saragatona: de novembre 2006\nPublicat per miquel a 11:35 p. m. 3 comentaris Enllaços a aquest missatge\nAl menjador de la meva mare hi ha una pissarreta on cada matí es canvia el dia amb un Vileda blau i s’afegeix el sant o la santa corresponent. És una iniciativa tradicional que ara correspon a una noia sud-americana. Veig que avui li ha tocat el torn a sant Ramon Llull. Si no ho arribo a veure m’hagués passat desapercebuda la celebració religiosa. Em pregunto si la noia ha escrit el nom perquè és el primer que figurava en el calendari que ha consultat (avui també és el dia que l’Església dedica a la marededéu de la Medalla Miraculosa –què us sembla Medalla com a nom de noia?- i de sant Basileu, bisbe i màrtir), un calendari de La Caixa de Catalunya, segur, o perquè sent una veritable devoció per Llull. Jo més aviat m’inclino per la segona hipòtesi, pel fet que no només esmenta Llull sinó que l’ha promogut a la categoria de sant abans d’hora –i ja seria hora, que això de beat Llull és poc seriós-.\nDe tant en tant Llull es desanimava, com consta en algun dels seus escrits perquè li semblava que no trobava la comprensió i l’ajuda dels seus contemporanis en les activitats que havia emprès:\nCant de Ramon (estrofa vuitena)\nDubto que hi hagi en l’actualitat cap personatge de llengua catalana de la seva època o immediatament anterior o posterior que susciti tant interès com l’encara beat. El darrer exemple d’interès que conec és la traducció del llatí d’algunes de les seves obres que ha anunciat l’editorial Obrador Edéndum.\nQuè espera Roma per fer-lo sant? No és prou miracle que se’l continuï llegint i editant després de tants segles de la seva mort? No és que la santedat ajudi a augmentar la seva fama, però és a com allò de la Creu de Sant Jordi... I si tants mediocres han arribat al santoral, que és el que tenien que no tingui Llull? Potser li mancava mediocritat?\nP. S. Escrits els paràgrafs circumstancials anteriors, m’assabento a través del Llibreter i de l’Efecte Jauss de l’imminent tancament del Saló de Lectura, el dia 27 de desembre. És veritat que jo ja no trobava les complicitats de la primera etapa –no entraré ara en els motius- i no em sento culpable en confessar algunes desercions i un decantament sobtat i sorprenent cap a De llibres –perfectament compatible, per altra banda-, però aquest final inesperat em deixa orfe d’un dels programes, encara, més estimulants de la televisió que arriba a casa meua. Saló de Lectura, ara i abans, és –era?: no m’ho acabo de creure- un espai d’una dignitat i d’una honradesa més enllà dels rànquings d’audiència, un programa que honora una cadena de televisió. No sé si els dos o tres darrers versos, que ara se’m presenten premonitoris, de l’estrofa de Llull li poden servir d’epitafi, tot i que em sembla que no es tracta d'una manca d'amor per part nostra, ni de les nostres ocasionals infidelitats.\nEl divendres, amb l’encesa de llums –minimalistes, d’un blau fosc, a la Barcelona vella-, va començar la recta llarguíssima que porta a les festes de Nadal. El meu cervell, com si tingués un xip ocult i impacient que l’ajuntament activa al mateix temps que els llums, va començar la seva activitat de participació específica en l’aspecte gastronòmic de les celebracions.\nEl mateix divendres ja passo pel Portal de l’Àngel, on s’han tornat a instal·lar les parades de l’etiquetatge en català (ADEC). La primera, tal com pugem, és de fruites, però m’adono que el que es ven més és caipirinha, aquesta beguda que aviat es convertirà en el beuratge nacional, sobretot entre les classes populars, les de l’Entesa. Més amunt, les dues parades de torrons de l’any passat: Fèlix i Vicens (Vicens aquest any ja no ven turrons sinó torrons). Encara més amunt, una parada nova que desmenteix que totes les anxoves catalanes es manufacturin a l’Escala: aquesta vegada són de Palamós. Quan li pregunto al venedor quina diferència hi ha entre el producte que segons els pots anomenen anxova i el que anomenen seitó, em diu que el peix és el mateix, però que el que ha quedat blanc per l’ús del vinagre s’anomena seitó (el que en castellà soleu demanar als bars com a boquerón). Ho haurem de dir als de l’IEC, que encara no se n’han assabentat.\nEl dissabte, com que el seitó de Palamós m’ha fet enveja i m’he vist capaç d’aconseguir-ne una imitació, compro mig quilo de teleostis clupeïformes de la família dels engràulids a la Concepció i me’ls preparo a casa (ara ja estan a punt). I ja que és dia 25 i, seguint la tradició torroellenca de Santa Caterina, toca menjar torró, m’allargo a Verdú (al xamfrà del passeig de Sant Joan amb Rosselló), on tenen un dels millor xixones que he tastat. Amb el dependent , o l’amo, valencià, parlem del canvi climàtic que sembla que també ha afectat la venda del seu producte. Al capvespre torno a baixar al centre. Passo com cada any per Fargas a encarregar tres torrons de xocolata –cap per a mi-, que recolliré el dia 22 o 23. Encara dins de la botiga, a les 8 i 20 segons hora del “Casio wawe captor”, baixen les persianes metàl·liques i les van apujant a mesura que els clients anem acabant les compres; un dependent vigila a l’exterior les sortides i impedeix les entrades. Com que no és qüestió de marxar sense res, em faig amb una bosseta petita de catànies i amb un altre producte que em crida l’atenció i que espero que em duri fins al divendres. Encara tinc temps d’entrar al Coronel Tapioca i sortir amb una peça per més endavant, potser pel dimecres si els homes del temps l’encerten. Em diuen que de plomes són incapaços de vendre’n.\nMentrestant, davant de la catedral, s’ha reunit un grup força nombrós que reivindica l’ocupació dels espais lliures; a la plaça de Sant Jaume queden encara les i els endarrerits de la convocatòria vespertina contra la violència de gènere.\nBarcelona bull com una olla a pressió que tot ho barreja i ho assimila ràpidament. A curt termini no es preveu que exploti.\nI parlant de menjar, i per acabar, com que no tinc cap llibre ni cap narració curta que es pugui traduir, l’amic Joaquim s’ha encarregat d’escriure en brasiler la recepta de la meva paella en el seu web receitas da catalunha . Joaquim, t’ho agraeixo i em fa il·lusió, però ja saps que te la jugues, que els ortodoxos et protestaran?\nP. S. Encara influït pel post d’ahir, se me n’acut un d’una sola pregunta: concreta tres objectes de qualsevol tipus i modalitat –també valen llibres- que et compraràs aquestes festes i que saps que no necessites gens ni mica, encara que et vulguis convèncer que sí. Començaria jo, però és que ara em costa fer una tria entre tot el que estic preveient. Que tu, no? Va torna-ho a pensar.\nLa Xurri, amiga que coneix la meva disciplina blocaire, em posa un parany del qual sap que no em sabré descabollir, perquè m’ho proposa ella: un meme sobre els menjars -encara que no ben bé-. De totes maneres, ja sabem que una de les prerrogatives dels entrevistats és no fer gaire cas de les preguntes dels entrevistadors i respondre al seu aire, segons allò que els suggereix la pregunta. I si sóc inconcret en el noms dels restaurants, no ho atribuïu a mala voluntat, sinó a falta de memòria.\nRestaurant a la vora de la mar on t’ho has passat millor.\nCom que hi torno cada any, potser hauria de dir que al restaurant Perales, un local situat just al límit dels termes municipals del Perelló i la Cala on pots dinar o sopar just a la vora de l’aigua i tens una vista màgnifica del delta de l’Ebre. En el bloc he deixat més d’una foto del panorama que s’observa. Entenc que no es tracta de parlar del menjar ni del fet que dintre de poc l’aïllament del lloc haurà desaparegut completament.\nI encara un altre, també a la vora de la mar –treure el peu i caure a la sorra de la platja- un restaurant, que ara ja no existeix, on treballava –i dinava i sopava- 15 hores diàries quan tenia 18 o 19 anys, on un italià em va regalar el llibre de Neruda que he fet servir fa dos posts. La jaka el devia conèixer, o no, corria l’any...\nRestaurant on t’han pres el pèl\nNo citaré noms, però si poblacions. En temps remots, en un restaurant de Santa Coloma de Cervelló, on em van treure un arròs tan covat que la dificultat per distingir un gra de l’altre d’entre la massa informe es podia convertir en un procés interminable. I no, no compensava la visita a la cripta de la Colònia. Aquest estiu, un restaurant de Cadaquès a primera línia de mar... No, no el vull rememorar.\nRestaurant on has gaudit d’una bona carn a la brasa\nNo demano carn a la brasa als restaurants. La millor carn a la brasa que he menjat –sempre la memòria traïdora?- ha estat al camp, a la vora de Peñafiel, carn de cabrit feta amb sarments i regada amb vi negre de la terra, tret d’aquells mateixos sarments.\nRestaurant més romàntic\nAra penso en un restaurant a l’aire lliure d’un càmping de Delfos. Més avall les restes de les ruïnes, i encara més avall la mar. Envoltat de senyals de la raó i l’equilibri, va ser una època en què em dominaven els sentiments. Apol·lo em guiava?\nI si em situo a Catalunya, me n’he d’anar a Beget, al Ripollés. No recordo el nom. Al costat de la finestra, a la vora del riu que a l’estiu potser no portarà més que un rajolí d’aigua. Després –o abans- una visita a l’església, i una passejada seguin el curs del rierol, o, pels més agosarats, muntanya amunt intentant arribar a França.\nRestaurant d’on vas sortir cantant havaneres\nDe cap. Alguna vegada he intentat cantar i m’han fet callar immediatament. Ja no ho intento.\nRestaurant on aniries cada dia\nNo ho resistiria. M’agrada canviar i, en tot cas, prefereixo cuinar. Durant dos anys vaig treballar prop del port i em quedava a dinar un dia a la setmana –aproximadament 70 o 80 vegades en tot aquest temps- En cada ocasió (gairebé) vaig canviar de restaurant –nord, sud, est, oest-, simplement per sortir de la monotonia. Em penedeixo de no haver pres notes per fer-ne un llibret. Ara vaig un cop a la setmana al mateix restaurant perquè tinc poc temps des que surto de la feina fins que torno a entrar: tots els dijous –i no menjo paella- menú a 8 euros i l’amo seguidor del Numància: ja saben que no m’han de portar pa ni postres i que dono poca conversa.\nRecomana un restaurant econòmic i romàntic\nNo puc. No ho sé. Segurament a la nit, si us perdeu pel sud, al restaurant de la meva primera resposta, encara. Els dos de la resposta del romanticisme crec que també serveixen.\nRecomana un dels teus restaurants preferits\nM’invento la pregunta i em responc que el Motel de Figueres, per allò de tradició i modernitat i per les connotacions literàries, i sentimentals que no explicaré. I si us perdeu per la vall de Hecho (se m’acaba d’acudir), aneu a casa Blasquico, pel menjar, pel tracte i per l’entorn (feu reserva: només set o vuit taules).\nHo sento, Xurri, dels restaurants del barri n’haurem de parlar en persona. Per cert, no t’animes a fer el meme de Proust?\nEntenc que aquest era el post sobre on hem menjat, ara falta el post sobre què hem menjat, i no vull donar idees. Si algú vol passejar per la seva gastronomia, ja ho sap.\nP. S. Em sembla que si continuo per aquest camí, i prometo reincidir, els del Saló del Llibre m'esborraran de la llista, així que esmentaré dos títols per compensar:\nPep Nogué i Puigvert: La cuina de l'arròs de Pals. De l'Orient a l'Empordà. Cossetània Edicions.\nSe acabaron las espinacas y otros delitos por computadora. Selección de Issac Asimov, Martin Greenberg y Charles G. Waugh. Alianza Editorial.\nEscolto una estona els parlamentaris: és el torn de Saura, que inicia el discurs recordant que pot ser president aquell qui no hagi obtingut més vots que un altre candidat; quan el deixo sol a la tele, parla del canvi climàtic. Entenc, però no comparteixo, que un candidat a la presidència parli en una sessió solemne del primer tema. No entenc que els ciutadans encara li donin voltes a la qüestió. Quan vaig anar a votar, sabia que el meu candidat no seria el proper president de la Generalitat i també intuïa –en teniu proves- qui ostentaria el càrrec, la qual cosa no em va fer abstenir, malgrat que en vaig estar a punt. Calia ser imbecil, somiador o desinformat per no preveure com anirien les coses abans de votar i, sobretot, coneguts els resultats de les urnes. No m’agrada Montilla, fins i tot desconfio de Montilla –no sé si seria una exageració dir que més que dels altres polítics-. Qui serà el meu president s’allunya força de les meves conviccions i expectatives de país, crec. I aquí s’acaba la història, de moment.\nCom és obvi, no conec Montilla ni la majoria dels altres candidats més que a través dels mitjans de comunicació, sobretot dels diaris. Els periodistes m’han anat informant de qui és qui. Els periodistes, que són humans com tu i com jo, han anat objectivant i subjectivant sobre els candidats: aquesta és la seva feina. Els periodistes, però, malgrat les seves tendències personals, haurien de tendir a no enganyar massa els lectors, a no crear conflictes innecessaris i sobretot falsos, haurien de tendir a no desinformar, a no voler-nos fer còmplices de les seves pròpies misèries.\nSi “La Vanguardia” conservés encara la seva edició íntegra del periòdic en paper fàcilment consultable per Internet, el meu post d’avui s’acabaria amb l’enllaç als articles de dos periodistes grans, de llarga trajectòria, i a la proposta que vosaltres jutgéssiu, però com que això ja no es pot fer, em fan continuar escrivint per reproduir una petita part dels articles que avui han publicat. Carlos Sentis i Daniel Arasa. Títol del primer article: “Uno electo y el otro investido”. Arasa titula: “Montilla, líder o talento social”. Els títols ja són significatius, però no suficients.\nEn els darrers anys -no cal que expliqui la seva història professional, que em recorda molt la de Samaranch-, he llegit amb interès alguns articles de Sentis i mai no m’havia trobat amb un text tan manipulador, tan immenjable. En trio només un fragment i espero que, com que no és suficient, llegiu l’article sencer per arribar a comprendre l’assumpte que proposa:\n“Por duro que sea encajar el golpe, hay que templar el ánimo y esperar que la respuesta llegue con nuevas elecciones. Mientras tanto Artur Mas puede quedar como una reserva moral altamente cualificada. Es y quedará como presidente electo, aunque no investido”.\nArasa té el seu article a la pàgines salmó del diari –no arribo a comprendre per què- i en un text més curt, però més interessant per la novetat de l’enfocament, ens parla dels tipus de liderats. També desconfio d’Arasa, però considero –vull considerar- que la seva visió no participa de l’intent d’engany de l’article anterior:\n“No le falta inteligencia, ni capacidad de trabajo, ni mano de hierro. A su manera, Montilla puede ser líder, por la sencilla razón de que no existe una forma única de serlo.”\nFins a quin punt els articulistes tenen algun tipus de deure amb els lectors? No ho sé. El que sé segur és que Sentis i Arasa són dos gats vells en l’ofici i els seus articles d’opinió estan ben meditats i creen opinió.\nAbans de sortir de casa escolto encara les paraules finals de Montilla, són aproximadament les set de la tarda. És un parlament curt, d’emoció semicontinguda. En trio dos moments:\nLa il·lusió que sento en aquest moment és íntima i compartida, però, més que proclamar-la, serà l’energia que mantindrà viva la meva dedicació al servei dels catalans i les catalanes. Una il·lusió que vull que sigui un estímul més que una exclamació.\nNo sé, Montilla, crec que de tant en tant, en moments especials i malgrat el caràcter, cal proclamar la il·lusió, cal exclamar. No és bo que el crit es quedi dins, malgrat que continuï l’estímul. Als catalans sovint no ens ha anat gaire bé aquesta tendència a no deixar anar el crit, a la contenció. No cal ser més català que els catalans.\nPerò la Presidència, a més de ser votada, com vostès saben, ha de ser estimada i valorada. Catalunya i el seu poble sempre han tingut una relació especial, profunda, afectuosa, entre la Presidència i la ciutadania. Vull guanyar-me primer el respecte dels nostres conciutadans i espero aconseguir també el seu afecte.\nVa, Montilla, no demanis impossibles. Jo t’asseguro que et respectaré, perquè em representes, encara que no t’hagi votat, però no em demanis també que t’estimi, ja saps que el nostre amor és impossible. Tampoc no passa res, potser tindràs altres amors, encara que siguin falsos. Ja saps allò de la solitud...\nPublicat per miquel a 1:41 a. m. 8 comentaris Enllaços a aquest missatge\nJa sé que no són els 25 ni els 50, però avui m’agafa per aquí, encara que ja, o només, faci 33 anys que va morir. Rellegeixo el llibre sense portada que tinc des dels 18 o potser des dels 19 i m’aturo en un poema, crec que no gaire conegut, de Ricardo Eliécer Neftalí Reyes Basoalto, més tard Pablo Neruda. Versos de pedra dura per fora i tendresa per dintre. Versos vells potser oblidats perquè la història va diferent aquí i allà...?\nI just avui, comença el discurs d’investidura d’un altre president. Qui li farà versos? Quins versos li faran?\nTemps difícils, Montilla:\nd'avellaners en crisi\nque berenen Nocilla.\nNo creguis que per vici.\nCanto en la muerte y resurrección de Luís Companys\nCuándo por la colina donde otros muertos siguen\nque dejó por la tierra tu sangre derramada.\nDeja que rumbo a rumbo de Cataluña roja,\nP. S. Em rebenten, sempre moderadament, per suposat, els nyaps –siguem suaus- d’aquells que tenen els mitjans i no els fan servir. En el web del Saló del Llibre d’aquest any hi ha una secció dedicada a enllaçar blocs; molt bé, res a dir, com si volen fer un monogràfic sobre la literatura xinesa: són ben lliures. Ara bé, quan es tria una opció cal fer-la bé. Fins ahir gairebé tots els blocs (blogs) esmentats –hem de suposar que literaris en el sentit ampli de la paraula- eren en llengua castellana. Evidentment, aquesta animalada va originar una protesta, que vaig començar a llegir a l’Efecte Jauss, i que va continuar pel Llibreter i altres, fins arribar a Vilaweb, que ha produït una rectificació i una nova tria, després de les excuses pertinents i les comprensions adients. Potser alguns trobaran els resultats satisfactoris. Bé alguna cosa ha canviat i s’ha mig equilibrat l’espectre bloquístic castellà-català, però continua sent un misteri, parlo per mi, evidentment, el criteri de la selecció, i que encara perdurin enllaços que no tenen res a veure amb els blocs (o blogs). Què hi fan Lletra, portal català de visió obligatòria, però que, en la meva opinió, no té res a veure amb un bloc, o El rincón del vago, o fotografia.net, o digitalcalidad.com, o arquitectura de las palabras? O el que us sembli a vosaltres. I continueu la selecció. I només un bloc en gallec? En fi... Ep, i jo no em puc queixar, que m’han enllaçat - avui, potser demà desapareixeré- , i els n’he de donar les gràcies, però em sembla que hi ha molts blocs més interessants que el meu des de la perspectiva literària. En resum, que quan es fa una tasca, cal fer-la ben feta, i si el temps és un enemic, doncs tal dia farà un any , i si no s’hagués fet esment dels blocs (blogs) ningú no s’hagués queixat.\nTinc curiositat, i no ho dic amb segones, per saber qui ha fet la nova tria.\nPublicat per miquel a 8:36 p. m. 10 comentaris Enllaços a aquest missatge\nPublicat per miquel a 9:12 p. m. 5 comentaris Enllaços a aquest missatge\nAra que ja esteu a punt per als excessos de Nadal i Reis –i el que vingui entremig- i aprofitant el que no em van dir al curset de fotografia, intentaré temptar-vos i, modestament, informar-vos i recordar-vos que és el moment de comprar-vos una càmera digital compacta per vosaltres o, si sou prou generosos i les finances us funcionen, de regalar-ne una.\nSi mireu un fullet publicitari dels que van amb els diaris o us arriben a la bústia, us haureu fixat que us proposen tres motius estrella per fer la tria: Megapíxels, LCD i Zoom. No dic que no sigui interessant saber els megapixels, la mida de la pantalla i el zoom, però són aspectes insignificants pel fet que en la majoria de càmeres que trobareu a les botigues en aquests moments les característiques són molts similars. Anem, doncs, a la pràctica.\nGairebé totes les càmeres que podeu comprar ara tenen entre 6 i 7 megapixels (o més), la qual cosa vol dir que si teniu els mitjans podreu imprimir petits pòsters sense perdre qualitat en la imatge. Això sempre que la vostra impressora us permeti anar més enllà del DIN A 4, cosa dubtosa. En la pantalla de l’ordinador o en les vostres impressions personals o de la botiga de la cantonada no trobareu cap diferència entre els resultats produïts per una càmera amb resolució de 7 o de 4 megues.\nQuan enfoqueu el motiu, us adonareu que una pantalla de 2,5” us ofereix una imatge més gran que una de 2”, és obvi, però cap de les dues faran que deixeu de tenir problemes de reflexos quan el sol es manifesta resplendent i maleïu el fet que el fabricant, seguint la moda i en un intent d’abaratir costos, s’hagi oblidat d’incloure un visor electrònic, és a dir, aquest foradet que us permet posar l’ull en contacte amb el cos metàl·lic o de plàstic de la màquina i veure realment què voleu fotografiar.\nEls zooms estàndards són, ara i abans, de 3 augments. Res a dir. Si voleu 10 augments haureu d’optar per una càmera una mica més gran i més pesada que no podreu encabir a la butxaca. Vosaltres mateixos.\nQuè més us cal tenir en compte? Fem un repàs.\nFonamental: la sensibilitat de la pel·lícula, que ara no és pel·lícula, però com si ho fos, és a dir, el número ISO. Com més alt sigui més possibilitats tindreu de captar imatges amb poca llum sense fer servir el flash, que només va bé en les distàncies curtíssimes. Conformar-se amb menys de 1600 d’ISO ara mateix no té sentit. És veritat que com més alt més soroll, o el que abans dèiem més gra, però això fins i tot us pot permetre algun efecte artístic i, per altra banda, alguns programes de tractament d’imatge us permetran fer desaparèixer bona part del soroll.\nÉs interessant que la càmera tingui la possibilitat d’enfocament manual. En determinades circumstàncies l’enfocament automàtic és imprecís, poc fiable.\nBalanç de blancs manual. Que la foto no us surti amb un to vermellós o blavós depèn en alguns casos de la possibilitat de manipular el balanç de blancs.\nEl tipus i la durada de la bateria. Les piles alcalines triple AAA, recarregables o no, són fàcils de trobar, tot i que són més grans que una bateria de liti. Sigui com sigui, sempre cal portar una bateria de reserva per tal de no perdre just en el moment precís la foto de la vostra vida.\nSi la màquina pot enregistrar imatges en format TIFF, millor, però el JPEG ja és suficient i les imatges “pesen” menys.\nQue la càmera només té control de l’exposició automàtic (premeu el disparador i no us preocupeu de res més) o escenes (esports, nit, retrat...), doncs més fàcil, però jo prefereixo poder decidir la prioritat d’obertura o de velocitat o les dues coses.\nEl tipus de targeta de memòria és secundari, però, per exemple, una XD només la porten les Olympus i les Fugi, són més cares que la resta, tot i que són les més petites –potser per això són més cares- i encara ofereixen problemes de compatibilitat amb alguns ordinadors o impressores.\nAssegureu-vos que la marca que compreu té un servei tècnic que respon ràpidament i amb eficàcia en cas d’avaria. Un disseny espectacular i la promesa d’unes prestacions inigualables d’un fabricant de Mongòlia... Bé, vosaltres mateixos.\nJa m’he passat de mida un altre cop i el que queda, si no m’erro, és massa tècnic per un post introductori. Bé, si voleu fer una mirada a pràcticament totes les càmeres que es troben en el mercat, comparar prestacions i preus i veure opinions tan poc fiables com la meva, feu un clic aquí.\nI posats a aconsellar una càmera concreta, que segur que us divertirà força ara però també a l’estiu, us he triat l’Olympus 725 SW. És una llàstima que no tingui algunes de les opcions que a mi em semblen interessants (possibilitats manuals), però en canvi podeu fer-la servir fins a 5 metres per sota de l’aigua (podreu immortalitzar els peixos de la costa abans que desapareguin definitivament) i si us cau a terra no passa res, mentre no sigui de més de metre i mig i no l’hàgiu llançat amb ràbia. El preu està entre els 309 euros si la compreu a través d’Internet i els 399 al Corte Inglés o al FNAC -quina causualitat!-. Va, decidiu-vos, que un dia és un dia, encara que per uns 200 euros o menys podeu tenir una màquina semblant no submarina, però aquesta la majoria ja la teniu: renovar-se...\nP. S. Aquests de la tertúlia en ataquen amb un post que vol batre el rècord de llargada.\nPublicat per miquel a 6:27 p. m. 6 comentaris Enllaços a aquest missatge\nPublicat per miquel a 2:21 a. m. 10 comentaris Enllaços a aquest missatge\nDesconec les propietats del poliespan , però estic convençut que amb una mica d’esforç podria arribar saber l’origen i les propietats d’aquest material tan lleuger i polivalent. El que també tinc clar és que mai podré arribar a conèixer el preu de venda a minoristes com jo de les safates d’aquest producte.\nImagineu que aneu a la peixateria, per exemple, i compreu un quart de gambes a 149 euros el quilo. Bé, doncs el peixater o la peixatera, en un gest que és d’agrair perquè evita els desordre del paper encerat, us col·loca una safata de poliespan que pesa 12 grams a la balança i a continuació va afegint gambés fins que arriba al pes, aproximadament, que heu demanat. Us embolica safata i gambes vermelles i llustroses amb un plàstic transparent i ja podeu continuar la compra. Ara ve el moment de repetir la pregunta: Quin preu té el poliespan? Doncs en aquest cas em sembla que va a 149 euros el quilo que, en el cas del que heu comprat a la peixateria ve a resultar a 1,80 euros aproximadament. Potser un pèl car, em direu. D’acord, si el voleu de més barat, aneu a la verduleria i demaneu xampinyons: el preu del poliespan baixa en picat. I segur que encara el podeu trobar a més bon preu, és qüestió d’anar voltant. El que és segur és la impossibilitat d’evitar les fluctuacions econòmiques instantànies del producte i, en conseqüència poder arribar a donar una resposta quan algú o vosaltres mateixos voleu fixar el seu preu. En fi, coses del mercat.\nAmb aquesta mateixa safata de les gambes em va passar una cosa ben curiosa uns dies després, quan en acabat de pesar-la vaig deixar casualment uns llibres que més aviat em feien nosa a sobre. Tres llibres, i la balança no es va moure dels 12 grams. Era la confirmació científica que necessitava d’una idea que fa temps que em ronda pel cap, que hi ha llibres tan inconsistents que una vegada llegits –de vegades no s’aconsegueix passar de les primeres pàgines-, o abans potser, són totalment oblidables. Sé que no em puc queixar, que gran part de la culpa és meva, però no puc deixar de dir que la conxorxa entre editorials àvides de diners i amb un seny dubtós i les llibreries que et mostren productes cent voltes llegits amb altres matisos tenen alguna cosa a veure amb les meves decisions precipitades (hi ha altres causes, és veritat, que ara seria llarg d’enumerar). En el cas dels tres llibres esmentats, no m’hauria estranyat que la balança fins i tot s’hagués inclinat pels números negatius sinó hagués estat pel poliespan que, tot i la seva lleugeresa, mantenia una consistència més important que la dels llibres. Consistència -o inconsistència- que, des d’una altra perspectiva, també resulta dubtosa -o provada- per a la Tina, segons ens explicava el dia 16.\nPublicat per miquel a 12:44 a. m. 5 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEl novembre és el mes de les meves morts, dels meus morts. Aquest novembre, enguany encara tan dolç, em porta també la notícia de la mort de Jordi Sarsanedas, un dels primers i dels últims.\nI ens n’anàrem pels nostres carrers, cantussejant potser una cançó banal que oblidaríem tot seguit que deixés d’obsessionar-nos, lliurats potser a la inútil follia de les recances per cada moment de la vida viscuda, potser a la dolça mania d’entreteixir esperances per a tota la vida per viure o a l’exhauridora esperança de comprendre. Pels nostres carrers. Per sempre.\nJordi Sarsanedas: “Mite del faraó Joan”, dins Mites, 1954\nEl gramòfon toca Some sunny day. Adéu clavell morenet! Jo pensaré en el temps passat, en la gràcia dels vells artistes, en els indrets de la platja on jagueren els amants.\nJordi Sarsanedas: “Mite del mariner”\nPublicat per miquel a 7:12 p. m. 2 comentaris Enllaços a aquest missatge\nInscriure’s en un curset que porta el títol d’ “Introducció a....” és un error que un no hauria de cometre quan el que va darrere d’introducció fa referència a un tema que t’agrada i en tens algun coneixement, encara que l’aprenentatge hagi estat autodidacte, com la majoria d’aprenentatges seriosos.\nEl primer dia ja veus que la cosa no funcionarà, el segon dia t’adones que es confirma la primera impressió: com es pot passar una sessió de tres hores explicant les parts i el funcionament d’una càmera fotogràfica digital a partir d’un model real que és una peça arqueològica que es deu pagar a preu d’or en el mercat negre?: Una Sony que encara funciona amb un disquet de 3,5”! Instruccions: com es col·loca la bateria; com s’enregistren imatges: traieu la tapa de l’objectiu, moveu el comandament power..., poseu, play..., agafeu el disquet i comproveu..., fiqueu el disquet dins la càmera..., tanqueu el compartiment del disquet, premeu el botó del disparador fins a...; les indicacions visuals: ...Continuo? Tercera sessió (3 hores més): Les càmeres de fotos (1). Quarta sessió: Les càmeres de fotos (2). Què si, que tres hores més de les càmeres de fotos, no m’he equivocat. Cinquena sessió: Formats i captura d’imatges digitals. El tema és llarg i no el podem acabar. No sé si continuarem la setmana pròxima o seguirem amb la sisena sessió, que promet més, sobretot en el cas d’un badoc com jo: Aprendre a mirar i a compondre. Ja us ho faré saber.\nNo, a veure, no només és el que sembla, que també mirem llibres de fotos, i fotos per internet, i en fem, i les pugem a l’ordinador, i jo, quan tinc una estona, faig de professor-ajudant als companys de dreta i esquerra. I ja he superat la vergonya que vaig passar el segon dia, quan el professor, que em devia observar en una de les meves pràctiques, em va dir que què feia jo allí.\nEn fi, sé de segur que ara que ja ha passat l’equador del curset la matèria serà més atractiva i complexa i aneu a saber si me’n sortiré. És clar que en aquests tipus de cursets no et donen cap nota segons l’aprofitament, sinó només un certificat d’assistència que no et capacita per a exercir posteriorment d’introductor a l’ús de les imatges digitals. I així, quin estímul et queda?\nResumint, que no és aconsellable matricular-se en un curset introductori d’una matèria que fa molts anys que coneixeu. Sí, encara que les trenta sessions siguin gratuïtes, el professor i els companys molt agradables i que de tant en tant aprengueu alguna cosa. Segur que pel mateix preu podreu trobar 30 hores més productives. No, el temari no me’l van donar fins que vaig posar els peus a l’aula.\nD’acord, ja podeu interrompre la lectura i passar a un post més productiu o passar-vos per la interminable galeria d’imatges de zonezero. Si voleu aprofitar la foto de més avall com a punt de lectura... Recordeu que no s’han de doblegar les pàgines.\n(Joel-Peter Witkin: lectura interrompuda -1999-)\nPublicat per miquel a 12:27 a. m. 12 comentaris Enllaços a aquest missatge\n(Un comentari de la xurri sobre un palíndrom que tots dos coneixem em porta a escriure aquest post)\nNo hi ha dubte que a poder ser cal veure les pel·lícules en la seva versió original. Em refereixo sense subtítols, que és com són les versions originals. En cas que això no pugui ser, penso que cadascú ha de triar allò que li interessa més, simplificant: seguir amb detall la història que s’explica (versió doblada) o bé tenir-ne una idea aproximada de la història a través dels subtítols, però gaudir dels sons que surten de la boca dels actors (versió subtitolada). No sé si els que sou enemics dels doblatges, quan es tracta de llegir un llibre preferiu la versió original o la traducció.. He de suposar que optareu per l’original si domineu prou la llengua i us decidireu per la traducció si teniu dubtes raonables sobre el vostres coneixements lingüístics, que us poden fer perdre temps buscant sovint les paraules al diccionari o, fins i tot, us poden deixar en la inseguretat de no haver captat l’essència de les frases, dels conceptes.\nEl que em sembla que no val la pena d’intentar és llegir les traduccions dels palíndroms a no ser que es faci amb alguna intenció ... no se m’acut la intenció. Per exemple, qui pot tenir interès a fer una traducció de Karcino. Tratado de palíndromos, de Juan Filloy? Ens agrada llegir pel plaer de tenir sensacions, de conèixer històries, d’obtenir informacions, de buscar complicitats, d’apreciar la bellesa de les paraules en un ordre i un ritme determinat...Els palíndroms, en canvi, basen tota la seva gràcia en un joc que només aconsegueix la llengua original i que el lector aprecia en la mesura que detecta la dificultat del joc o la gràcia de la troballa si, com en el cas d’en Martí, es relacionen amb algun fet (el procés, és clar, es pot fer a la inversa), o quan Filloy diu: "Allí tapase Menem esa patilla". Quin interès, en canvi, pot tenir, per exemple, per un xinès llegir la traducció d’ “Ana la tacaña catalana”, de Filloy –per un català és una altra cosa, evidentment-. Rarament trobem palíndroms que després de traduïts a la llengua que sigui continuïn sent atractius com aquest de Dante: “IN GYRUM IMUS NOCTE ET CONSUMIMUR IGNI” (Donàvem volta a la nit i ens consumí el foc). Potser també entre les llengües que no coneixem ens poden resultar interessants estèticament els palíndroms xinesos, aquests palíndroms dibuixats que després de traduïts acaben també perden la gràcia, perquè no em digueu que no trobeu més bonics aquests signes "我愛媽媽，媽媽愛我" que el fet que vulguin dir “Jo estimo la mare, la mare m’estima”, per bé que aquesta declaració de principis sigui digna de tenir en consideració; tampoc no crec que us importi gaire saber d’on ve l’aigua de Shangai, cosa, per altra banda, força discutible i que podria aparèixer en una pel·lícula ecologista o de misteri oriental: "上海自來水來自海上" “L’aigua de l’aixeta de Shangai ve de la mar”. Per cert, observeu com en xinès sembla més senzill parlar (o escriure) de l'aigua que fer-ho de les relacions familiars.\nPublicat per miquel a 12:28 a. m. 6 comentaris Enllaços a aquest missatge\nSabíem per experiència que amb la gent de l’Opus, o pitjor encara, amb els no-sé-què de Cristo, de millor no ensopegar-hi. Son poderosos i, com que tenen fe, no tenen escrúpols; es veu que una cosa va per l’altra.\nLa reedició del tripartit, ja ho ha dit, no li agrada. Quina opció hagués preferit?\nL’escenari perfecte seria que hi hagués un govern no nacionalista i Ciutadans pogués ser decisiu.\nQuè entén per partits no nacionalistes?\nCom a sigles no nacionalistes, i el seu propi ideari així ho diu, entenc que haurien de ser el PP de Catalunya i el PSC. El problema és que això a la pràctica no s’acompleix. L’excepció seria el Partit Popular, però fins ui tot Josep Piqué ha dit que és catalanista.\nDe la premsa d’avui: entrevista a A. Rivera (traducció).\nBaixo per la Rambla i em topo amb un grup de manifestants davant del Liceu que porten un adhesiu amb una bandera catalana i un llaç negre enmig. No m’aturo a preguntar qui són i que passa. I no en sé fer la lectura.\nA la plaça de Sant Jaume, encara queda un grupet amb un adhesiu semblant, però més gran on es pot llegir que volen més informació sobre l'11 de març. Veig que hi ha en F. Díaz junior. La lectura em resulta més fàcil.\nSi jo fos la senyoreta Marple, asseguraria que l’A. R. i en F. D. tenen una semblança i que em recorden... No sé si la senyoreta Marple estaria d’acord amb mi: ella té més experiència.\nÉs increïble com en aquesta societat monòtona del benestar qualsevol petit entrebanc en la quotidianitat et pot trasbalsar.\nResulta que des d’ahir tinc embussada la pica de la cuina i, per simpatia, el rentavaixelles, la qual cosa vol dir que la normalitat de rentar plats i altres estris ha desaparegut i, en conseqüència, et veus obligat a canviar d’hàbits: embrutir el mínim de plats, fer menjar senzills o entrepans, fer servir el bany com a succedani de la pica...\nD’acord, truques a un servei que ho soluciona tot en 24 hores i t'atén immediatament una senyoreta molt amable que potser és de l'Equador (concreta tarifes, per si de cas), però resulta que passen les hores i com que ets impacient preguntes si trigarà molt a venir l’operari que t'han promès. Ah, que s’ha espatllat el servei informàtic i cal donar una altra vegada les dades...? Bé, recomencem: sóc ..., visc a..., el problema és que.... Al cap de deu minuts et truca el solucionador i et diu que vindrà dintre de quatre dies. Resulta que “24 hores” significa en el seu llenguatge que pots comunicar el terrible problema domèstic de nit o de dia, però no que la solució te la donin dintre de les 24 hores del primer dia. Com que no ho veus clar, truques a altres serveis: la resposta és similar. Així que t’aguantes i intentes autoconvèncer-te que quan finalment vingui el “tècnic” t’ho deixarà tot en perfecte estat, encara que els dubtes t’acompanyaran fins a la resolució del conflicte.\nMés tard -després d'una tertúlia amb moltes baixes- , encara neguitós, el primer que fas a penes has saludat la teva amiga és explicar-li la teva terrible situació. Ella es mostra comprensiva i per distreure’t et deixa anar quatre cosetes que li passen. Immediatament t’agafen ganes d’haver-te mossegat la llengua abans d’obrir la boca i no envermelleixes perquè no toca i, a més, saps que no li importa que l’hagis saludada amb aquell seguit de ximpleries. I continues la conversa com si res, i no deixes anar que no podràs solucionar cap de les quatre cosetes que t’han tornat una altra vegada a la realitat: ella ja ho sap.\nMés tard, vas al xino i compres plats, coberts, gots, tot de plàstic, imagines menús nets i restaurants de cap se setmana. Mentrestant, vas pensant en les quatre cosetes que finalment arribaran a bon port, però que avui – i demà passaria el mateix- només has sabut escoltar. I tens una vegada més aquella sensació de la inevitable solitud i fragilitat de l'ésser humà, i, malgrat tot, de la seva proximitat.\nPublicat per miquel a 2:49 a. m. 6 comentaris Enllaços a aquest missatge\nRetrobo, perquè aquests dies els busco, textos de l’humanisme. M’atreu la contundència d’aquest:\nHi ha hagut qui oferia gossos, o lleons o armes o coses semblants a mi i a d'altres reis del món; cap present, però, no honora tant, no sols aquell qui el rep, sinó també qui el fa, com els llibres que contenen el saber. Per això t'expresso molt singularment el meu agraïment, car no sols augmentes la meva biblioteca, sinó també la meva dignitat i la meva fama.\nAlfons el Magnànim, versió catalana de la carta en què, en llatí, agraïa el regal d'un còdex d'una traducció llatina que Cosme de Mèdicis li havia tramès.\nHe estat a punt d’escriure un d’aquests posts llargs habituals parlant de com en l’actualitat aquesta carta d’agraïment seria impensable per poc que un fos honrat amb si mateix. Una casa, un cotxe, un càrrec inesperat de conseller... Això sí que seria d’agrair, però un llibre, i en una època en què el concepte d’honor és un anacronisme o un motiu de burla...? Segons quin llibre, tots ho sabeu, el present és pot convertir més en una nosa i un motiu per maleir la persona que ens el fa que en una sorpresa agradable. Quants llibres escombraria es publiquen cada any? Ningú no s’atreveix a fer-ne la relació, es necessitaria tota una vida. Per altra banda, sortint dels cercles més propers, parlar excessivament de la biblioteca pròpia sol ser motiu de desconfiança i de minva d’una possible fama guanyada a base de ... (aquí cadascú que imagini el que vulgui).\nContinuaria parlant sobre el tema, però l’aparició en alguns diaris de consideracions sobre la catalanitat de Montilla que han portat alguns periodistes ben assessorats a recordar l’origen geogràfic dels presidents de la Generalitat immediatament anteriors al socialista i a buscar antecedents remots en el càrrec em fan desviar del propòsit inicial.\nLa Generalitat, encara que el concepte i el funcionament fos diferent, va néixer a la Corona d’Aragó l’any 1359, quan, després de donar-li una important suma de diners a Pere el Ceremoniós, es va constituir una institució per administrar-los de la qual formaven part dotze representants de les corts, quatre per cada braç –noblesa, clergat i poble (poble és un parlar)-. Des de llavors al 1714, ja us podeu imaginar que van presidir la institució gents de tot arreu.\nPassant a un altre aspecte històric, tots recordareu que 25 anys després de la mort de Pere el Cerimoniós va ocupar el tron un rei procedent de Castellà de la dinastia dels Trastàmara, Ferran d’Antequera (a partir d’aquest moment els Trastàmara van regnar a Castella i a Aragó, més o menys com ara el PSOE i el PSC), que només va durar quatre anys i a qui va succeir Alfons el Magnànim (42 anys ininterromputs en el poder!), l’autor de la carta de més amunt i conqueridor de Nàpols (heu vist com està Nàpols aquests dies?). Durant el regnat d’aquest fill d’immigrant i immigrant ell mateix, va viure Ausiàs March. Més tard, un nebot seu (d’Alfons, no d’Ausiàs), conegut com Ferran el Catòlic, es va casar amb Isabel, una altra Trastàmara –tot queda a casa- de la branca que s’havia quedat a Castellà i va començar la emigració-immigració americana. I així podríem continuar fins al present, però em sembla que encara m’embolicaria amb més inexactituds, perquè el meu domini de la història oficial és, com veieu, notòriament escàs. També és veritat que a partir d’aquí podríem començar a reflexionar sobre el que els mitjans anomenen el debat identitari, que des de la perspectiva històrica és un tema força divertit, com podeu veure...\nVa, plego, que per avui ja he divagat prou.\nPublicat per miquel a 3:14 a. m. 3 comentaris Enllaços a aquest missatge\nHi ha dies que, encara que sigui en començar la setmana, un no té el cap clar. Hi ha dies, sobretot els parells, que un ha de llegir dues vegades el que sembla evident i encara no té la certesa d’haver-ho entès. Hi ha dies, no importa quin dia de la setmana sigui, que un dubta sobre qui és. Segons sembla, dubtar sobre un mateix vol dir que un pensa i si un pensa, vol dir que existeix. Bé, no em marejo ni us marejo més. Avui, via l’efecte Jauss, he arribat al següent text publicat per Valèria Gaillard al Punt:\nParal·lelament a la proliferació de blocs de política, els dedicats a la literatura també es multipliquen i connecten els lectors d'arreu del món ja sigui per afinitat de gustos literaris o per interès pels mateixos autors, tal com passa amb Carner a Carneriana, de Jaume Subirana. En els blocs, els internautes hi poden penjar –si volen de forma anònima– els seus comentaris en un diàleg interminable. Entre les blocs literaris més visitats hi ha El Llibreter, guardonada amb el premi Lletra; Llegit, Món de Llibres, llunÀtic, Tinta Xinesa, Totxanes, Totxons i Maons, de Joan Josep Isern, La segona perifèria, L'Efecte Jauss; Tirant el Cap, de l'editor de Bromera J.C. Girbés i Oi?, del també editor Oriol Izquierdo. Un dels blocs pioners és Saragatona, portat per Carles Bellver, que també té l'hiperbloc http://www.carlesbellver.com/wiki/html/. D'altra banda, Internet permet donar a conèixer nous valors de la literatura, ja que els és més fàcil penjar els textos a la xarxa que trobar un editor. És el cas de la traductora Tina Vallès, que des del desembre del 2003 porta el bloc L'Aeroplà del Raval. Vallès ha passat de la ciberliteratura al paper amb Labreu Edicions, que li ha publicat un recopilatori dels articles penjats del 2003 al 2005. «Fa temps que escric i el bloc m'ha servit de plataforma per difondre els meus textos; no crec que es tracti d'un nou gènere literari, simplement és un nou suport», comenta.\nQuè puc dir? Després de temps de procurar mantenir el meu nom en l’anonimat, va la periodista i, ai!, em descobreix i, a més, publicita el meu hiperbloc, que, no cal insistir-hi, també m’agradaria que visitéssiu. No us ho esperàveu, oi? Ni jo. Sigui com sigui, encara que no estic gaire convençut de ser Carles Bellver (no sóc pere palau, pintor d’ofici?), ni que l’amic Bellver porti el bloc Saragatona (on el porta?); la cosa, però, deu ser certa perquè, com he afirmat aquí altres vegades –segur que alguns de vosaltres em llegíeu incrèduls-, el que importa no és qui penses que ets, sinó qui saben els altres que ets: indiscutible (mireu, per exemple com aquests dies una cosa era el que deien els polítics i una altra la que sabíem nosaltres). En fi, si Valèria Gaillard diu que... i ho diu al Punt, doncs deu ser així, tot i que hi ha dies... Aneu a saber si demà... Per cert, un dia hauré de fer un post sobre la importància de les preposicions: de literatura, sobre literatura, amb literatura, sense literatura...\nP. S. Visionari, o es diu espectador?, del programa Àgora, aquesta nit m’ha decebut un pèl per la suavitat. L’amic Miquel P. P. ha tingut unes intervencions poc estimulants, en canvi trobo que l’Arcadi –quin “pajaro”!, sempre em recorda Cassen- parla un castellà excel·lent: m’hi he fixat tant que gairebé m’he perdut el contingut. Dels altres no en dic res, que són periodistes i han fet el seu paper. En tot cas, recordar als ingenus que els partits no només tenen vots de les bases –jo en dic afiliats-, sinó, sobretot, dels votants com tu o com jo; que si algú se sent enganyat pels pactes, que s’ho faci mirar; que en alguns països de llarga tradició democràtica, fins i tot amb només dos partits hegemònics, l’abstenció és majoritària; que les eleccions ja han passat i que s’ha de veure “l’acció” de govern...\nNo hauria d’escriure P. S.\nPublicat per miquel a 12:30 a. m. 11 comentaris Enllaços a aquest missatge\nBaixo fins a la Virreina a veure l’exposició d’Agustí Centelles. Just davant meu puja les escales Jordi Solé Tura, a qui veig de tant en tant per la Barcelona vella, sempre a pas lent, ja fora de l’escenari polític, potser ignorat, potser ignorant.\nCom que sempre arribo tard, a penes tinc una hora i quart per mirar l’exposició. Em sembla imprescindible, perquè potser no veurem mai més tanta documentació gràfica concentrada sobre els anys anteriors a la guerra civil, la guerra i l’exili immediat. La vida del país des de l'esquerra i la biografia de Centelles en imatges. L’exposició es divideix en dues parts: la que gira a l’entorn de la guerra, immensa, i la que mostra les fotos, sobretot, dels anys 70, quan Centelles torna a exercir la seva professió com a fotògraf publicitari. De la primera part tothom coneix les imatges de la guerra, potser la més famosa és la dels tres guàrdies d’assalt disparant des de darrere dels cavalls -mai no ens ensenyen la imatge sencera-, però a mi m’han interessat especialment els retrats dels personatges fets abans: em sembla sensacional la foto de Macià, la de Pompeu Fabra, assegut a la punta de la cadira, la de Wells, més en un altre món que en aquest, la de Junceda, ben arrelat a la quotidianitat... Les imatges de la lluita i de la derrota, no cal dir-ho són un document excepcional, exhaustiu que no pretendré comentar aquí: veieu-les. A mi, en segons quines, m’ha interessat més que el que diuen, com ho diuen... I, a més, les pel·lícules, els diaris i les revistes, els altres documents.\nTornant de l’exili francès, Centelles va a Reus i fa de flequer a casa d’un parent. Ja mai més tornarà a fer de documentalista amb la intensitat d’abans, sinó que es dedicarà a la fredor de la imatge sense gairebé més ànima que la que demani la marca comercial: anís del mono, chupachups... Què ens hagués dit Centelles de la postguerra? Trobo a faltar un catàleg, per remirar, per repassar més endavant.\nCamino Rambla amunt, darrere Solé Tura. No el sento, però imagino que, com jo, comenta les imatges que li volten pel cap amb la seva acompanyant. Dintre d’una estona mirarem com empata el Barça.\nSembla que es reeditarà el pacte de la legislatura anterior. Res a dir, en el sistema electoral que tenim les coses van així i ho respecto i ja no faré comentaris. Montilla es troba a anys llum del que jo penso, i no per origen geogràfic. Posats a triar en les circumstàncies que es donaven, hagués preferit cent vegades Manuela de Madre. Però com que la situació és la que és, acataré la decisió: seran quatre anys, potser. El meu respecte, en tot cas, serà proporcional a la dignitat que mostri el nou president a l’hora de representar els catalans, els de sempre i els fills de guàrdia civil. Sé que ho tinc difícil. També tinc clar que s’ha acabat un període de la història de Catalunya.\nBonic gest, el dels jugadors de l’Espanyol, que avui han sortit al camp amb una samarreta blanca amb un record per en Puyol i la família, que viuen en la tristor. El gest els honora, la qual cosa no vol dir que el Barça s’hagi de deixar guanyar quan es vegin al camp.\nMagnífiques metàfores a Alemanya, motor d’Europa: els euros es desfan a les mans dels usuaris dels caixers en contacte amb la seva suor, i la companyia EON no aguanta la sobrecàrrega de la seva xarxa, ni tampoc les filials o similars. Per fi es comença a albirar -ep, que no s'apagui la llum- que la vella Europa començar a estar cohesionada.\nAxi maseix fau de l’avol bon temsp,\nE no strench res e tot lo mon abras,\nE·m fuig aço que·m segueix e m’aferra.\nM’enutja descobrir que, abans de mi, ja va escriure Jordi de Sant Jordi, i altres encara abans i alguns després, el que jo penso i sento i no sé escriure com ells. Així que escriure alguna altra cosa.\nM’enutja que Ono (abans Auna i encara abans Menta), em digui que no em preocupi, que no només em passa a mi, que estant “remodelant” les adreces de correu i és possible que trigui una mica la normalitat... Mentrestant envio correus que no arriben i no rebo els que espero, i es creen malentesos per una i altra banda, i ni tan sols sé si això que acabo de dir és veritat o mentida. Ah!, i com m’enutja que avui m’hagin fet matinar per dir-me més tard que el tècnic no vindrà perquè sembla que els meus problemes els han solucionat des de lluny...\nM’enutja que els polítics ens tractin a tots de ciutadans de Catalunya. Amb part del cor encara i per sempre més a la ruralia, trobo que aquest tractament és, com a mínim, poc precís, falsament pretensiós. És clar que no se m’acut quina denominació poden donar als habitants dels masos i pobles del país. També entenc que dir-nos vilatans té un sentit pejoratiu (no se sap si de vila o de vil) que pot ofendre alguns.\nM’enutja veure el cos que s’allunya de l’ànima i en el mirall costa de reconèixer.\nM’enutja que em valorin per les meves paraules més que pels meus silencis, sobretot quan els silencis...No diré res més.\n(Al final, però, dels enuigs en faré plaer. Potser)\nP. S. Alguns parleu de l'avorriment de la campanya electoral i no deixeu de tenir raó, però la veritat és que des de la premsa el moviment ha estat prou divertit: tantes reconversions eren més un plaer que un enuig -és una parlar-, com la de Víctor Amela, bilingüe desequilibrat (en el sentit lingüístic) , crític de televisió, comentarista de llibres a BTV i darrerament comentarista polític a "La Vanguardia", que avui deia:\nMás meritorio es, pues, lo de Ciutadans: 90.000 catalanes que votan. Me llama uno, buen amigo, perplejo ante los análisis que le definen como lector de El Mundo y oyente de la Cope: "¡Pero si soy lector de El País de siempre! ¡No leo El Mundo ni escucho la Cope! Sencillamente, no soy nacionalista, no soy de derechas ¡y quería tener voz! ¿Soy ya un 'españolista rancio'?", se duele. Mi amigo se perdió anteanoche 59 segundos (TVE1), lo que le ahorró un berrinche: Margarita Sáenz-Díaz afirmó que algunos intelectuales de Ciutadans "están financiados por la FAES de Aznar" (no dio nombres ni pruebas), a lo que Rafael Torres añadió: "¡Arcadi Espada es un ultraderechista!". Los tertulianos más izquierdistas, pum-pum, disparan contra Ciutadans. Piqué también dispara, pero él jura que son socialistas... Reflexionemos.\nPublicat per miquel a 1:59 a. m. 6 comentaris Enllaços a aquest missatge\nÉs només un exemple, però podria ser una realitat, per què no? Els blocs, com tot, es comencen i s’acaben i avui seria un bon dia per dir-li adéu, però no. I permeteu-me que em reiteri.\nAlguns de vosaltres teniu clar perquè vau començar a escriure un bloc i fins i tot que n’esperàveu, d’altres, no tant. Milers, milions de blocs amb estils, temàtiques, freqüència, pretensions diverses. Incomptables pantalles obertes cada dia per deixar algunes, poques o moltes, paraules que busquen complicitats, sovint sense saber quines i sense saber de qui. Incomptables pantalles obertes cada dia per llegir complicitats, per saber què passa i on passa, per riure, per plorar, per tenir consciència, per perdre-la, per veure evolucions o involucions, per comprovar estancaments, per passar l’estona... Fidelitats, infidelitats, perseverances, frivolitats...\nEls blocs permanents i les pantalles efímeres, les pantalles permanents i els blocs efímers. Els posts que duren un dia, una setmana un mes, fins que són desbancats i oblidats per un altre post. La revolució dels blocs. El món dels blocs o els blocs del món. Els blocs dels que tenen columna al diari i els blocs dels que no tenen més que el bloc. Les convencions, professionals (?) o amateurs dels blocs i dels blocaires, sempre parcials, sempre interessades, sovint actes de fe de la virtualitat, d’una part de la virtualitat...\nI de tant en tant, algú que confessa que el bloc només és un instant, un engany, un parèntesi, un acte menor, mentre espera que el seu pensament, les seves històries, els seus versos, apareguin dignificats pel paper, per aquest paper fràgil d’història dilatada, però encara més consistent que la virtualitat dels píxels. Alguns que esperen que el vell mitja encara els doni vida o els faci famosos o els porti riquesa o els creï complicitats palpables. Ai, homes i dones de poca fe, que només estareu contents quan el vostre nom figuri en una necrològica com la de més amunt en algun diari. Homes i dones de poca fe que només us tranquil·litzareu quan la vostra mort quedi certificada en els vells mitjans, quan passeu de la pantalla als prestatges de la biblioteca, quan sapigueu que algú us tindrà a casa ocupant un espai físic, encara que, després de la primera lectura, les vostres pàgines quedin polsoses i oblidades per sempre més, com aquesta pantalla. Homes i dones de poca fe, que s’acompleixin els vostres somnis de glòria i de posteritat i que, quan arribi el moment, els vostres posts pugin al cel virtual dels blocs mentre vosaltres romaneu en aquesta terra dels sentits corporals immediats i eterns en forma de celulosa. Paradoxalment, però, el dia que aparegui una necrològica com la de més amunt en un diari o el dia en què es recordi com a mèrit principal en la mort d’algú que va escriure un seu bloc i això s’escrigui sobre paper... Ai, aquell dia! Tot serà u. No sabem si això serà bo o dolent, però serà el principi. No sabem el principi de què.\nP. S. No dic que no en parli més, però en aquest moment, sabent que el pròxim president de la Generalitat serà en Saura, m’allunyo dels posts polítics i respiro tranquil. Tothom sap que el que fa que un país progressi és el president que té. Que tota la resta és accidental, casual, insignificant.\nPublicat per miquel a 12:04 a. m. 13 comentaris Enllaços a aquest missatge\nPublicat per miquel a 1:08 a. m. 6 comentaris Enllaços a aquest missatge\nJa s’ha acabat la campanya, ja sabeu els resultats, o potser encara no, depèn de quan llegiu el post. M’hi jugo el que vulgueu que el proper president de la Generalitat serà Mas o Montilla, Montilla o Mas: no crec que triïn en Carod o en Saura. Aviat començarà una altra precampanya, que ocuparà més temps i espai. Però la vida continua i alguna cosa cal preparar per dinar o per sopar mentre us mossegueu les ungles impacients per la sorpresa final: Mas o Montilla, Montilla o Mas. Aquest és un bon temps per preparar una senzilla paella de verdures, parca en proteïnes. però gustosa i rica en vitamines. Teniu els alls tendres i els rovellons, fins i tot trobareu faves procedents de qui sap on.\nJo, però, serè agosarat i apostaré per una reedició del tripartit. A veure, un plat al·lusiu que tingui només tres ingredients... Ja ho tinc...\nCassoleta del temps tripartita\nEs fregeixen unes salsitxes a la cassola amb oli d’oliva (que siguin nou si sou tres comensals; si opteu per les botifarres, poseu-ne tres). Es retiren.\nEn la mateixa cassola, i sense canviar l’oli, es posen dues albergínies prèviament tallades a daus. Quan us semblin prou fetes ( va a gustos), retireu-les.\nÉs el torn dels rovellons o pinetells. Mig quilo més o menys? Quan s’hagin begut l’aigua, afegiu les salsitxes i l’albergínia. Doneu unes quantes voltes a la barreja i afegiu, opcionalment, una picada d’all i julivert. Llestos per a servir (recordeu-vos de la sal). És possible que en lloc de rovellons preferiu trompetes de la mort o una altra opció semblant: no us talleu.. I ja em direu què us ha semblat la proposta.\nCom que no tinc a mà una foto del plat, em permeto aquesta imatge que, fa no fa...


De sa Fuita d'en Bernat i en Rafel cap a Terres del Nord (Capítol 0) | RafelJaume.com\nels Viatges d'en Rafel Jaume en Rafel Jaume a l'Edèn\nDe sa Fuita d’en Bernat i en Rafel cap a Terres del Nord – Capítol 0\nBy Rafel Àngel Jaume Rafel • març 7, 2017 • 6 Comenta!\nSi et vols anar ambientant abans d’endinsar-te en aquesta història, ho pots fer amb la llista de Spotify que he creat per a l’ocasió. Et recoman que posis la funció shuffle (al menú d’abaix a l’esquerra) per sentir les cançons sense ordre, però tu fes-ho com vulguis. Si qualcuna no t’agrada, que n’hi haurà, te la botes i tan amics. I, si no vols sentir publicitat, crec que pots demanar la versió premium (sense els putes anuncis) un mes de franc.\nLa Polka (Font: Notodoesindie)\nAquesta història d’una anada i una tornada, que diria en Tolkien, comença una nit de divendres o dissabte de gener o febrer de 1987 a una pizzeria de l’avinguda Joan Miró de Palma, passat el carrer que puja al Castell de Bellver i a 4 carrers de l’aleshores efervescent Plaça Gomila.\nAquest és precisament el nostre objectiu, després del parell de cerveses de rigor, escoltant bona música a la Polka, possiblement The Whole of the Moon dels Waterboys, que havíem descobert temps enrere allà mateix.\nCaràtula de l’àlbum This Is the Sea dels Waterboys (Font: Wikipedia)\nRecord que aquell gloriós dia havia alçat el cul del còmode divà com si m’hi haguessin ficat un pebre de cirereta a dedins, per atracar-me a la barra i demanar en Miguel si em deixava pegar una ullada a la funda. L’afable i nàutic barman sempre tenia a disposició del client, a més d’un càlid somriure, la caràtula del vinil que estava sonant, avesat com estava a obrir nous horitzons musicals als seus parroquians. La setmana següent ja llegia les lletres de This Is the Sea i mirava de treure’n els acords, assegut a l’incòmode però enyorat vell sofà vintage de ca nostra, mentre escoltava l’àlbum de dalt a baix una vegada rere altra.\nBen igual que totes i cada una de les nits que en Bernat i jo quedàvem, el pla consistia a fer una ràpida incursió per pegar una ullada al statu quo del complex entramat de barets i garitos distribuïts en 4 nivells que s’alçava ben davant de la Plaça Gomila, a l’altra banda de Joan Miró, per acabar impertorbablement suportant l’àrdua tasca de custodiar qualque fosc racó ben situat del Moncloa, escoltant flipades al gust de l’època com Digging Your Scene dels Blow Monkeys, des d’on, amb un tassó de tub a la mà, poder observar, a través de l’espessa, gairebé sòlida, atmosfera de fum i perfums que aleshores colonitzava l’espai de tots i cada un dels bars nocturns del regne, amb la gairebé sempre estèril esperança de ser observats per qualcú de bon veure.\nEl Seat 600 del meu padrí, vist el 2 de gener pel meu germà Mundo a la carretera d’Inca a Sineu. Encara tira! (Foto Raimond Jaume)\nCom que nosaltres dos érem més aviat de bon beure, així, ben abeurats, solíem acabar aquelles nits de bauxa i disbauxa veient clarejar el cel, mentre sortíem pudents de fum i xops de suor de Luna, havent ballat coses com There Must Be an Angel d’Eurythmics, i miràvem de recordar a on havíem deixat els cotxes. Jo solia repetir compulsivament, com un saurí a la recerca d’aigua, l’atàvic ritual de fer rodar el clauer al voltant del dit índex, com si esperàs que el meu Simca 1200 àmbar (o merdeta d’infant d’uè) metal·litzat, heretat de mumpare -o era el Seat 600 blanc del padrí Tomeu?-, hagués de respondre al conjur.\nPerò aquella nit havia estat diferent, màgica, iniciàtica i ens havia ofert la clau que obria la porta d’un món desconegut… bé… desconegut per a mi. En Bernat ja n’era, un iniciat. Ell ja havia gaudit d’una primera experiència, abduït pel nostre bon amic, en Toni Mulet, un o dos anys enrere.\nAquella nit, asseguts dues o tres taules més enllà, un parell de trescamóns motxillers, desacurats i peluts ens passaven impúdicament la seva llibertat per la cara a tots els menjaires; a nosaltres dos a més a més ens obrien els ulls a un nou món i ens encenien l’ànima.\nLa cosa comença com una broma; en Bernat, com a expert iniciat, pren la flama.\n– Això, hauríem de fer noltros: agafar els atapins i a córrer món s’ha dit!\nA fi de no tornar escoltar el seu cap d’any de cerveses amb en Toni i un grapat d’alemanys gats a qualque tuguri teutó, li seguesc el joc.\nHoraris dels trens de Paris a Copenhague. (Escàner: Tomeu Jaume)\n– Fet! Quan partim? Jo dic que a Paris.\n– Més amunt! -diu ell- Göteborg, Suècia.\n– I que hi ha Göteborg, Suècia?\nHi ha mirades que fan inútils les paraules i mitges rialles que deixen curta qualsevol explicació. En Bernat -com si el ves- me’n clava una de cada.\n– D’acord, Göteborg, Suècia i de passada Copenhaguen.\nNo record que en Bernat posàs cap objecció a Copenhaguen, Dinamarca.\nCaràtula del single Wonderful Copenhagen (Font: YouTube)\nEl germà de mumpare, el tio Jaume, hi havia viscut una partida d’anys, a Copenhaguen, i aquest nom sempre m’havia evocat un lloc ple de misteris que volia descobrir qualque dia. La tonada de Wonderful Copenhagen, que tant havia escoltat de nin, en la veu de Danny Kaye, al single, un de tants, que ens havia regalat el tio, me va venir de ben segur al cervell, com ho ha fet ara mentre evoc aquell moment.\nLa cosa s’engresca fins que un dels dos diu a l’altre;\n– Però… vas en sèrio o de bromes?\n– I tu? Vas de veres?\n– No ho sé, però … si tu hi vas, jo m’hi apunt.\nA partir d’aquí, el “i per què no?”, aquesta frase feta, tan infrautilitzada per gent com nosaltres, amb les vides gairebé programades, de qui no s’espera res que es surti del botador, va prenent forma dins els nostres capets i ja no en sortirà en molt de temps.\nAviat havia de complir l’any fent feina a l’oficina de Santa Ponça de la Banca March i encara no havia agafat vacacions. En Bernat començava a fer feina a l’aeroport el mes d’abril. Si badàvem ja no hi seríem a temps.\nEl mateix dilluns dematí, després de contar-ho a la meva bona amiga de la feina, n’Antònia Fornés -com anam, Antònia?- qui em va animar a fer la passa.\nA l’oficina de Santa Ponça solíem escoltar Radio 80 Serie Oro, vull dir que la música que sonava en aquell moment no té res a veure amb la banda sonora d’aquest viatge, però vull fer un incís per dedicar-li a n’Antònia Fornés, que sé que m’està llegint, una cançó que ella me va fer descobrir a la ràdio i que, sempre que l’escolt me’n record d’ella. El títol descriu exactament allò que vaig sentir quan em va rebre, el meu primer dia de feina, amb el seu somriure d’orella a orella des del mostrador de la sucursal i que no he deixat de sentir cada vegada que l’he vista o he parlat amb ella: Good Vibrations.\n“Ara hi ha poca feina; te dirà que sí, en Miquel; i si no, ja parlaré jo amb ell”. Me carrec de valor i entr al despatx del director. Quan sent parlar de motxilles i d’Escandinàvia, a en Miquel Vallés se li posa aquella cara de de nin dolent còmplice, que jo encara no li coneixia i, no sense fer-me patir una estona, me concedeix la preuada llicència, amb la penyora però, d’haver de contar-li TOT el viatge fil per randa.\nEn Bernat i jo, vetlant armes a Cala Gamba la nit abans de la nostra fuita (Escàner: Tomeu Jaume)\nI així, com qui no vol la cosa, ens tens a en Bernat i a mi brindant amb dues Sant Miquel, asseguts sobre el trispol de ca seva a Cala Gamba amb una escampadissa de mapes, els caps plens de bellumes i curolles i amb la vella Yashica dins la seva funda de pell. Qualcú li havia donat a mumpare perquè estava espenyada i allà havia quedat, dins l’armari del quarto dels trastos.\nEquip sènior del Patronat, 1986. Mateu Terrades, el primer per l’esquerra, al costat d’un caramull de bons amics i amigues. (Escàner: Tomeu Jaume)\nJo aleshores feia de segon entrenador de l’equip de bàsquet del Patronat i el nostre delegat, en Mateu Terrades, era un reconegut fotògraf. Li havia duit la càmera i me l’havia tornada un dia abans de partir dient-me: “teòricament hauria d’anar bé, però…”\nFantàstic!!! La major aventura de la meva vida i no sabia tan sols si en tendria cap imatge de record.\nDE SA FUITA D’EN BERNAT I EN RAFEL CAP A TERRES DEL NORD.\nDissabte, 7 / 3 / 87\nEn Toni i na Toni ens acompanyen cap a s’areoport.\nPrimera plana del nostre quadern de bitàcola. (Escàner: Tomeu Jaume)\nAixí, amb una falta d’ortografia, areoport -almanco, l’apòstrof del títol el vaig encertar- comença, del meu puny i lletra, el diari que en Bernat Oliver i jo començam a escriure a mitges, tal dia com avui de 1987. Trenta set pàgines, una travessia en vaixell i una albada més tard, acabaria la, fins aleshores, major aventura de la meva vida.\nEn Bernat i jo pertanyem a una de les darreres generacions de mallorquins i mallorquines que a les acaballes dels anys 80 i als nostres 23 anys ens vèiem privats de la nostra llengua. Jo havia pogut triar l’assignatura optativa de mallorquí a 3er de BUP. L’altra opció era tenir l’hora lliure. T’he de dir què vaig triar?\nAixí idò, érem analfabets de lo nostro, però lletrats d’allò que ens venia de fora i que ens enflocaven com a propi, immersos dins l’estúpida guerra fratricida del gonellisme contra l’antigonellisme que encara avui esquitxa de vegades, trista i vergonyosament, les planes dels diaris.\n¿Per quan de temps haurem d’esperar abans de poder tornar cantar aqueixa surrealista cançó mallorquina, En Pep Gonella, sense que qualque lletraferit primmirat ens miri com si estàssim esquinçant la senyera?… Bé!, també li hauríem de baratar una mica la lletra. Això de matar un ase amb una espasa… Té ben mala ferida, la cançoneta!\nSeguesc, que avui me’n vaig per les bardisses.\nAixí, deia, aquí ens tens: en Bernat i jo plantejant-nos el transcendental dilema: “Què és més digne en la nostra opinió“: relatar la nostra experiència iniciàtica amb la pulcritud apresa a l’escola, fent servir un collage de frases fetes en la no gens menyspreada i sempre respectada llengua de Cervantes o bé deixar brollar a lloure els mots del cervell i, amb les quatre lletres mal apreses de Lluis Llach, les rondalles escoltades d’infants però mai llegides i la mica d’imaginació que el temps ens ha demostrat a tots dos que teníem adormissada, esperant la mà de gramàtica que ha sabut deixondir-la -com estic, avui!; això deu ser cosa dels nolotils-, vomitar-los tan bé com poguéssim sobre els fulls del nostre quadern de bitàcola, jo amb la meva infantil, caòtica i desgarbada lletra i en Bernat amb unes traces que ja apuntaven maneres, en la llengua que els nostres pares, més enllà d’absurdes ideologies polítiques, ens havien ensenyat a estimar?\nSense un mal diccionari de butxaca, vàrem optar per la segona i, si calles i fas bonda, t’aniré delectant de tant en tant amb qualcuna de les virgueries que deixàrem escrites per a la posteritat.\nAquesta història continuarà, però ja serà un altre dia, que avui es tard, estic cansat i vol ploure o, com va dir una nit d’estiu al Coliseu Balear en Tomeu Penya, mentre deixava l’escenari a “un grup que també ho fan molt bé, els Pretenders“: he d’anar a arreglar els animals.\nTe deix amb els Waterboys i The Whole of the Moon en directe, un any abans de la nostra fuita.\nSi t’ha agradat i ho comparteixes a les teves xarxes socials , potser agradarà a més gent.\nAnys 80BàsquetCala GambaCatalàFamíliaFotografiaMillorsMúsicaPop RockViatges\n16 d'octubre de 2017 a les 12:49\nQuina passada Jaume!! Jo vull fer qualque viatge d’aquests improvitzats, que saps a on vas però a la vegada no hi ha res planetjat i et deixes endur.\nEt demanaré consells sobre això… que ets tot un expert!\nAra vaig a seguir llegint sa teva aventura.\nUna aferrada ben forta!\nMIQUEL VALLÉS ha dit:\n12 de març de 2017 a les 13:28\nQuin bons records de tos vosaltres de l’oficina, dels Clientes (quins pesats), del reforsos d’istiu que ara en diuen becaris del viatge matinal amb coxe desde Cala Gamba. Ara ja no som cap nin a pesar que encare som bastant dolent. Segur que tambe recordes aquella canço de la que no puc recordar el tito pero que deia qualcom semblenat a …………………\nChoboom…………… choboom……….. lalalla…………lalala……………lalala\nUna forta abrçada i esper de tot cor que en puguem veure fero personalmente en breu\n13 de març de 2017 a les 9:34\nVet si me’n record de sa cançoneta, Miquel! Bé me’n donares de Sh-boom, sh-boom. Vaig estar a punt de posar-la al meu article, però finalment em vaig decantar per dedicar-li Good Vibrations a n’Antònia i reservar-me el Sh-Boom per dedicar-te’l en privat quan te decidissis a fer acte de presència per aquest blog. Aquí el tens: https://open.spotify.com/track/71TOMi27KXLxlua4aAmcSD\nUna aferrada, Miquel!\n9 de març de 2017 a les 21:20\nQuin gust retrocedir 30 anys…(que es diuen aviat!!!!…) i recordar quan me feres partícip del teu projecte de viatge, no tinc tan bona memòria com tu, però llegint-te i amb una mica d’esforç, he anat recuperant una mica la història. Jo som poc viatjera, però sempre m’engrescava quan algun amic preparava una “fuita” i a la tornada explicava alguna de les moltes vivències i anècdotes viscudes i també mirar les diapositives….si!!! abans això es feia, ara amb la immediatesa d’enviar fotos mitjançant el mòbil, crec que se perd una part de compartir un viatge. Com que escrius “capítol 0”, esper que en vindran mes, supòs que aquest és el desig de tots els que te seguim.\nAh! molt orgullosa d’haver-te descobert una cançó, i moltes gràcies per la dedicatòria. Una forta abraçada!!!!!\nXavier Oliver ha dit:\n8 de març de 2017 a les 11:58\nSóc a classe i he topat amb aquest espai web. D’alguna manera ha estat un problema ja que, “en contra de la meva voluntat”, no he pogut evitar llegir-ho amb esment. He gaudit molt perquè m’ha ajudat a conèixer la filosofia de vida que teníeu, tu i mon pare, a la meva edat.\nPel que fa l’estètica: està molt treballat, enhorabona!\n8 de març de 2017 a les 20:05\nMoltes gràcies pel comentari i per interrompre per uns instants la teva activitat acadèmica per llegir-me, Xavier. Esper que no t’hagis perdut res massa important per culpa meva, però ja m’imagin que no. 😉 Ha estat una agradable sorpresa trobar-te per aquí.\nSupòs que les coses en què pensàvem ton pare i jo als 23 anys no devien ser molt diferents a les que teniu els joves d’ara dins el cap. Teníem uns mitjans diferents, escoltàvem una altra música, però les ganes de descobrir el món amb els nostres ulls, sense que ens les contàs ningú crec que deuen ser idèntiques… o així ho esper, almanco.\nT’agraesc molt el comentari sobre l’estètica. Òbviament em preocupa i venint de tu, que estàs dins un món, el rap, on l’estètica compta i molt, és més d’agrair.\nEsper seguir llegint-te per aquí, Xavier.\nRespon a Àngels Cancel·la les respostes


Llorenç Álvarez lidera els Premis Fosbury - Diari de Terrassa\nLlorenç Álvarez lidera els Premis Fosbury\nEls lectors de la revista escullen la millor esportista de l’any\nLa nedadora del CN Terrassa Sarai Gascón és una de les candidates / NEBRIDI ARÓZTEGUI\nSet esportistes terrassencs figuren en la llista de 100 nominats (50 nois i 50 noies) als Premis Fosbury 2021 com a millors esportistes catalans. Els guardons, impulsats per la revista que porta el mateix nom, arriben enguany a la quarta edició. Els lectors de la publicació són els que realitzen les votacions a través d’internet. Per ara, en categoria masculina, el primer és el patinador Llorenç Álvarez; el 45è, el jugador de hockey Pau Quemada, i el 50è, el waterpolista Álvaro Granados. Pel que fa a la categoria femenina, la dissetena posició és per a la waterpolista del CN Terrassa Bea Ortiz. La 30a posició l’ocupa actualment la nedadora Sarai Gascón, també del CN Terrassa. La 41a és l’atleta de curses de muntanya Ragna Debats i la 46a l’aixecadora paralímpica a Tòquio Montse Alcoba.\nTemes:Bea Ortiz, Montse Alcoba, Premis Fosbury, Ragna Debats, Sarai Gascón


La Villa Cannes Croisette Canes França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n8 Traverse Alexandre III, Pointe Croisette, Canes, França, 06400 - Veure al mapa\nBarri Pointe Croisette Canes Centre Le Cannet Croisette Le Suquet Casc Antic Croisette Prado Republique Canes Centre\nBen posicionat a Pointe Croisette, La Villa Cannes Croisette és un lloc ideal d'inici d'excursions a Canes. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb les atraccions principals de la ciutat com Notre Dame des Pins, St. Michael the Archangel Church, Z Plage a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització.\nA La Villa Cannes Croisette, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha servei d'habitacions 24 hores, servei de neteja diari, seguretat 24 hores, Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, accés per a cadires de rodes.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Piscina exterior, massatge, jardí de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, La Villa Cannes Croisette és una selecció idònia per a la vostra estada a Canes.\nTots els tipus de viatgers (336) Parelles (186) Viatgers en solitari (62) Famílies amb infants petits (45) Famílies amb infants grans (19) Grups (22)\nHabitació Triple Comfort amb vista al jardí


Centre diari Sant Josep: Un equip de joves i voluntàries donen suport a l'equip femení del Barça\nUn equip de joves i voluntàries donen suport a l'equip femení del Barça\nUn grup de joves i voluntàries del Centre Diari Sant Josep van ser al Miniestadi el passat dimecres, per donar suport a l'equip femení del Barça que jugava la tornada dels vuitens de final de la Women's Champions League.\nLa història de les dones sovint ha estat marcada per la invisibilització. L’esport no ha estat cap excepció a aquest repartiment desigual de reconeixement i poder i, fins ben entrat el segle XX, la presència femenina va ser vetada a la pràctica esportiva.\nMalgrat això, durant aquests darrers anys, gràcies a la tenacitat i al treball de moltes dones, la seva participació, així com les oportunitats d’iniciar i consolidar una carrera esportiva, han augmentat considerablement, fet que suposa un pas molt important per a l’assoliment d’una societat més justa i equitativa. Per aquest motiu, des del projecte del Centre Diari Sant Josep volem donar visibilitat a totes aquelles bones pràctiques d'igualtat a l'àmbit esportiu.\nEtiquetes de comentaris: barça, coeducació, esport femeni, lleure, sortides lúdiques


L’1 d’octubre camerunès\nLa zona anglòfona va intentar proclamar la seva independència l’any passat\n5 min. Barcelona 25/08/2018 00:00\nAquesta història comença fa segles i esclata, casualment com a Catalunya, l’1 d’octubre de l’any passat. Però esclata al Camerun, a més de quatre mil quilòmetres de distància, a l’oest d’Àfrica i amb una realitat totalment diferent. El mapa del país té memòria: hi ha una part anglòfona, que va ser colònia de la Gran Bretanya, i una altra de francòfona, que va estar sota control francès. La minoria anglòfona -el 20% del total de 24 milions d’habitants- volia proclamar la independència l’1 d’octubre del 2017. Acusaven el govern camerunès, francòfon i centralista, d’haver-los marginat sistemàticament.\nPerò la jornada es va convertir en un bany de sang. Milers de camerunesos anglòfons van sortir al carrer per manifestar-se pacíficament i anunciar la creació del nou estat -malgrat que l’acció tenia més càrrega simbòlica que real-, però les forces governamentals, Kalàixnikov en mà, van reprimir el col·lectiu amb trets i violència. El nombre de víctimes d’aquell dia mai va quedar clar: a banda dels centenars de ferits i empresonats, el govern va confirmar la mort de 14 persones. En canvi, des del bàndol separatista asseguraven que almenys més de 100 manifestants van perdre la vida.\nUn poble mobilitzat\nNo era el primer cop que ho intentaven. Des de les regions anglòfones, a l’oest del país -que són les més riques, amb importants reserves de petroli, fusta i oli de palma-, reiteren que el govern central mai els ha tingut en compte. Especialment després del 1972, quan el llavors president del Camerun, Ahmadou Ahidjo, va restar autonomia a la regió i va ordenar establir un govern unitari, completament francòfon. La ferida s’ha fet gran: des de fa anys, per als anglòfons és molt difícil aconseguir alguna feina o càrrec vinculat a l’administració; a les escoles i a les institucions sovint s’obvia l’anglès i s’exigeix el francès, i el govern destina la major part dels beneficis obtinguts de la regió anglòfona a altres indrets del país. I aquests només són alguns exemples que denuncien els independentistes. “Mira, és així de fàcil d’entendre: la gent d’aquí explica que si s’ha de construir una carretera en algun punt de la regió anglòfona i es necessiten 20 treballadors, el govern pot optar per contractar 20 treballadors d’altres regions abans de donar feina a 20 anglòfons”, explica des del terreny Marc Serna, un cooperant de l’ONG Reach Out.\nA finals del 2016 les protestes es van multiplicar al carrer. Van ser col·lectius d’advocats i professors els que van començar a organitzar vagues i manifestacions, que es van anar intensificant. Però davant la dura repressió policial van canviar de mètode. Cada dilluns, i des de fa mesos, les ciutats i els pobles es converteixen en zones fantasma. Ningú treballa, ningú obre la botiga, ningú viatja, perquè tothom es queda a casa les 24 hores del dia. “És una forma efectiva de manifestar-se, ja que la policia i l’exèrcit no poden entrar a les cases dels veïns i obligar-los a treballar”, apunta Serna.\nLa majoria d’aquestes protestes es coordinaven a través d’internet. I per aquest motiu el govern de Yaoundé va apagar la regió. A principis del 2017, el president camerunès, Paul Biya -un altre dinosaure africà que porta al mandat des del 1982-, va tallar l’accés a internet a tota la regió anglòfona. La reacció, també la indignació, va ser contundent: sis mesos de vagues generals i boicots escolars que van significar la pèrdua de tot un curs per a milions de nens i que encara dura ara.\nCreixen la tensió i la violència\nPerò en aquest relat, la violència de l’1 d’octubre del 2017 va significar un abans i un després. Fins llavors, el moviment independentista s’havia caracteritzat pel pacifisme. Els dies posteriors al d’aquell intent de proclamar la sobirania de la República d’Ambazònia -aquest seria el nom del nou estat-, i coincidint amb la detenció i l’exili forçat de la majoria de líders del moviment es va cridar a “l’autodefensa” i, per tant, a la resposta violenta. En els últims mesos, molts carrers d’aquestes dues regions han sigut testimoni d’enfrontaments armats entre els grups paramilitars independentistes i el govern de Yaoundé. El nombre de víctimes continua sent una incògnita: es parla de centenars de morts, però es tem que la xifra real podria ser molt superior. “La població civil està desesperada, gairebé cada dia se senten trets i molta gent ha hagut d’abandonar casa seva”, diu Serna.\nL’exèrcit busca intimidar la població i ataca i crema els pobles . “Disparen indiscriminadament, a vegades a matar”, segueix Serna. Per contra, l’objectiu dels grups separatistes són els representants del govern, i sobretot policies i militars. Tot i que sovint també intimiden els civils perquè compleixin les seves ordres.\n“La situació empitjora cada dia. Es diu que el conflicte fins i tot podria derivar en una guerra civil, ja que la violència augmenta i no hi ha cap tipus de diàleg entre les dues parts”, recalca el mateix Serna. Mentrestant, la realitat de la població civil s’agreuja. Segons les Nacions Unides, prop de 250.000 persones s’han convertit en desplaçades internes i altres han marxat a Nigèria per fugir de la violència entre els dos bàndols. Molts s’han refugiat en boscos, on malviuen sense res: ni electricitat, ni aigua potable, amb poc menjar, sense medicaments i amb l’amenaça constant d’emmalaltir de malària, patir diarrees o malnutrició. La seva és una crisi silenciada.


Girona preveu invertir 30 milions al Parc de la Devesa per obrir-lo a la ciutat\nLes actuacions es faran amb fons europeus i en un termini de 15 a 20 anys\nLa zona de la Devesa on començarà el bosc de ribera que baixarà fins al riu Ter, aquest 13 de novembre del 2017. // ACN\nActualitzada el 13-11-2017 19:56\nEl pla especial de la Devesa preveu invertir 30 milions d’euros al parc per treure formigó i obrir-lo a la ciutat en 20 anys. L’Ajuntament portarà el projecte a aprovació inicial al ple d’aquest vespre.\nEntre les principals actuacions, hi ha substituir l’actual vial perimetral per una zona de bosc de ribera. També desapareixeran els dos carrils de circulació més propers al parc. S’hi plantarà una nova filera de plàtans i s’enderrocarà l’estadi esportiu. L’objectiu és obrir la Devesa als gironins. El regidor de Paisatge i Hàbitat Urbà, Narcís Sastre, diu que el primer plantejament revolucionari de fa 3 anys ha donat pas a un document més conservador.\nA mesura que hem anat rebent aportacions, aquest pla és cada vegada més conservador, és una evidència, però també perquè l’hem anat enriquint escoltant la ciutadania i agents socials com el Col·legi d’Arquitectes, però sempre els objectius es mantenen intactes\nLes actuacions es faran amb fons europeus i en un termini de 15 a 20 anys.


118 alumnes pirinencs sexaminen de la selectivitat al Centre Cultural les Monges de la Seu dUrgell\nviurealspirineus 09:21 13/06/17\nEls estudiants de segon de batxillerat dels instituts de la Seu d'Urgell, Puigcerdà i Sort comencen avui 13 de juny les proves d'accés a la universitat que s'allargaran fins dijous 15.\n118 alumnes pirinencs s#39-examinaran selectivitat centre\nEl Centre Cultural les Monges de la Seu d'Urgell.\nUn total de 118 alumnes pirinencs de segon curs de batxillerat del Pirineu iniciaran demà dimarts 13 de juny, a dos quarts de nou del matí, les proves de selectivitat al centre cultural Les Monges de la Seu d'Urgell.\nD'aquests 118 estudiants, 71 provenen de l'institut Joan Brudieu de la Seu (Alt Urgell); 24 de l'institut Pere Borrell de Puigcerdà (Cerdanya); i 19 han realitzat el batxillerat a l'institut Hug Roger II de Sort (Pallars Sobirà).\nA més a més, s’examinaran 4 alumnes que estan assignats al Tribunal Ordinari Específic (TOE). En aquest tribunal s’hi examinen els estudiants amb dislèxia, TDA i TDAH.\nEls exàmens es realitzen en horari de matí i de tarda, s'inicien a dos quarts de nou del matí i acaben a dos quarts de sis de la tarda, i entre examen i examen, els alumnes disposen de 30 minuts de descans. Els exàmens de les PAU s'allargaran fins el dijous 16 de juny.\nLa fase general consta de 5 exercicis: llengua catalana i literatura; llengua castellana i literatura; llengua estrangera; història o història de la filosofia; i una matèria de modalitat de batxillerat triada per l'estudiant.\nLa carta duna mare al bisbe Novell que revoluciona la xarxa\nMés de dos mil participants en la 7a Fira del Vi del Pirineu de Talarn


Programa de beques remunerades per a formació d’estudiants santamariers – estiu 2021 | Ajuntament de Santa Maria del Camí\nInici › Serveis municipals › Promoció econòmica › Punt d’Informació Empresarial i de Comerç Local › Programa de beques remunerades per a formació d’estudiants santamariers – estiu 2021\nL’Ajuntament de Santa Maria va posar en marxa l’any 2018 un programa de beques remunerades per a estudiants santamariers per dur a terme estades de pràctiques a empreses, prioritàriament, santamarieres. Aquest programa ha estat conveniat amb la Universitat de les Illes Balears i la direcció general de Formació Professional.\nEls becaris poden pertànyer als estudis universitaris que s’imparteixin a la UIB. Una vegada rebudes les ofertes, l’Ajuntament de Santa Maria del Camí seleccionarà aquells perfils que s’adpatin més a les seves necessitats.\nConvocatòria oberta fins divendres 18 de juny\nEls alumnes interessats poden entregar la sol·licitud per registre d’entrada a l’Ajuntament de Santa Maria del Camí o enviar la seva sol·licitud a l’email adl@ajsantamariadelcami.net\nTèlefon: 971 620 131


Nivells de dificultat | SomGuies.cat\nNivells de dificultatSomguies.cat2020-05-07T11:27:23+02:00\nPàgina inicial > Nivells de dificultat\nAquest és un apartat important i que hem de tenir en compte. Tenir un nivell mínim per l’activitat contractada és bàsic i d’això dependrà en gran part, al bon desenvolupament de la jornada.\nLes activitats exposades en aquest web estan catalogades amb 3 nivells de dificultat tenint en compte la dificultat tècnica i física: baix, mig i avançat.\nF (Fàcil): Pendents de roca, neu i/o gel amb desnivells moderats, inferiors al 45º, on es progressa per neu a vegades amb piolet. Escalades fàcils fins a IIº, alguns trams en glacera amb esquerdes.\nPD (Poc Difícil): Pendents de roca, neu i/o gel amb desnivells forts superiors a 45º, on podem pujar caminant. Arestes i crestes estretes i aèries. Escalada de certa dificultat fins a IIIº. Glaceres amb esquerdes. L’ús de la corda pot ser necessari en més d’una ocasió. PD (Poc Difícil): Pendents de roca, neu i/o gel amb desnivells forts superiors a 45º, on podem pujar caminant. Arestes i crestes estretes i aèries. Escalada de certa dificultat fins a IIIº. Glaceres amb esquerdes. L’ús de la corda pot ser necessari en més d’una ocasió.\nAD (Una mica Difícil): Pendents llargues de roca, neu i/o gel amb desnivells forts a partir de 50º. Arestes i crestes estretes i aèries. Escalada de dificultat moderada, inclús en terreny vertical fins a IIIº i IVº. Glaciars amb esquerdes on l’ús de la corda es fa obligatori. Necessari tenir experiència prèvia. AD (Una mica Difícil): Pendents llargues de roca, neu i/o gel amb desnivells forts a partir de 50º. Arestes i crestes estretes i aèries. Escalada de dificultat moderada, inclús en terreny vertical fins a IIIº i IVº. Glaceres amb esquerdes on l’ús de la corda es fa obligatori. Necessari tenir experiència prèvia.\nEls nivells d’escalada en roca els diferenciem segons les tres modalitats principals: esportiva, clàssica i artificial. Fem la classificació basant-nos en la graduació francesa, la més generalitzada. Cal esmentar que el grau de dificultat és subjectiu, i que depèn de diversos factors: el tipus de roca, la inclinació de la paret, el tipus de preses, la longitud de les vies, el grau de compromís…\n– Graduació: 4rt grau\n– Longitud menys de 150 mts.\n– Graduació: 5è grau\n– Longitud més de 150 mts.\n– Graduació: més de 6a\n– Longitud més de 300 mts.\n– Pendents màximes de 25º.\n– Desnivell positiu fins a 600 mts.\n– Durada aproximada de 3 – 4 hores.\n– Pendents màximes de 35º.\n– Desnivell positiu fins a 900 mts.\n– Durada aproximada de 6 hores.\n– Pendents màximes de 40º.\n– Desnivell positiu fins a 1200 mts.\n– Durada aproximada de 8 hores.


Accedir a informació sobre empreses | Consumer\nAccedir a informació sobre empreses\nLes fonts públiques i privades d'informació proporcionen dades sobre l'estructura i funcionament d'una empresa, o el seu estat de morositat i deutes\nImatge: Peter Skadberg\nConèixer les dades bàsiques d’una empresa que deu una determinada quantitat econòmica a un treballador, informar-se de com és la companyia amb la qual acaba de signar un contracte de treball, detectar la raó social o l’historial d’un directiu d’una empresa deutora o morosa, i fins i tot recaptar dades econòmiques d’una empresa amb l’objectiu d’invertir en ella, està a l’abast dels tots els ciutadans espanyols a través de l’accés a diferents fonts informatives. Totes elles són legals i permeten conèixer qualsevol dada mercantil o financera de l’empresa. Unes són de caràcter públic -disponibles per a tots els ciutadans- i unes altres són privades i permeten accedir a una informació més especialitzada i personalitzada. La forma més còmoda per a realitzar aquesta cerca és a través d’Internet (en totes dues modalitats) mitjançant un petit formulari amb les dades més bàsiques del sol·licitant.\nEl primer pas per a accedir als diferents serveis d’informació -públics o privats- és determinar quin tipus d’informació es necessitarà. No serà el mateix sol·licitar una informació elemental de l’empresa que conèixer el balanç de comptes o l’historial d’un directiu. Aquest punt és important perquè aquest servei no és gratuït en tots els casos (només quan se sol·liciten dades molt bàsiques) pel que determinar des del principi la naturalesa de la informació demandada pot contribuir, en gran manera, a estalviar en la factura final. El preu dependrà del grau d’exigència de la informació demandada i de la freqüència amb la qual es demandi aquest tipus de serveis. Per exemple, per a consultes regulars existeixen bons i quotes anuals.\nQuin tipus d’informació es pot consultar?\nEn els serveis d’informació sobre les empreses és possible consultar tota la informació actualitzada necessària per a conèixer millor als clients, proveïdors, ocupadors, deutors i competència, tot això a través dels informes sobre dades extretes de fonts oficials -i analitzats per professionals- que proporcionen un complet coneixement sobre aquestes.\nQuan un ciutadà es registra en algunes d’aquestes empreses, pot tenir accés (sense quota fixa), al costat d’informes de solvència i risc-crèdit d’aquestes, al mòdul RAI (Registre d’Acceptacions Impagades), i conèixer si una empresa està inclosa en ell. Una altra de les opcions és demanar un informe mercantil complet de l’empresa, que consta de les següents informacions: gràfics i vendes dels últims anys, consell d’administració, administradors actuals, administradors històrics, directius, accionistes, participacions i vinculacions en altres empreses, articles de premsa publicats sobre l’empresa, informació oficial i registral complementària, i marques registrades de l’empresa.\nA través de diverses fonts (Registre Mercantil, premsa, recerca pròpia, etc…) també és possible conèixer les vinculacions professionals de milions d’executius i empresaris, i la seva participació com a directius, administradors i apoderats en empreses espanyoles.\nVes a la pàgina següent: Fonts públiques i privades »\ndades fuentes-ca información-ca serveis través


Carme Forcadell: 'M'he traslladat per estar amb els meus fills i néts'\nCarme Forcadell: ‘M’he traslladat per estar amb els meus fills i néts’\nLa junta de tractament de Wad-Ras li ha atorgat avui un permís d'acord amb el 100.2 per fer un voluntariat cinc dies a la setmana durant 12 hores diàries\nCarme Forcadell ha explicat el motiu que l’ha portat a demanar el trasllat de la presó de Mas d’Enric (Catllar) a la de Wad-Ras, Barcelona. ‘Ara que, sortosament, ma mare pot veure’m fora de la presó, m’he traslladat per estar amb els meus fills i néts‘, ha escrit en un piulet. Així mateix, ha donat les gràcies a totes les persones que l’han acompanyant i li han donat suport durant la seva reclusió a Mas d’Enric.\nAra que, sortosament, ma mare pot veure'm fora de la presó, m'he traslladat per estar amb els meus fills i néts. M'enduc t'estima de totes les persones que m'han acompanyat tants mesos i en tants actes. No us oblidaré mai. Ens retrobarem en llibertat.\nD’altra banda, la junta de tractament de Wad-Ras ha permès a Forcadell de continuar fent un voluntariat d’acord amb l’article 100.2 del reglament penitenciari. D’aquesta manera, podrà sortir cinc dies a la setmana de la presó durant dotze hores diaris per fer-lo.\nForcadell, classificada com una presa de segon grau, ja tenia un permís concedit a través del 100.2. Tanmateix, amb el canvi de centre, la nova junta de tractament havia d’avalar una nova petició de permís. La fiscalia pot presentar un recurs contra la decisió al jutjat de vigilància penitenciaria,


La urbanització d'El Montanyà és la més gran del municipi de Seva en extensió i la segona en nombre d’empadronats, 215 persones, tot i que hi ha molta gent que hi té segons residències. El nom de Montanyà és exclusiu d’una antiga masia documentada des del 1041, vil·la Montannan. La urbanització s’estén majoritàriament per les terres que eren domini del mas.\nA El Montanyà s’hi arriba per la banda de Seva, al cap d’uns cinc quilòmetres, per la carretera BV-5301 i travessant la urbanització de Serrabardina. Per la banda sud, s’agafa la sortida d'El Pinós de la C-17 i s’enfila l’avinguda Joan Miró fins el carrer Collformic d'El Montanyà que arriba fins el centre de la urbanització en menys de quatre quilòmetres.\nEl Montanyà compta amb un local social i instal·lacions hoteleres i esportives de primer ordre. El 1991 s’hi va inaugurar el Club Hípic en motiu dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992. Fou la seu olímpica d’hípica, on s’hi van celebrar les competicions de doma clàssica i de pentatló.\nEl Montanyà en xifres\n700 metres d'alçada\n1.388'2 km2 d'extensió


Mides: 22,3 x 22,3\nMolts de nosaltres hem après a llegir amb en Pau i la Laia. Hem rigut amb les seves trapelleries i hem descobert el valor de l’amistat. Hem vist com és la vida a pagès i què vol dir tenir cura d’un gosset. Ens hem emocionat quan ha arribat un nou membre a la família. Molts hem crescut amb en Pau i la Laia. I ara voldríem regalar als nostres fills l’oportunitat de créixer també al seu costat.\nAquest volum aplega cinc històries que segur que voldreu llegir en família: Anem a la masia, Ai, Terri, Terri..., Ha nascut en Marçal, La Festa Major i Les colònies d’estiu.\nPilarín Bayés és una de les dibuixants més populars i estimades del nostre país. L’expressió simpàtica i acolorida dels seus ‘ninots’ ens han explicat milers d’històries i han retratat la nostra manera de ser al llarg de més de cinc dècades.\nAdelina Palacín i Assumpta Verdaguer són les creadores dels personatges d’en Pau i la Laia. Elles els han donat un caràcter, uns valors i una veu que els han convertit en un referent literari per a molts nens i nenes.


Campanya CCOO Ajuda Desocupació\nComissions Obreres ha posat en marxa un servei dirigit a les persones treballadores en desocupació per Covid (ERTO o qualsevol altre), que encara no han començat a cobrar la seva prestació per desocupació.\nFB Ajuda Desocupacio\nL'objectiu de la campanya de CCOO\nPretenem agilitar la resolució de sol·licituds de desocupació presentades al Servei Públic d'Ocupació Estatal (SEPE) que encara no han estat ateses per aquest organisme.\nDes de la secretaria de Polítiques Públiques i protecció social ens ocuparem de remetre al SEPE cada cas individualitzat, per a intentar que s'agilitin els tràmits o es resolguin els problemes que estan retardant el cobrament de la prestació. En la nostra mà no està resoldre la situació ja que la resolució de l'expedient és una facultat exclusiva del SEPE.\nActivació del servei.\nLes persones interessades poden accedir al formulari on-line que està situat en l'adreça www.ccoo.es/ayudadesempleo. Cada dia la Secretaria de Polítiques Públiques i Protecció Social tramitarà els formularis rebuts davant el SEPE per agilitar la seva prestació.


Crida nacional al món associatiu pel dret a decidir dissabte a Manresa | Assemblea Nacional Catalana - VALLÈS OCCIDENTAL\n← 16 de febrer a Ripollet recollida del Signa un vot\nEl 22 de febrer L’Hospitalet prepara una jornada intensiva de recollida del Signa un vot →\nfebr. 14 2014\nCrida nacional al món associatiu pel dret a decidir dissabte a Manresa\nLes entitats presents al Pacte del Bages pel dret a decidir han organitzat el proper dissabte 15 de febrer un gran acte de Crida nacional al món associatiu perquè se sumi i treballi a favor del dret dels catalans a decidir el seu futur polític. L’acte comptarà amb la presència de representants d’entitats de la societat civil i dels partits que s’han compromès a fer efectiu el dret a decidir amb la convocatòria d’una consulta sobre la independència el proper 9 de novembre.\nIntervindran a la crida l’expresident del Parlament i redactor del Pacte Nacional pel Dret a Decidir, Joan Rigol; la presidenta de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Carme Forcadell; la presidenta d’Òmnium Cultural, Muriel Casals; el representant del Pacte del Bages, Pere Joan Cardona; i els diputats Josep Rull (CiU), Marta Rovira (ERC), Dolors Camats (ICV) i el regidor Adam Majó (CUP).\nL’acte es durà a terme al Teatre Conservatori de Manresa a les 18:00 hores.


fallera® és una marca independent amb seu a València la qual ofereix productes de qualitat, de producció espanyola i en edició limitada fabricats de forma artesanal.\nLa marca fallera® neix per compartir amb el món la cultura tèxtil valenciana, donant un accés global sense precedents a tot aquell que vulgui portar un tros de la nostra història els 365 dies d'any en forma de joies i accessoris.\nEns esforcem a crear complements de moda actuals utilitzant majoritàriament teles clàssiques de la indumentària fallera. Els nostres complements van dirigits tant als fallers que viuen la festa des de dins, com a aquells que participen i se senten involucrats en la nostra tradició.\nEl 2011 Arturo Santander (CEO de fallera®) va fer el primer prototip del que anys després es convertiria en el vaixell insígnia de la nostra marca, la Polsera Fallera. Unint disseny amb tradició va aconseguir crear un complement exclusiu i inèdit, el que li va permetre obtenir reconeixements a nivell nacional com "Operació Emprèn" Organitzat per l'Associació de Joves Empresaris de València i internacionals com "EnterpriseYOU!" Programa Europeu per a Joves Emprenedors. La marca està registrada i patentada des del 2014, el que converteix a fallera® en l'única i primera marca especialitzada en complements fets de tela de seda.