’emporta res amb ell, quan el porten al cementeri.\nMalgrat que tant el Deuteronomi com el Levític o els profetes prohibeixen robar, han estat molts els polítics que, d’una manera indecent, han saquejat els béns públics dels valencians per enriquir-se, aprofitant-se i robant als pobres i a les viudes. Aquests són, com diu Jesús, “com sepulcres emblanquinats, que per fora es veuen bonics, però per dins són plens d’ossos”. I Jesús afegia denunciant aquells (i aquests) escribes i fariseus: “Així també vosaltres, per fora sembleu gent de bé als ulls dels hòmens, però per dins sou plens d’hipocresia i de maldat” (Mt 23:27-18)\nMans Unides (LEVANTE-EMV, 14/02/2016)\nAmb el lema: "Planta-li cara a la fam", hui dia 14 se celebra la Campanya de Mans Unides contra la fam, un flagell que assota milions de persones a tot el món.\nL´ONG Mans Unides, vol donar una resposta a les causes i als problemes que provoca la fam al món, degut a una triple causa: els mal ús dels recursos alimentaris i energètics, un sistema econòmic internacionals que privilegia el benefici i exclou els més dèbils i un estil de vida i de consum que augmenta la vulnerabilitat i l´exclusió de les persones més fràgils de la nostra societat. I és que segons l´últim informe d´Oxfam, "les seixanta-dues principals fortunes, acumulen més diners que la meitat de la població mundial, uns 3.500 milions de persones".\nPer a Mans Unides, la solució al problema i a la vergonya de la fam, passa per acompanyar els més pobres i també per reforçar el dret a l´alimentació, contribuir al canvi d´uns sistemes alimentaris més justos i finalment, educar, sobretot els més jóvens, per portar una vida solidària i sostenible.\nEl problema de la fam, que es dóna a àmplies capes de la societat, és més escandalosa encara en els xiquets, més de quaranta milions dels quals necessiten una ajuda d´emergència durant aquest 2016. A més de la situació de pobresa que viuen molts països, la guerra encara augmenta més la fam al nostre món. Així, els refugiats sirians que es troben als països veïns, com Turquia, el Líban, Jordània, l´Iraq i l´Egipte, es troben en una situació de misèria. També estan en situació de risc degut a la falta d´aliments, el Iemen, Nigèria o Sudan del Sud.\nSón milers els xiquets, que desnodrits en ciutat assetjades pels conflictes bèl·lics, amb morts per inanició, que necessiten urgentment ser atesos perquè no acaben morint de fam. Per això l´acció humanitària de Mans Unides és tan important per tal de pal·liar els efectes mortals de la fam.\nA més del problema de la fam, Mans Unides també té entre molts altres projectes humanitaris, el subministrament d´aigua potable a zones desèrtiques, l´escolarització dels xiquets, o la promoció de la dona.\nAquesta cinquanta-setena Campanya de Mans Unides contra la fam, té com a objectiu pal·liar l´escàndol de la malnutrició. Com ha dit el papa Francesc, el flagell de la fam "no pot ser considerat un fenomen normal al que cal acostumar-se, com si formara part del sistema". Amb aquesta Campanya, Mans Unides pretén disminuir la fam al món i reforçar el dret a l´alimentació de les persones més pobres i més vulnerables del planeta. La lluita contra la fam l´hem d´assumir com un deure ètic personal i com una responsabilitat de la societat civil, per tal de garantir el dret a l´alimentació, un dret inherent a la dignitat de tota persona humana.\nCom assenyala Mans Unides, per trobar una solució a l´escàndol de la fam en el nostre món, cal fer quatre sembres. En primer lloc cal sembrar recursos, perquè totes les persones puguen tindre explotacions familiars. En segon lloc cal sembrar capacitats, per tal que els llauradors desenrotllen una agricultura respectuosa amb el medi ambient. En tercer lloc cal sembrar responsabilitat i cooperació entre els Estats, perquè ajudin els països més pobres. I finalment cal sembrar solidaritat, que és, com deia el papa Francesc el 2014 a la FAO, "l´actitud que fa a les persones capaces d´eixir a l´encontre de l´altre".\nAmb bona voluntat i amb solidaritat, entre tots podem acabar amb el flagell de la fam, que mata cada anys milers de persones.\na de febrer 14, 2016 Cap comentari:\nEl papa Francesc a Chiapas (VILAWEB/ONTINYENT, 14/02/2016)\nEn el seu viatge a Mèxic, del 12 al 18 d’aquest mes, papa Francesc anirà dilluns dia 15 a Chipas, d’on en va ser bisbe Samuel Ruiz. Anomenat col·loquialment pels indígenes, ‘Tatic’, Samuel Ruiz García, nascut a la ciutat mexicana de Irapuato el 1924, va ser bisbe de San Cristóbal de las Casas des de 1959 al 2000. El bisbe Ruiz va participar activament en el Concili Vaticà II, va presidir el departament de Missions del CELAM i dins l’Església va ser un dels promotors de l’opció preferencial pels pobres. El bisbe Ruiz defensava que els pobres havien de participar en la presa de decisions a l’interior de l’Església, ja que els pobres eren majoria.\nMèxic, com el País Valencià, no tenia consciència identitària, ja que els indígenes van ser marginats i tractats pels conqueridors com un apèndix molest que calia eliminar. I és que la mirada homogeneïtzadora no va tindre mai en compte les cultures autòctones, que els colonitzadors espanyols van dissoldre. Per defendre la cultura indígena, els bisbes llatinoamericans, reunits a Santo Domingo el 1992, van proclamar amb valentia que Colom no havia dut Déu a bord de la Santa Maria, la Pinta i la Niña, sinó que Déu ja era present en els camins dels hòmens d’aquells països, afirmant també que ‘l’Evangeli ha d’esdevenir cultura’.\nEn el seu servei episcopal a Chiapas, el bisbe Samuel va ser un profeta que treballà per superar les injustícies i les opressions, i per afavorir la presència de les dones en la pastoral. Per això el Govern de Mèxic va pressionar el nunci Prigione en aquests termes: ‘Caldria traure del mig el bisbe de San Cristóbal, per molest’. També els terratinents que veien afectats els seus interessos van pressionar el cardenal Primat de Mèxic per traure de la diòcesi el bisbe Samuel. Enmig d’aquesta pressió contra ‘Tatic’, el cardenal brasiler Evaristo Arns, de Sâo Paulo, va manifestar la seua solidaritat amb el bisbe Samuel, a qui digué: ‘No renuncie, perquè en el continent tots quedaríem debilitats’. I afegí encara: ‘Qui es fica amb vostè es fica contra tots nosaltres’.\nEl bisbe Samuel va defendre l’opció pels pobres abans que fóra proclamada pels bisbes llatinoamericans reunits a l’Assemblea de Puebla el 1979, ja que ‘si l’Església no és Església dels pobres [com defensa també el papa Francesc] no és l’Església de Déu’. Uns anys abans, en el Concili, el papa Pau VI havia afirmat: ‘Hem de tractar l’opció dels pobres. No és un tema del Concili, és el tema del Concili’. I és que si l’Església no fa una opció preferencial pels pobres, els cristians no tenim cap resposta per a les altres qüestions que afecten la Humanitat. El bisbe Samuel lluità contra un sistema que concentrava la riquesa en mans d’un xicotet grup, desposseint la majoria de la població de les seues possessions legítimes.\nEn la seua lluita per la justícia, el bisbe Samuel va seguir l’exemple de fra Bartolomé de las Casas, qui segles abans havia rebutjat el perdó dels pecats als qui, prèviament, no hagueren alliberat els esclaus indis. A més, el bisbe Samuel va contribuir a portar la pau a la regió de Chiapas, ja que després de l’alçament de l’Exèrcit Zapatista d’Alliberament Nacional, Ruiz es va convertir en un mediador en el conflicte entre els zapatistes i el govern mexicà.\nEl bisbe Samuel Ruiz va afavorir una reflexió sobre el Regne de Déu, que va permetre d’acostar-se a la fe de les comunitats indígenes, cosa que implicava una acció per instaurar la justícia i la fraternitat. El bisbe Samuel Ruiz va ser un profeta. Un home que es va ‘convertir’, ja que va comprendre que la primera acció de l’Església ha de ser acostar-se a l’home i veure què cal fer per ajudar-lo. El bisbe Samuel va comprendre, a la llum de l’Evangeli, que la prioritat de l’Església és ser al costat de l’home esclafat, per traure’l de l’opressió i ajudar-lo a superar les injustícies.\nLa Província Eclesiàstica Valentina (VILAWEB/ONTINYENT, 10/02/2016)\nDilluns passat es van reunir al Palau Arquebisbal de València els bisbes de la Província Eclesiàstica Valentina, que comprèn les diòcesis de València, Sogorb-Castelló i Oriola-Alacant, i les tres de les Illes Balears. En les diverses reunions que han tingut els bisbes d’aquests bisbats, mai (que s’haja sabut) han tractat el tema de la nostra llengua a l’Església. Els bisbes de la Província Eclesiàstica Valentina haurien d’imitar la ‘conversió’ del bisbe Samuel Ruiz a Chiapas.\nQuan Samuel Ruiz arribà a Chiapas el 1959 com a nou bisbe, es trobà que la diòcesi de San Cristóbal de las Casas tenia un milió i mig d’habitants, dels quals el 79% eren indígenes. Samuel Ruiz arribà a Chiapas amb una mentalitat ‘conqueridora’ i per això pensà d’ensenyar espanyol als habitants d’aquesta zona, perquè ell pensava la manera d’evangelitzar Chiapas, que tenia com a mínim cinc llengües derivades de l’antiga llengua maia. Samuel Ruiz descobrí que els seus predecessors en l’episcopat també havien intentat (amb poc èxit) d’ensenyar l’espanyol a aquella gent. I és que sovint l’acció missionera havia provocat la destrucció de les cultures indígenes, que havien estat esclafades fins i tot des del punt de vista eclesial. El bisbe Samuel reconegué que al principi el seu encontre amb les llengües indígenes va ser un xoc: ‘Jo veia les llengües indígenes com un obstacle per a l’evangelització’. Després va comprendre que ‘quan vas a un país, no pots exigir, per comunicar-te, que la gent del lloc parle la teua llengua. Vaig comprendre que era més senzill que els agents de pastoral aprengueren les llengües dels llocs on treballaven, en compte de pretendre que la comunitat sencera aprenguera la llengua espanyola’.\nEl Concili Vaticà II, amb el Decret Ad Gentes, va fer que el bisbe Samuel entenguera el món indígena d’una manera diferent, no assimilant la gent a la cultura espanyola, sinó respectant i valorant la dignitat d’aquestes cultures. En compte d’imposar la cultura Occidental com a únic mitjà d’expressió de la fe, el bisbe Samuel s’adonà que calia respectar la identitat cultural de cada poble, realitat que encara no han comprès els bisbes del País Valencià. El bisbe Samuel descobrí que per a viure la fe no calia renegar de la pròpia identitat i empeltar el cristianisme al si d’una cultura estrangera, ja que el Concili va defendre que totes les cultures són el receptacle d’una presència reveladora i salvadora de Déu. Per això el bisbe Samuel va canviar d’actitud, i de dominador, va passar a tindre una gran sensibilitat per la condició indígena, defensant la presència de les seues llengües.\nEl canvi que va experimentar el bisbe Samuel pel que fa a la defensa de les cultures indígenes es veu en una anècdota que contava ell mateix: ‘Un dia vaig anar a una comunitat de Bachajon i em vaig esforçar a parlar amb dues germanes indígenes. En veure l’enorme dificultat que tenia per dir algunes paraules senzilles en el seu idioma, les dues dones es deien l’una a l’altra: “Aquest pobre bisbe no sap parlar”’. Va ser aleshores quan el catequista va dir al bisbe: ‘Benvolgut bisbe, no he fet jo un gran esforç per vindre a tu i aprendre a parlar en la teua llengua? Per què no fas tu un esforç per vindre cap a mi, i aprens una miqueta de la meua llengua?’. Així, els missioners van començar a aprendre les llegües indígenes, per tal de practicar una evangelització adaptada a la cultura, i per això la diòcesi de San Cristóbal va fer un catecisme en tzeltal i afavorí la traducció de la Bíblia a les llengües indígenes.\nEn el número 129 de la revista Cresol, de novembre-desembre de l’any passat, el cardenal Cañizares manifestava que ‘me siento comprometido con la lengua de los valencianos, como con todas las lenguas en la liturgia’, i recordava que el Vaticà II va recomanar l’ús de les llengües vernacles a l’Església. Per això el cardenal Cañizares afegia: ‘En cuanto a la lengua valenciana en la liturgia no sólo no me opongo, sino que la favorezo en las ocasiones en las que se actúa conforme a la comunión eclesial’. Però el cardenal feia notar que ‘tenemos entre nosotros un handicap: ¿qué valenciano? Porque también aquí hay diversidad de expresiones de la lengua valenciana’. Curiosament, cap bisbe del món hispànic no es pregunta pel que fa a les traduccions litúrgiques ¿qué castellano? I això que hi ha notables diferències entre el castellà de Santiago de Xile, el de Burgos, el de Buenos Aires i el de Màlaga. Per què en el cas del valencià sí que veuen problemes per no introduir la nostra llengua a l’Església i no en el cas del castellà?\nPense que l’actitud del bisbe Samuel Ruiz pel que fa a la llengua i a la cultura del poble, pot ser un exemple que anime els bisbes valencians a no continuar donant l’esquena al valencià, ni a marginar-lo més. Amén.\nLa província eclesàstica valentina i el valencià (Diario Información, 11/02/2016)\nEl passat dia 8 es van reunir al Palau Arquebisbal de València els bisbes de la Província Eclesiàstica Valentina, que comprèn les diòcesis de València, Sogorb-Castelló i Oriola-Alacant, i les tres de les Illes Balears. En les diverses reunions que han tingut els bisbes d'aquests bisbats, mai (que s'haja sabut) han tractat el tema de la nostra llengua a l'Església. Per això els bisbes de la Província Eclesiàstica Valentina haurien d'imitar la «conversió» del bisbe Samuel Ruiz a Chiapas.\nQuan Samuel Ruiz arribà a Chiapas el 1959 com a nou bisbe, es trobà que la diòcesi de San Cristóbal de las Casas tenia un milió i mig d'habitants, dels quals el 79% eren indígenes. Samuel Ruiz arribà a Chiapas amb una mentalitat «conqueridora» i per això pensà ensenyar l'espanyol als habitants d'aquesta zona, per evangelitzar Chiapas, que tenia com a mínim cinc llengües derivades de l'antiga llengua maia. Samuel Ruiz descobrí que els seus predecessors en l'episcopat també havien intentat (amb poc èxit) ensenyar l'espanyol a aquella gent. I és que sovint l'acció missionera havia provocat la destrucció de les cultures indígenes, que havien estat esclafades, fins i tot des del punt de vista eclesial. El bisbe Samuel reconegué que al principi el seu encontre amb les llengües indígenes va ser un xoc: «Jo veia les llengües indígenes com un obstacle per a l'evangelització». Després va comprendre que «quan vas a un país, no pots exigir, per comunicar-te, que la gent del lloc parle la teua llengua. Vaig comprendre que era més senzill que els agents de pastoral aprengueren les llengües dels llocs on treballaven, en compte de pretendre que la comunitat sencera aprenguera la llengua espanyola».\nEl Concili Vaticà II, amb el Decret «Ad Gentes», va fer que el bisbe Samuel entenguera el món indígena d'una manera diferent, no assimilant la gent a la cultura espanyola, sinó respectant i valorant la dignitat d'aquestes cultures. En compte d'imposar la cultura Occidental com a únic mitjà d'expressió de la fe, el bisbe Samuel va vore que calia respectar la identitat cultural de cada poble, realitat que encara no han comprès els bisbes del País Valencià. El bisbe Samuel descobrí que per a viure la fe, no calia renegar de la pròpia identitat i empeltar el cristianisme al si d'una cultura estrangera, ja que el Concili va defendre que totes les cultures són el receptacle d'una presència reveladora i salvadora deDéu. Per això el bisbe Samuel va canviar d'actitud, i de dominador, va passar a tindre una gran sensibilitat per la condició indígena, defensant la presència de les seues llengües.\nEl canvi que va experimentar el bisbe Samuel pel que fa a la defensa de les cultures indígenes, es veu en una anècdota que contava ell mateix: «Un dia vaig anar a una comunitat de Bachajon i em vaig esforçar a parlar amb dues germanes indígenes. En vore l'enorme dificultat que tenia per dir algunes paraules senzilles en el seu idioma, les dues dones es deien l'una a l'altra: Aquest pobre bisbe no sap parlar». Va ser aleshores quan el catequista li va dir al bisbe: «Benvolgut bisbe, ¿no he fet jo un gran esforç per vindre a tu i aprendre a parlar en la teua llengua? ¿Per què no fas tu un esforç per vindre cap a mi, i aprens una miqueta de la meua llengua?». Així, els missioners van començar a aprendre les llegües indígenes, per tal de practicar una evangelització adaptada a la cultura i per això la diòcesi de San Cristóbal va fer un catecisme en tzeltal i afavorí la traducció de la Bíblia a les llengües indígenes.\nEn el número 129 de la revista Cresol, el cardenal Cañizares manifestava que «me siento comprometido con la lengua de los valencianos, como con todas las lenguas en la liturgia», i recordava que el Vaticà II recomanà l'ús de les llengües vernacles a l'Església. Per això el cardenal Cañizares afegia: «En cuanto a la lengua valenciana en la liturgia no sólo no me opongo, sino que la favorezo en las ocasiones en las que se actúa conforme a la comunión eclesial». Però el cardenal feia notar que «tenemos entre nosotros un handicap: ¿qué valenciano? Porque también aquí hay diversidad de expresiones de la lengua valenciana». Curiosament, cap bisbe hispanoparlant no es pregunta pel que fa a les traduccions litúrgiques ¿qué castellano? I això que hi ha notables diferències entre el castellà de Santiago de Xile i el de Burgos, o el de Buenos Aires i el de Màlaga. ¿Per què en el cas del valencià veuen problemes per no introduir la nostra llengua a l'Església i no en el castellà?\nPense que l'actitud del bisbe Samuel Ruiz pel que fa a la llengua i a la cultura del poble, pot ser un exemple que anime els bisbes valencians a no continuar donant l'esquena al valencià, ni a marginar-lo més. Amén.\nLa Quaresma (Diari de Girona, 10/02/2016)\nAvui Dimecres de Cendra els cristians comencem el temps litúrgic de la Quaresma, un camí que esdevé un pelegrinatge de quaranta dies i que ens portarà fins a la gran festa de la Pasqua. En aquest Any Sant de la Misericòrdia, el papa Francesc ens ha adreçat a tots els cristians un missatge amb motiu de la Quaresma per tal de viure aquest temps de gràcia «amb una més gran intensitat, com un moment fort per celebrar i experimentar la misericòrdia de Déu». En aquest itinerari quaresmal, el papa ens proposa redescobrir «la primacia de l'escolta orant de la Paraula de Déu», per tal de comprendre «l'aliança de Déu amb els homes», que no és sinó «una història de Misericòrdia, revelada al llarg de la història de l'aliança entre Déu i el seu poble d'Israel». Aquesta escolta orant de la Paraula de Déu, una Paraula pregada, meditada i rumiada, ens ha de fer entrar en sintonia amb el gran amor que Déu vessa sobre nosaltres.\nEl papa Francesc ens recorda un fet cabdal per a la nostra fe, i és que «Déu es mostra sempre ric en misericòrdia», com ho testimonien els Psalms, els Evangelis, les Cartes de Sant Pau o els profetes. De fet va ser la «il·limitada misericòrdia de Déu» que es va vessar en Jesús de Natzaret, «fins al punt que va fer d'ell, la Misericòrdia encarnada». El papa en aquest missatge amb motiu de la Quaresma també ens vol recordar que «la Misericòrdia ocupa un lloc central i fonamental en l'anunci del Regne», ja que «expressa el comportament de Déu cap al pecador», per oferir-li que pugui experimentar «un amor fidel».\nViure la misericòrdia en aquest temps de Quaresma és viure les obres de misericòrdia, «que ens recorden que la nostra fe es tradueix en gestos concrets i quotidians, destinats a ajudar el proïsme». Per això, en sintonia amb el capítol vint-i-cinc de l'Evangeli de Sant Mateu, el papa ens encoratja a viure aquestes obres de misericòrdia, ja que és en el pobre, on «la carn de Crist és fa visible, perquè el reconeguem i l'assistim». És el que ha dit també el bisbe Francesc, de Girona, quan ens ha animat a «obrir els nostres ulls per veure les misèries del món, les ferides de tants germans i germanes privats de dignitat i escoltar el seu crit d'auxili».\nEn aquest missatge sobre la Quaresma, el papa ens recorda la figura del pobre Llàtzer (Lc 16:19-31), ignorat pel ric que tenia al seu costat, per tal de fer-nos vore com els pobres ens són imatge de Crist. I com la indiferència del ric ens mostra la idolatria dels diners, que porten a ignorar els qui sofreixen. Per això la Quaresma és un temps favorable per «sortir de la nostra alienació existencial, gràcies a la Paraula de Déu i a les obres de misericòrdia» i així, ajudar tots aquells que passen necessitat. El papa ens crida a fer nostres les obres de misericòrdia anomenades corporals (donar menjar i beure als famolencs, vestir els despullats, acollir els immigrants i els refugiats, visitar els malalts, socórrer els presos i enterrar els morts) i també les espirituals, com ensenyar el qui no sap, aconsellar bé, corregir els qui està en l'error, perdonar les ofenses, consolar els tristos, sofrir les debilitats dels altres i pregar per tothom.\nNomés fa uns dies, el papa ens animava a ser «cristòfors», és a dir, portadors i deixe?bles de Crist, per fer present en el nostre món la misericòrdia de Déu. I per això mateix, avui a Roma, el papa enviarà a ca?da diòcesi missioners de la Misericòrdia, perquè siguin «signes, de com el Pare acull tots els qui estan a la recerca del seu perdó». Entre els missioners de la Misericòrdia n'hi ha tres del bisbat de Girona, els mossens Joan Baburés, Josep Puig i Joan Planelles, que esdevindran «anunciadors de l'alegria del perdó».\nLa Quaresma d'aquest Any Jubilar ens ha de servir, com diu el papa Sant Climent de Roma, per «implorar la misericòrdia divina, perquè practiquem sense defecte la caritat».\nL’Eucologi de mossèn Vicent Sorribes (LA VEU DEL PAÍS VALENCIÀ, 10/02/2016)\nEn aquest 2016 s’acompleixen 65 anys de la publicació de l’Eucologi Valencià de mossèn Vicent Sorribes, prevere valencià que es va avançar més de deu anys a la decisió del Vaticà II sobre les llengües vernacles a l’Església.\nVa ser la Constitució Dogmàtica Sacrosanctum Concilium, votada i aprovada pels Pares Conciliars el 22 de novembre de 1963 (amb un resultat de 2159 placet o vots afirmatius, 19 non placet o negatius i un vot nul) que va afavorir la celebració de l’Eucaristia en les llengües vernacles, una recomanació que s’ha anat aplicant a tots els països llevat del País Valencià. El vot solemne d’aquesta Constitució, en presència del papa Pau VI, el 4 de desembre del mateix any, va permetre que la Sacrosanctum Concilium entrara en vigor el 16 d febrer de 1964.\nSi amb la Sacrosanctum Concilium s’admetien les llengües vernacles en la celebració de la litúrgia, ja uns anys abans, mossèn Vicent Sorribes Gramatge, rector de Rocafort, s’avançà a aquesta novetat que després proclamaria i consagraria el Vaticà II. I és que el 1951 (aquest any 2016 en fa seixanta-cinc) eixia publicat el seu “Eucologi Valencià. Recull de pregàries litúrgiques en Llengua Valenciana”, amb un pròleg de l’arquebisbe “En Marcel·lí Olaechea Loizaga”. Publicat per Editorial Lletres Valencianes, l’Eucologi de mossèn Vicent Sorribes contenia, a més de les pregàries litúrgiques, el “Missal Romà amb el Ritual de la Diòcesi”.\nEn el pròleg de l’Eucologi, l’arquebisbe de València expressava la seua “benedicció i l’aplaudiment més afectuosos per a l’estimat Senyor Rector de Rocafort, Mossén Vicent Sorribes Gramatge, autor d’este Eucologi, que tant i tant de bé ha de fer entre els fidels de València”. L’arquebisbe felicitava mossèn Sorribes “per l’encert que ha precedit la seua elegant i artística presentació”, i també pel fet que “esta Obra posa a mans dels nostres amadíssims fills, i escrit en la dolça llengua valenciana, un compendi molt encertat de les oracions del cristià i un extret del millor de tots els llibres de pietat: el Missal”.\nL’Eucologi’ de mossèn Sorribes pretenia, com deia l’arquebisbe Olaechea, que els fidels pogueren “seguir el Sacerdot en la celebració del Sant Sacrifici”. Així els qui anaven a missa no haurien d’assistir “solament com a oients”, sinó que, com deia l’arquebisbe, “Sou concelebrants, oferint amb el Sacerdot, el Sacrifici Diví”. Per això l’arquebisbe exhortava a no limitar-se a “oir Missa”, i per això, afegia: “No aneu a oir-la, sinó a celebrar-la, a dir-la amb Jesucrist i amb el seu ministre de l’Altar”. L’arquebisbe Olaechea acabava les seues paraules desitjant que “este Eucologi vos ajude eficaçment i per a tots vosaltres siga gratíssim, sobre tot per als qui assaboriu les belleses de la llengua del gran Fill i Patró de València Sant Vicent Ferrer”.\nMossèn Vicent Sorribes\nEl primer fruit del I Congrés Litúrgic de Montserrat va ser, el mateix any de la seua celebració, el 1915, l’edició de l’Eucologi de mossèn Lluís Carreras, una obra que tenia per objectiu facilitar als fidels, i fer més entenedora i més participativa la litúrgia, que en aquell temps se celebrava en llatí. Amb el temps, segurament, mossèn Sorribes coneixeria l’Eucologi de mossèn Carreras, i amb voluntat també d’ajudar els laics cristians valencians a viure la litúrgia en la nostra llengua, el rector de Rocafort treballà en l’edició del seuEucologi.\nEn el Pòrtic de presentació de l’Eucològic, mossèn Vicent Sorribes explicava que aquesta obra, “malgrat la meua oposició, filla del mesurament de la meua manca de forces”, era fruit “d’una amigable coacció”, per tal que “em decidís a escriure quelcom en valencià”. Tot i l’existència d’altres llibres per a pregar, mossèn Sorribes justificava l’edició de l’Eucologi, pel que “no n’hi ha, al menys que jo sàpia, cap per a pregar en valencià, i això també és digne d’una reparació”. Mossèn Sorribes es lamentava així de l’absència d’un missal en valencià: “Què fa hom ací, en favor de la pietat valenciana? Gairebé no-res”. Per això afegia: “¿No et sembla que convé demostrar que la nostra llengua servix per a tot?”. I justificava aquesta obra així: “Germans: Com veeu, és per Déu, per la Mare, per València, per la Pàtria que treballe”.\nTextos de mossèn Vicent Sorribes\nL’Eucologi de mossèn Sorribes, amb 723 pàgines, inclou en un primer bloc les oracions més bàsiques del cristià, com el Parenostre i l’Avemaria, el Credo, la Salve, els Manaments de la Llei de Déu i de l’Església, les Benaurances, les Virtuts Teologals i Cardinals o les Obres de misericòrdia.\nEn un segon bloc hi ha les oracions litúrgiques, com l’Àngelus i el Regina coeli, les oració de Sant Bernat a la Mare de Déu, a l’Àngel de la Guarda i a Sant Josep, el Te Deum, els Salms Miserere i De Profundis.\nEl tercer bloc conté el Sant Rosari, la Felicitació Sabatina, les Cinc Visites als Monuments, el Primer divendres de mes o els Set Dolors de la Verge, entre d’altres.\nEl quart bloc és el Missal Romà, amb els diumenges d’Advent, Nadal, Epifania i Quaresma, amb l’Ordinari de la Missa, i els diumenges del Temps Pasqual i els de després de Pentecosta.\nUn altre bloc és el de les festes del Santoral i les diverses Misses de Difunts.\nDesprés hi ha el Ritual del Bateig de la Comunió per Viàtic, l’Extremaunció i el Casament.\nHi ha també un Himnari Musical amb la Missa d’Angelis, el Pange lingua, Adeste fidelis, o cants com Oh flor de Dijous Sant o diversos Goigs i Himnes.\nTambé hi ha un Himnari Litúrgic amb l’Ave Maris Stella, l’Stabat Mater, Vexilla Regis, Lauda Sion Salvatorem, el Magníficat o el Veni Creator.\nFinalment hi ha un Himnari Religiós amb l’Oració a la Mare de Déu, de Corella, el Sonet a Crist Crucificat, les Benediccions d’abans i de després de menjar, l’Himne a la Patrona de València o l’Himne vicentí.\nEn la conferència de clausura del IV Congrés Litúrgic de Montserrat, el passat 18 d’abril, el bisbe Piero Marini (President del Comitè Pontifici per als Congressos Eucarístics i Mestre de les Celebracions Litúrgiques Pontifícies 1987-2007) destacava la importància de la litúrgia, ja que renova l’Església. El bisbe Marini feia notar com la Sacrosanctum Conciliumva “donar lloc a una reforma que encara no ha acabat”. I això ho sabem prou els valencians, ja que la nostra llengua no ha estat assumida per l’Església Valenciana. Si el papa Pau VI, el 7 de març de 1964 va celebrar la primera missa en la llengua del poble a la parròquia romana de Tots els Sants, ¿com és que les parròquies valencianes encara no utilitzen la llengua del nostre Poble?\nMossèn Vicent Sorribes treballà per una Església Valenciana\nEl bisbe Marini recordava la qüestió de les traduccions litúrgiques, per inculturitzar l’Església en els diversos pobles del món. Unes traduccions que són responsabilitat de les Conferències Episcopals. El bisbe Marini va posar l’exemple de l’Església del nord d’Àfrica durant els primers segles del cristianisme, que va desaparèixer pel fet que els preveres i els bisbes no utilitzaven la llengua del Poble, sinó el llatí. Per això Sant Agustí es lamentava perquè no tenia sacerdots que saberen la llengua dels cristians de l’Àfrica del Nord.\nCom deia el papa Pau VI, “L’esperança és la mirada de l’Església cap al futur. Una Església que no és vella, sinó antiga, però que el temps la rejoveneix. Una Església que no té por d’allò que és nou, i que de les seues arrels fa brotar una nova primavera”. L’Eucologi de mossèn Vicent Sorribes va ser, en un intent per valencianitzar la nostra Església molt abans del Vaticà II, com una nova primavera.\nEn el missatge per al Domund de 2015, el papa Francesc ens convidava al “repte de respectar tots els pobles a partir de les seues pròpies arrels”, així com també a “salvaguardar les valors de les respectives cultures”. I en la canonització de Sant Juníper Serra, el passat mes de setembre, el papa Francesc elogià aquest franciscà mallorquí, “que va saber deixar la seua terra i eixir a l’encontre dels altres, aprenent a respectar els seus costums”.\nEn el seu viatge a Mèxic, quan el pròxim dilluns dia 15 el papa Francesc vaja a Chiapas, celebrarà l’Eucaristia on hi hauran diverses lectures i cants en tres de les llengües dels indígenes, per afirmar així el recolzament del papa a les cultures i als habitants de Chiapas. I mentrestant, els cristians valencians continuarem patint la marginació que l’Església fa del valencià.\n50 anys després de la clausura del Vaticà II i perquè l’Església puga assumir la nostra llengua a la litúrgia, és hora que els quatre bisbes valencians s’esforcen per fer normal a l’Església allò que és normal al carrer, a l’Administració i a l’escola. ¿No és hora que els bisbes valencians, d’una vegada per totes, deixen d’expulsar el valencià dels temples? ¿No és hora ja que els bisbes i els preveres valencians comencen a respectar la cultura i els costums dels valencians? ¿No és hora que Pentecostès i la Sacrosanctum Concilium, siguen una realitat a l’Església Valenciana?\nPer cert, ¿l’Església Valenciana quan farà un homenatge públic a mossèn Vicent Sorribes i al P. Pere Riutort, per la tasca tan important que han fet a favor del valencià a la litúrgia?\n'Sou carn de la nostra carn' (VILAWEB/ONTINYENT, 2...\n'Ser cristià significa fer' (LA VEU DEL PAÍS VALEN...\nEl nou veí del carrer Blanc (VILAWEB/ONTINYENT, 22...\n"Sou carn de la nostra carn" (LEVANTE-EMV, 23/02/2...\n"Volem bisbes catalans" (VILAWEB/ONTINYENT, 21/02/...\n“Jornadas para sacerdotes extranjeros” (SAÓ, GENER...\n'Es deixaven corrompre per afany de diners' (LA VE...\nEl papa Francesc a Chiapas (VILAWEB/ONTINYENT, 14/...\nLa Província Eclesiàstica Valentina (VILAWEB/ONTIN...\nLa província eclesàstica valentina i el valencià (...\nL’Eucologi de mossèn Vicent Sorribes (LA VEU DEL P...\nEl ratolí, la gallina, el porc i la vaca (VILAWEB/...\nMés de 300.000 euros d'indemnització (La Veu del P...\nSant Daniel i Montserrat (Diari de Girona, 05/02/2...\n"Alegreu-vos" (Diari de Girona, 02/02/2016)


Junqueras i Romeva carreguen contra Llarena en el seu recurs d'apel·lació\nL'exvicepresident de la Generalitat i líder d'ERC, Oriol Junqueras, i l'exconseller d'Exteriors i diputat d'ERC al Parlament, Raül Romeva, han presentat aquest dimarts un recurs d'apel·lació davant la sala segona del Tribunal Suprem contra l'ordre de processament dictat pel jutge instructor de la causa de l'1-O, Pablo Llarena.\nAdmès a tràmit el recurs de Junqueras i Sànchez per sortir de presó\nEn l'escrit critiquen les resolucions dictades pel jutge en considerar que en les seves actuacions afirma que la independència no pot defensar-se pacíficament i, segons el parer de las sevas defenses, "demostra una valoració política".\nEn el recurs es defensa que el projecte polític independentista és legal i legítim, i que sempre s'ha defensat de forma pacífica, i es lamenta que l'ordre de processament fa un relat del 20 de setembre i del referèndum de l'1 d'octubre amb una " interpretació totalment esbiaixada".\nVIA POLÍTICA I NO JUDICIAL\nLes defenses dels dos exconsellers plantegen que el conflicte català s'hauria d'abordar per la via política i no la judicial: "Si Espanya té o no una democràcia madura i si els tribunals penals són capaços d'entendre que el conflicte polític ha de ser solucionat per mitjans polítics ".\nEl recurs conté un epígraf amb el títol 'La rebel·lió que s'evapora', on s'al·lega que imputar aquest delicte és indefensable i que "és un sense sentit i causa vergonya" que es contempli en aquesta causa.\nrecurs d'apel·lació junqueras\ndelicte de rebelió


Política de vendes i devolucions | Escola mÓn màgic\nL’Escola mÓn màgic, a través de la Associació Cultural mÓn màgic mitjançant aquest lloc web https://escolamonmagic.com i https://escoladanimaciojuvenil.com, presenta les seues polítiques d’ús dels seus serveis, que han de ser llegides i observades per tots i cadascun dels clients i visitants, per a informació sobre les polítiques de vendes i cancel·lació.\nLLIJA ATENTAMENT AQUESTES POLITIQUES D’ÚS ABANS D’USAR AQUEST SERVEI.\nEn usar el lloc d’Escola mÓn màgic, vosté accepta aquestes polítiques d’ús. Escola mÓn màgic es reserva el dret, a la seua discreció, de canviar, modificar, afegir o suprimir parts dels presents termes en qualsevol moment. El visitant ha de revisar periòdicament si aquests termes han canviat. L’ús continu del lloc web després de la incorporació de canvis als presents termes implicarà l’acceptació d’aquests canvis.\nEn el cas que no acceptara els termes ací descrits, pot Vosté Remetre’ns qualsevol comentari per e-mail a info@escolamonmagic.com, i en qualsevol cas, deixar d’utilitzar la web https://escolamonmagic.com i https://escoladanimaciojuvenil.com\nL’usuari haurà de realitzar la inscripció en el curs interessat a través de la pàgina web emplenant el formulari a aquest efecte en la corresponent pàgina d’inscripció. E lusuari haurà de realitzar el pagament i enviar via email a info@escolamonmagic.com el comprovant del mateix si l’ha realitzat per transferència o bé comunicar el pagament per PAYPAL o TPV Virtual\nL’usuari no estarà formalment inscrit fins que no haja realitzat la inscripció i el pagament d’aquesta. Una vegada realitzat això quedarà confirmada la seua inscripció. Totes les inscripcions que no hagen sigut abonades en un termini de 5 dies a la realització de la mateixa seran anul·lades i perdran la seua reserva de plaça. Si arribat el dia d’inici del curs l’usuari no té formalitzat el pagament, l’usuari no tindrà dret a plaça i per tant el seu dret a assistència en el curs reservat.\nEls pagaments podran realitzar-se mitjançant el nostre TPV virtual usant targetes dèbit/crèdit, PAYPAL, o bé mitjançant ingrés/transferència bancària en la/s compta/s indicades per a tal efecte.\nLes cancel·lacions han d’informar-se per escrit, enviant un email a info@escolamonmagic.com . No s’accepten cancel·lacions informades per cap altra via. En aquest email han de constar totes les dades de la inscripció, incloent: Nom del curs, nom i cognoms de l’alumne, data inscripció i dades de contacte.\nLes taxes de devolució són les següents:\nPer a les cancel·lacions rebudes dins dels 14 dies següents, a comptar des de la compra del curs, se li reintegrarà l’import total abonat, en el termini de 14 dies, des de la seua comunicació de desistiment.\nPer a les cancel·lacions rebudes 15 dies naturals previs al començament del curs es reembossarà el 50% de l’import abonat en el moment de la cancel·lació.\nCancel·lacions amb menys de 15 dies naturals d’anticipació no donarà dret a cap devolució.\nEn cas de cancel·lació del curs per part de l’alumne, una vegada iniciat el mateix, no es reembossarà cap quantitat, en concepte de cancel·lació llevat que s’al·legue per l’alumne causa major\nPolítica de substitució:\nSi la persona inscrita no pot participar en el curs, es podrà substituir per una altra persona. En qualsevol cas, la persona que vaja a assistir en substitució de la inicialment inscrita haurà d’emplenar també la seua inscripció, complir amb els requisits d’admissió del programa i sol·licitar el canvi a info@escolamonmagic.com .\nPolítica de cancel·lació per Escola mÓn màgic:\nEscola mÓn màgic es reserva el dret de posposar o cancel·lar un esdeveniment/curse si no hi ha suficients persones inscrites. En aquests casos, seran reintegrats totalment els pagaments rebuts per inscripcions sense possibilitat expressa de cap altre tipus de compensació.


El secretari general reclama coalicions independentistes i demana evitar "pactes antinatura"\nJordi Sánchez, secretari general de Junts per Catalunya, durant la seva intervenció en el segon Congrés Municipalista del partit celebrat a Reus MAR ROVIRA / ACN\nDissabte, 28 Mai 2022 19:47\nEl secretari general de Junts per Catalunya, Jordi Sànchez, ha afirmat que ERC és el principal adversari en les pròximes eleccions municipals previstes per l'any 2023. Ho ha dit en el segon Congrés Municipalista del partit, que s'ha celebrat aquest dissabte a Reus. En la seva intervenció, Sànchez ha assegurat que Junts té les "millors credencials del bon govern" per guanyar les alcaldies. Tot i aquestes declaracions, el líder de la formació ha sostingut que és "perfectament possible mantenir una lleialtat al govern". També ha demanat que no es facin pactes antinatura i que s'aposti per coalicions independentistes: "No podem tornar a veure municipis on Junts és la primera formació i es queda a l'oposició".\n"El nostre principal rival és paradoxalment el nostre soci de govern a la Generalitat de Catalunya, tinguem molt clar que és perfectament possible mantenir una lleialtat en el govern i estar absolutament determinats a batallar per cada vot, en cada un dels municipis perquè ERC no ens guanyi cap partida a cap ajuntament, municipi i localitat del nostre país", ha afirmat Sànchez. El secretari general de Junts ha posat en valor que el partit té una "bona cartera" de regidors i alcaldes arreu del territori i ha assegurat que no tenen "res" a témer davant dels seus rivals polítics. Per això, ha fet una crida a consolidar el seu projecte en els pròxims comicis municipals.\nAmb tot, Sànchez ha assenyalat que la voluntat de Junts és fer coalicions amb les formacions independentistes i teixir "aliances" per evitar que es repeteixin els casos de les eleccions passades, on la formació va guanyar en municipis on no hi governa per pactes alternatius. "No podrem acceptar que aquells que diuen que formem part del projecte independentista ens robin alcaldies amb majories alienes a la majoria expressades a les urnes, tal com va passar a Figueres, Sant Cugat o Tàrrega, si guanyem haurem de ser capaços de governar, no podem tornar a veure com municipis on Junts ha estat la primera formació es queda a l'oposició per pactes antinatura", ha manifestat.\nAixí mateix, ha demanat als militants i candidats que deixin les seves "vanitats" i reforcin les candidatures a cada població. "Amb la nova direcció, amb una llista conjunta, perquè des d'aquesta capacitat d'entesa podrem fer front als reptes que tenim", ha afegit. "Hem de remar tots en la mateixa direcció per aconseguir ser la primera força en la majoria dels municipis en les eleccions de l'any vinent", ha insistit Sànchez.\nEn el segon Congrés Municipalista, també hi ha intervingut el vicepresident del partit, Jordi Turull, que es convertirà en el nou secretari general en el proper congrés, previst pel pròxim 4 de juny a Argelers. Turull ha demanat als candidats a les alcaldies que escoltin el "batec" de la gent per poder resoldre els seus problemes i preocupacions i també que "afinin" la brúixola per culminar el mandat de l'1 d'Octubre. "Hi ha molts partits que només estan pendents de la calculadora, crec que el repte que tenim a Junts és afinar molt bé la brúixola perquè es vegi que és un partit que pateix per la gent d'aquest país i un partit amb una actitud d'equip", ha destacat Turull.\nEn el congrés, també hi ha participat la presidenta del Parlament de Catalunya, Laura Borràs, que ha defensat que Junts és una formació diversa, un fet que, diu, dificulta la seva gestió. "La complexitat requereix molta generositat i tenim la voluntat de sumar per tirar endavant tot junts, amb aquest esperit vam presentar la candidatura unitària per mostrar tota la força que té aquest partit", ha abundat. Per aquest motiu, ha demanat afrontar les primàries amb "generositat" i evitar caure en la divisió dels vençuts i guanyadors.\n"Defensem la llengua amb dents i ungles"\nDurant el seu discurs, Borràs també s'ha referit a l'acord pel català a l'escola i ha assegurat que no es tractarà d'una fotografia dels quatre partits, sinó que han treballat per aconseguir un major consens amb les entitats i comunitat educativa. "Junts va néixer per promoure i defensar la llengua catalana. Ningú pot dubtar que la defensem amb dents i ungles", ha sentenciat.


Com editar humitat - Notícies - Hangzhou Rebón Armaris Co, Ltd\nEn primer lloc, vam triar l'armari del bany no només pot mirar l'aspecte i la forma del producte, el gabinet de bany a l'interior i l'esquena també han de prestar atenció. La superfície del moble de bany està recobert amb un recobriment especial resistent a l'aigua, si les esquitxades d'aigua és molt fàcil de netejar. Però el moble de bany a la part posterior i l'aigua que esquitxa interna no és fàcil d'esborrar, i també pot corroir el material. Una gran quantitat de fabricants de bany del gabinet va a fer algun tipus de tractament d'aigua a la part posterior de l'armari del bany, amb aquesta protecció és millor.\nEn segon lloc, per mantenir l'aire en la cambra de bany. Independentment de quin tipus de material està fet moble de bany, per un llarg temps en un ambient humit s'erosionen inevitablement. Fins i tot si la marca moble de bany és bo, de bona qualitat, en general cal prestar més atenció a netejar. Voleu per allargar la vida útil del moble de bany, per mantenir la circulació d'aire i bany sec.\nEn tercer lloc, la mida i la forma del moble de bany. Comprar moble de bany per combinar la grandària del nostre propi espai de bany, estil de decoració, i després determinar la compra. espai reservat raonable, no només per al nostre bany diari per aportar comoditat, sinó també en l'espai de bany d'altres subministraments també és bo.\nUn parell de: Manteniment de la cabina\nSegüent: Alumini lleuger o està afavorida Indústria d'alumini nou punt de creixement\nTipus comuns dels gabinets\nEls avantatges dels gabinets d'alumini\nSeleccioneu Instal·lar Edita\nGabinet de bany Manteniment Coneixe...


La Cursa de la Dona s'organitzarà el 12 de març - Diari de Santa Coloma\nL’edició de la ‘Cursa de la Dona’ 2022 ja té nova data, recorregut i informació. L’organització d’aquest any es desenvoluparà durant el vespre del proper dissabte 12 de març a les 20:00h.\nUna prova puntuable a la Lliga Running Virtual CEBNord i que compta amb el suport de l’Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet a través de la CIBA i el Club Running Vigia com a principals impulsors.\nLa ‘Cursa de la Dona’ tornarà a ser un esdeveniment de referència gràcies a la col·laboració de moltes entitats i patrocinadors que faran possible es pugui viure aquesta cursa nocturna de 5km de distància i gaudir de l’esport i l’activitat física envoltat de la millor companyia.\nLa inscripció té un preu de 8 euros i serà de caràcter solidari. La recaptació es destinarà a l’entitat Metges del Món per poder seguir desenvolupant els seus projectes i programes socials que ajuden a centenars de persones necessitades. També s’inclou l’obsequi d’una samarreta.\nArticle següentSebas Corso buscará campeonar con Argentina en la Copa América


Gent Normal: EL KUR S'ESTRENA A BANYOLES\nEL KUR S'ESTRENA A BANYOLES\nSegur que coneixen la darrera tendència a la majoria de tinglados que se celebren en aquest país. Passa a tots els concerts, podríem ser vostè i jo colpejant arítmicament un ukelele sense cap tipus de pretensió, és igual. O aquella exposició de fotos del Nepal del col·lega compromès a la qual aniran tres persones, la mare, la xicota i el company de pis (si no fan Masterchef a la tele, llavors en seran dues). Qualsevol mandanga que et colin com a cultura té al cartellet un logo, més gran o més petit, d'una de les dues empreses de cervesa líders del país. Per això, el dia que t'arriba la promo d'un festival amb -més o menys- cara i ulls sense cap tipus de publicitat o patrocini, és per anar al badulaque de sota de casa i destapar una ampolla de cava Jaume Creixell. Acte seguit, comprar l'entrada perquè saps que, toqui qui toqui, mereixen una visita. El festival és el KUR de Banyoles, una espècie de Funhouse (l'enyorat festival que muntaven els Nisei al Maresme) fet per i per a amics el proper 23 d'agost.\nPerò aquesta bona gent (de nom Anna, Martí, Júlia, Clàudia i Núria, tal com expliquen al correu) ho obren al món per a joia general. La clau és no prendre's això com un festival de música com als quals assisteixen normalment, de fet és tot el contrari, és un concert que s'allargarà tot el dia, amb una organització absolutament amateur i sense cap tipus de pretensió econòmica. Imaginin un dinar amb els col·legues que se'ls allarga de matinada? Doncs una cosa semblant però amb música en directe i en un indret quasi paradisíac, Can Serrallonga de Banyoles, una masia a tocar de la capital del Pla de l'Estany on -atenció- hi domen cavalls (oju on entren a partir de certes hores amb la taja). A partir de les 12 h del matí hi haurà vermut, paella popular, piscina, concerts i gresca en general fins a la matinada.\nGrups que hi tocaran: el twee pop dels Sam & Cooke, grup caríssim de veure on militen la Rosa de Son Bou i en Quique Ramos, col·laborador habitual d'aquesta casa. El grup més efímer de la ciutat només es reuneix per actuar en ocasions especialíssimes que organitzin els seus amics. Val la pena només per veure el Quique a la bateria dret i amb cara de felicitat. Les Santa Rita, que darrerament tenen molts concerts, encara presentant el seu primer disc i més contentes que un gínjol després que un tribunal legitimés el seu nom original (que unes trepes els volien robar per tota la cara). Uns altres militants d'Aloud, els IEPI, toquen al costat de casa i faran espantar els ponis amb el seu sorollaco. Que no es preocupi la fauna eqüestre banyolina, també hi actuen els The Seihos, dels que fa ja un bon temps que no tenim novetats en forma de noves cançons, pel que imaginem que encara faran aquell pop saltiron i tropicalero amb ànima british. Després de tantes cursives i adjectius que et fa semblar que tens alguna remota idea del que estàs parlant, anem amb Rombo, grup de noies habituals de la nit barcelonina que acaben de gravar disc de debut amb en David de Beef i que, per tant, escoltarem aviat les seves cançons més enllà d'un tema al bandcamp que – atenció- val 7 euros descarregar-se. Per tancar uns dels sospitosos habituals, els amigots de vàlius, presentant segon disc i seguint amb l'extensa gira de concerts que els està portant per més llocs de Catalunya que l'Espinàs.\nNenis, amics del techno, fuckers i d'altres espècies humanes, els recomanem que vagin a aquest festival. Per fer-ho han de comprar l'entrada anticipada -10 euros-, que inclou vermut, paella i concerts en aquest compte corrent (ES64 1491 0001 2521 1763 2626) abans del 15 d'agost. No oblidin posar el nom al concepte de la transferència.\nFotografia de portada: Kur\nPublicado por JG a les 16:28\nEtiquetes: Banyoles, festivals 2014, IEPI, kur, música, Rombo, Sam and Cooke, Santa Rita, the seihos, Vàlius


Què vincula cigonyes, Hispano Suiza, Montserrat Caballé i ampolles de cava rosat? - Gestió d'esdeveniments\nEntrevista a Oriol Aguilà director del Festival Castell de Peralada\nCom a clausura d’un dels festivals més importants de la temporada d’estiu de les costes catalanes volem fer una il·lustració del Festival Internacional de Música Castell de Peralada que durant els mesos de juny, juliol i agost cultiva l’entorn amb musica i dansa.\nEncara que Peralada és un petit poble entre Figueres i la Costa Blava té un dels castells més importants de la temporada d’estiu a Catalunya. El 1923 va ser comprat per Miguel Mateu, fill d’un dels fundadors de la companyia de cotxes i motors Hispano Suiza (els seus motors funcionaven en la majoria dels avions de les forces aèries franceses i britàniques durant la Primera Guerra Mundial). La família va ampliar els seus interessos i ho va fer en les arts i la cultura així com en empreses vinícoles creant la marca coneguda com a Per(e)lada, identificada per a la seva bombolla rosa molt estimada per Salvador Dalí. D’aquest vincle i l’admiració per a les arts i la cultura de la mà de la família i Montserrat Caballé en va sorgir el Festival Internacional de Música Castell de Peralada, entès com a aparador per a l’òpera a l’aire lliure. Actualment amb una trajectòria de més de trenta edicions.\nDurant aquest temps, el festival ha desenvolupat un enfocament distintiu propi. L’òpera té lloc en un auditori construït al recinte i varia entre produccions completes, escenografies i concerts. Alguns són de producció pròpia, altres són coproduccions. També s’ha donat molta importància a la formació per a joves talents i tal hi com diu Oriol Aguilà “sempre ens hem vist com un festival de veus”.\nEncara que hi ha hagut un parell de canvis en l’estructura organitzativa del festival, la continuïtat està garantida, ja que la família segueix optant per donar visibilitat a la cultura des d’una ubicació excepcional. Aquesta continuïtat també la donen la trentena de cigonyes que habiten la finca del castell, animal que per motius aliens va ser la mascota dels magnífics cotxes Hispano Suiza de la dècada dels anys trenta. Animals alats que segons Oriol, “són crítics, però sobretot aplaudeixen la música”.\nUs convidem a consultar l’entrevista a Oriol Aguilà durant la ultima edició del festival en EL9TV http://el9nou.cat/video/entrevista-a-oriol-aguila-director-del-festival-castell-de-peralada/\ngestió esdeveniments culturals\n¿Qué vincula cigüeñas, Hispano Suiza, Montserrat Caballé y botellas de cava rosado? 23 d'agost de 2018


Estanys de Sils Mentre anàvem de hide a hide pel camí que envolta els estanys varem poder veure aquesta cueta blanca que es va parar només el temps just per poder fer-li la foto. Cuereta blanca vulgar ( Motacilla alba )\nDelta del Llobregat Sembla que els hi costa aixecar el vol però en un moment ja son lluny volant cel enllà. Oca vulgar ( Anser anser )\nDelta del Llobregat L'abril de l'any passat vaig poder assistir a un curs de fotografia d'animals que va fer en Jordi Bas . Va ser molt interessant i hi varem aprendre moltes coses. Una de les fotos que va sortir va ser aquesta. Agró roig ( Ardea purpurea )\nAiguamolls de l'Empordà D'aquests pardals n'hi ha per tot arreu, però aquest es va posar bé per poder-lo fotografiar. Pardal comú ( Passer domesticus )\nAiguamolls de l'Empordà Aquestes m'han costat d'identificar, gràcies a l'ajuda de l'amic Sito , que d'ocells en sap molt. Oca egípcia ( Alopochen aegyptiaca )\nAiguamolls de l'Empordà D'aquests corbs en vàrem veure mitja dotzena, la majoria descansant, un pescant i després amb les ales esteses al sol per assecar-se. Corb marí gros ( Phalacrocorax carbo )\nAiguamolls de l'Empordà Aquesta oca s'espolsava l'aigua davant nostre després de submergir el cap sota l'aigua buscant el seu menjar. Oca vulgar ( Anser anser )\nAiguamolls de l'empordà No tot el que varem veure van ser ocells, també es van deixar veure un ramat de Daines. Daina Dama dama (Cervus dama)\nAiguamolls de l'Empordà D'aquests en varem veure un parell Ànec cullerot ( Anas cly peata )\nAiguamolls de l'Empordà Aquesta parella de Xarxets va estar força estona nadant molt a prop del nostre hide. Xarxet comú ( Anas crecca ) mascle Xarxet comú ( Anas crecca ) femella\nAiguamolls de l'Empordà Passejant pels aiguamolls de l'Empordà varem veure una bona varietat d'ocells, ens va fer especial il·lusió aquest blauet ja que està senyalitzat com a rar. Va fer una volada per davant del hide, es va parar just al costat i després va marxar cap un altre lloc. Blauet (Alcedo atthis)\nEstanys de Sils Mentre anàvem de hide a hide pel ...\nDelta del Llobregat Sembla que els hi costa aixec...\nDelta del Llobregat L'abril de l'any passat vaig ...\nAiguamolls de l'Empordà D'aquests pardals n'hi ha...\nAiguamolls de l'Empordà Aquestes m'han costat d'i...\nAiguamolls de l'Empordà D'aquests corbs en vàrem ...\nAiguamolls de l'Empordà Aquesta oca s'espolsava l...\nAiguamolls de l'empordà No tot el que varem veure...\nAiguamolls de l'Empordà D'aquests en varem veure ...\nAiguamolls de l'Empordà Aquesta parella de Xarxets...\nAiguamolls de l'Empordà Passejant pels aigua...


EL CENTRE O L’ATENEU - El Cargol l El setmanari del Penedès l Societat l Política l Economia l Cultura l Vins i Caves l Món casteller l Entrevistes l Esports\n18 Novembre, 2019, 09:44\nEL CENTRE O L’ATENEU\nParlant de “prioritats”, Sr. Alcalde, L’Ateneu o El Centre...?. Vostè va mantenint reunions amb dites societats. El que no ser, es si arriba a algun acord o no. Sigui una u altre, el cert es que Sant Sadurní d’Anoia necessita, li fa falta, urgeix de un espai, local per a poder realitzar, fer, actuacions, col·loquis, representacions, actes de diversos àmbits. !Es urgent, Sr. Ribas¡.\nHi ha pressupost municipal, partides que es poden destinar per actuacions. Subvencions u altres ajuts d’altres institucions. I es de suposar, també, que les mateixes societats, poden fer alguna que altre inversió.\nHem de tenir ja, els sadurninencs/sadurninenques, aquesta “prioritat”, que el començament de l’article li menciono, a fi de no haver d’esperar per una cosa, que es més que necessària i demandada per els nostres veïns/veïnes.


Aquesta història parla del mar. D’éssers marins misteriosos i pirates ferotges. De la Casa Negra de l’Almirall, on es diu que hi viu un monstre. D’un far gris en una illa enganxada pels pèls a terra ferma. És la història de la Llumeta, la filla del faroner, que cada vespre s’enfila seixanta-un graons per encendre el llum, i d’una nit de tempesta en què no li queden mistos i tot va malament. Però, sobretot, és una història sobre ser valent i ser capaç de més del que mai t’hauries pensat. GUANYADOR DEL PREMI LLIBRETER 2021\nWharton, Edith La carta