La Caballé - Premsa Comarcal \n6.oct.2021 12:00 h\nMoltes vegades em trobo que quan algú em coneix per primera vegada i té referències de la meva trajectòria gairebé sempre em pregunta: Quin és el teu tenor preferit? O Quin és el millor tenor del món? Aquesta pregunta tot i les vegades que me l'han fet no tinc sempre la mateixa resposta. Moltes vegades responc que en Plácido Domingo potser no és el millor del món però sí el més complet, o que la veu més bonica de tenor és la de Jaume Aragall o que els tenors que més m'han fet emocionar són Giuseppe di Stefano i Josep Carreras. En canvi quan em pregunten quina és la millor soprano del món o la que considero que està per sobre de totes, sempre dono la mateixa resposta sense pensar-ho ni mig segon: Montserrat Caballé.\nEl 6 d'octubre de 2018 ens va deixar amb vuitanta-cinc anys, segons el que ella ens va fer creure, tot i que en tenia vuitanta. Aquestes cinc de més son afegits per la seva mare per poder tenir l'edat mínima per entrar al conservatori i segons la mateixa Caballé, per honrar a sa mare mai se'ls va treure. Una de tantíssimes anècdotes que té La Caballé. Són poques les sopranos que arriben a tenir aquest article. Quan parlem de Renata Tebaldi o Maria Callas diem La Tebaldi o La Callas, un luxe reservat només a les més grans.\nA Itàlia, el país que més ha venerat a La Caballé, són molts els que encara recorden les seves nits memorables a La Scala de Milà o a l'Arena di Verona com els més alts cims del belcanto. Un fet que va catapultar la seva carrera i que va convertir a Montserrat Caballé com la més gran de tots els temps va ser la seva primera Norma a la Scala. Després que Maria Callas es retirés dels escenaris, al Teatro alla Scala, el teatre d'òpera més important del món, qualsevol soprano que intentes cantar algun dels rols més emblemàtics de la grega, estava condemnada a rebre la més gran bufada de la seva carrera. El 1972 li van oferir a La Caballé cantar Norma de Bellini a la Scala. Norma és un dels rols més difícils mai escrits per la corda de soprano i fou el gran rol de La Callas. La Caballé es va atrevir a fer-ho, després de la seva ària d'entrada que tothom coneix Casta Diva es va produir una grandíssima allau d'aplaudiments, des d'aquell moment La Caballé s'havia convertit en la diva asolutta del món operístic. La reina incontestable de tots els més grans teatres d'òpera d'arreu. Podeu trobar l'enregistrament d'aquella nit fàcilment a YouTube.\nCrec que ens hem d'acostar molt més a la figura de Montserrat Caballé com, la més excel·lent soprano del segle XX, que no pas com l'hem vist els darrers anys amb les diferents notícies que van anar apareixent i que no cal recordar. És curiós com en aquest petit país en el qual vivim, som especialistes a carregar-nos els nostres tòtems, i en canvi valorem molt més el que ve de fora i ens arribem a creure que són millor, pel simple fet de ser de fora. Gaudiu de l'art de La Caballé i deixeu-vos endur per la màgia de la seva veu, segur que us donarà una calidesa tan necessària en aquests primers dies de tardor.


La sala de plens de Manresa fa més d'un mes que és presidida només pel retrat d'Artur Mas - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nLa sala de plens de Manresa fa més d'un mes que és presidida només pel retrat d'Artur Mas\nEncara no ha arribat la fotografia del nou rei Felip VI a l'ajuntament\nfrancesc galindomanresa 26.07.2014 | 08:11\nEl 19 de juny es va despenjar el retrat del rei Joan Carles arxiu/F. G.\nEl retrat del rei Joan Carles I va ser despenjat del saló de plens de l'Ajuntament de Manresa el 19 de juny tan bon punt va ser proclamat el seu fill Felip com a nou monarca. Des de llavors, la fotografia del President de la Generalitat, Artur Mas, ha presidit en solitari la cambra i els actes que s'hi han desenvolupat.\nAixò no vol dir que la situació es perllongui gaire més en el temps, ja que la Secretaria d'Estat d'Administracions Públiques, que pertany al ministeri d'Hisenda i Administracions Públiques, va fer arribar a l'Ajuntament un correu electrònic que incloïa un enllaç a una pàgina de la seva web perquè demanés el retrat de Felip VI i detallés les mides i el tipus d'imatge que es volia (el rei vestit de civil o de militar).\nEl que va demanar l'Ajuntament de Manresa el 12 de juny va ser el de mida mitjana (A4) i vestit de civil, similar al que hi havia abans, però amb el nou rei en comptes de l'anterior. El retrat, però, encara no ha arribat.


L'OMS preveu que el còlera afectarà durant diversos anys als ciutadans d'Haití | Consumer\nL’OMS preveu que el còlera afectarà durant diversos anys als ciutadans d’Haití\nLes dades més recents apunten a uns 231.000 casos i més de 4.500 víctimes mortals per la malaltia\nEl còlera s’ha convertit en una malaltia endèmica a Haití i, malgrat que l’expansió de l’epidèmia ha començat a disminuir, l’Organització Mundial de la Salut (OMS) preveu que la malaltia romandrà durant diversos anys al país. Les dades més recents de les autoritats de salut haitianas apunten a uns 231.000 casos i més de 4.500 morts, ha informat l’agència de Nacions Unides.\nLa portaveu de l’OMS, Fadella Chaid, va destacar que els avanços en el control de la malaltia responen als programes de prevenció i informació entre la població, encara que va assenyalar que falta finançament per ampliar-los. “El còlera estarà present a Haití durant anys, per això està cada vegada més integrada als programes de salut al país”, va afegir.\nChaid va explicar que l’organització investiga les regions on, al contrari de la tendència general s’ha registrat un augment de contagiats. Per la seva banda, l’Oficina de l’ONU per a la Coordinació d’Assumptes Humanitaris (OCHA) va assenyalar que els esforços del govern haitiano i els organismes internacionals se centren en aquest moment a ampliar els serveis de salut, sobretot a les zones més remotes del país. També va recordar la importància que la comunitat de donants respongui a la petició de fons per 175 milions de dòlars per al combat de la malaltia. Fins ara només s’ha cobert el 45% de la sol·licitud.\nPer atendre als afectats per l’epidèmia, Creu Vermella Espanyola duu a terme un ampli programa d’albergs a mitjà i llarg termini que consisteix en la instal·lació dels denominats “allotjaments progressius”. Consten d’una estructura metàl·lica coberta de 18 metres quadrats, que pot evolucionar de forma progressiva tant en superfície com en materials de recobriment. Inicialment es cobreix amb lona plàstica i després amb ciment i malla metàl·lica. El nombre de mòduls que es lliura depèn del nombre de membres de les unitats familiars.\nL’organització va explicar que aquesta caràcter progressiu permet que aquests mòduls puguin també ser utilitzats com a espais comunitaris, aules educatives i fins i tot centres de salut. La meta marcada per Creu Vermella Espanyola en aquest àmbit és assistir a prop de 4.500 famílies. A data d’avui, ha instal·lat ja 1.475 allotjaments progressius (més d’1.800 mòduls).\nUns altres dels reptes de l’organització a Haití passen per l’engegada de projectes de desenvolupament econòmic, de salut comunitària i de reducció del risc de desastres. El Pla d’Acció de Creu Vermella Espanyola al país del Carib es perllongarà durant almenys cinc anys si bé, com indica el seu president, Juan Manuel Suárez del Toro Rivero, “el compromís de Creu Vermella amb la població haitiana vulnerable es mantindrà mentre persisteixin les seves necessitats”.\nalbergs allotjaments progressius còlera epidèmia


El voleibol alteà vol seguir fent història - Altea Digital\nEl voleibol alteà vol seguir fent història\nLes xiques de l’equip sènior femení del Club Voleibol Altea, es jugaran aquest proper cap de setmana les seues opcions de fer història en aquest esport. Després d’una fenomenal temporada on el Altealife es va proclamar campió de lliga, després d’aconseguir 20 victòries per només 2 derrotes, ara disputaran a Elx del 14 al 15 d’abril al Pavelló del Toscar la final autonòmica.\nLes alteanes debutaran dissabte 14 a les 12:30 hores davant del CV Sedaví. A la tarda jugaran davant les amfitriones, el Il·licità Carrus, a les 20 hores. Ja el diumenge al matí tancaran la seua participació en aquest torneig classificatori davant del CV Gandia a les 10 del matí.\nEls dos millors equips de la final autonòmica tindran com a premi la classificació per a la fase d’ascens a 1 divisió nacional. Seria tot un èxit per a un equip que acaba de pujar com és el conjunt entrenat per Javi Mora.\nPer tot això, des del club s’ha posat a disposició dels aficionats un autobús, amb la colaboració de la regidoria d’Esports, per animar l’equip alteà en els partits de dissabte.


Browse: Home » EFICIÈNCIA I PRESTACIONS: EL MOTOR GASOLINA PURETECH 130 AUTOMÀTIC ARRIBA A LA GAMMA DE EL DS 7 CROSSBACK\nEl DS 7 CROSSBACK reforça la seva oferta en motors de gasolina amb la incorporació de la mecànica PureTech 130, associada a una caixa del canvi automàtica de 8 velocitats, que assegura eficiència i baix consum amb tot el plaer de conduir que s’associa a DS Automòbils. Aquesta nova motorització estarà disponible en els acabats Be Chic, Sota Chic i Performance Line. DS 7 CROSSBACK PureTech 130 Automàtic, des 34.600 euros.\n1968/5000L’eficiència i l’estalvi d’energia s’han convertit en els conceptes clau en la gamma de l’DS 7 CROSSBACK. El revolucionari SUV de DS Automòbils redueix el seu consum i les seves emissions de CO2 amb el llançament de l’motor gasolina PureTech 130 amb canvi automàtic de 8 velocitats i la incorporació de llantes de 19 “amb pneumàtics de classe A en tota la seva gamma.\nEl motor PureTech 130 utilitza tecnologies innovadores, eficients i econòmiques. Compta amb un turbocompressor de nova generació i alt rendiment (240.000 rpm) i una injecció directa d’alta pressió en posició central (200 bars). Amb un baix nivell d’emissions i consum com a senyals d’identitat, aquesta mecànica destaca per oferir un plaer de conducció i una flexibilitat que contribueixen a la polivalència d’aquest SUV, que se sent a gust tant en una pista forestal com en les zones més exclusives de el centre de les ciutats.\nLes altes prestacions d’aquest motor gasolina turboalimentat, que desenvolupa 96 kW (130 CV), amb un parell màxim de 230 Nm a 1.750 rpm, es conjuguen amb unes cotes de consum i emissions que marquen la diferència en el segment: 5 l / 100 km i 114 g / km de CO2, segons el protocol d’homologació NEDC. La seva caixa del canvi automàtica de 8 velocitats destaca pel seu confort de marxa, amb un pas ràpid i fluid entre les diferents relacions.\nA més d’aquesta incorporació en la seva gamma de motors, el DS 7 CROSSBACK guanya en eficiència amb l’arribada de llantes de 19 “a tots els seus acabats, equipades amb pneumàtics de Classe A. Ja presents en l’híbrid endollable d’altes prestacions DS 7 CROSSBACK I -TENSE 4 × 4, redueixen el consum en 0,2 l / 100 km, a més de retallar les emissions de CO2. Així, amb aquests nous pneumàtics, els DS 7 CROSSBACK equipats amb motor PureTech 180 passen a emetre 119 g / km de CO2 mentre que els que compten amb el dièsel BlueHDi 180 rebaixen aquesta xifra a 115 g / km. Sengles marques eximeixen a aquestes motoritzacions de pagar l’impost de matriculació.\n← MESTRES ARTESANS Takumi: EL SECRET DARRERE DE LA QUALITAT SENSE IGUAL DE LEXUS\nAPRÈN A FER Mochis EN CINC SENZILLS PASSOS: UNA NOVA I ORIGINAL RECEPTA PER PREPARAR A CASA →


'Choco' Lozano reforça l'atac - Diari de Girona\n'Choco' Lozano reforça l'atac\nEl Girona acorda amb el Barça el traspàs del davanter, que signa fins al 30 de juny del 2022 · Amb el filial blaugrana, al qual va aterrar el passat estiu, ha marcat 4 gols en 20 partits a la Segona Divisió A · És internacional absolut amb el seu país però encara no ha debutat a Primera · Avui serà presentat i podria estrenar-se aquest diumenge contra l'Athletic Club\nm.b./c.r. 31.01.2018 | 07:38\nChoco Lozano, amb la samarreta blaugrana en un partit d´aquesta temporada al Miniestadi. sport\nS'ha fet esperar, però finalment el primer fitxatge d'hivern és una realitat a Montilivi. Amb més secretisme del que és habitual, i sense deixar escapar cap pista, el club anunciava ahir al vespre la contractació d'Anthony Lozano, més conegut com a Choco. Un futbolista que aterra a Girona per reforçar l'atac blanc-i-vermell, a l'espera que la direcció esportiva pugui tancar durant el dia d'avui una altra incorporació a la zona ofensiva. Si més no, aquesta és la intenció. De moment, però, Machín ja té una de les peces que demanava. Un fitxatge de present, però sobretot de futur: als seus 24 anys, l'hondureny signa per aquesta temporada i quatre més, estenent el seu contracte fins al 30 de juny del 2022.\nJa sense Marlos Moreno i amb Larry Kayode tot decidint si fa o no les maletes (l'Amiens i el Xakhtar li van al darrere i el futbolista, sense minuts, vol tenir més participació per ser al Mundial), tant Machín com la direcció esportiva eren conscients que durant aquest mes de gener calia fer un esforç i portar un davanter. O dos. Perquè a part d'aportar certa competència a l'insubstituïble Stuani, poder donar una mica de descans a Portu és una necessitat. Es pentinava el mercat tot buscant aquests dos perfils. Un d'ells ja és al sac. Potser més tard del que als aficionats els agradaria, però finalment, ahir s'anunciava la primera cara nova. Una cara coneguda. Si més no, a la Segona Divisió A. Ha jugat quatre temporades a la categoria d'argent, vestint les samarretes de l'Alcoià, Tenerife i Barça B. És més, s'ha enfrontat en 6 ocasions als gironins (una d'elles aquest passat estiu, durant la pretemporada), als quals no ha marcat mai cap gol. I això que veure porteria és una de les seves especialitats.\nA Hondures, el seu país natal, va marcar més d'una quarantena de gols amb l'Olimpia. A Espanya, tampoc ha afluixat gaire. Un parell amb l'Alcoià, un amb el València Mestalla (Segona B), 20 amb el Tenerife i els 4 d'aquest curs amb la samarreta del Barça B. Aquest últim estiu, els blaugranes van pagar al voltant d'un milió i mig d'euros pel seu fitxatge. Semblava una aposta de futur, de llarga durada. Però a l'hora de la veritat, en pocs mesos ha tornat a fer les maletes. El seu era un dels noms que hi havia al damunt de la taula de Quique Cárcel. També el de Rubén Rochina, tot i que les altes pretensions del Rubin Kazan i els desitjos del mateix futbolista (es va decantar pel Llevant) van acabar desactivant aquesta operació. Això sí, a Montilivi s'han hagut d'acabar rascant la butxaca i han pagat traspàs al Barça per poder comptar amb Lozano. Una quantitat fixa d'uns 1,7 milions d'euros, a la qual cal sumar-hi 400.000 euros en variables.\nSerà presentat aquesta tarda a l'estadi i és internacional absolut amb Hondures, des del 2011. És més, va disputar Jocs Olímpics de Rio de Janeiro, anotant tres gols. El Girona, en el comunicat de premsa que va emetre ahir, el definia com «un davanter centre corpulent, amb una bona rematada de cap i al primer toc, que té un bon joc de posició i defineix amb encert».\nEl Sevilla no deixa sortir Gual\nUn dels objectius clars del Girona aquest mercat d'hivern i que també ho va ser a l'estiu és Marc Gual. Cárcel ha insistit al Sevilla pel davanter badaloní, que juga a Segona A amb el filial, però el conjunt andalús no pensa deixar-lo sortir. El Girona hauria arribat a presentar una oferta econòmica amb opció de repesca i un tant per cent d'una futura venda però, de moment, topa amb una negativa total. Format entre els planters del Barça i l'Espanyol, el Sevilla va pagar ara fa un any un milió per ell. En mitja temporada a Segona A amb el Sevilla Atlètic va marcar 14 gols i això va despertar l'interès del Girona. Si no hi ha cap canvi de darrera hora però, Gual no aterrarà a Montilivi.


Vlada Hotel Kíev Ucraïna - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBrodovskaya 79-A, Raion de Holosiiv, Kíev, Ucraïna, 03026 - Veure al mapa\nVlada Hotel, ubicat a Holosiivskyj, Kíev, és una destinació popular per a viatgers. Situat només a 18.0 Km del centre de la ciutat, els viatgers estan en un lloc boníssim per a gaudir de les atraccions i activitat de la ciutat. També són a fàcil accés Art Mall Trade and Entertainment Centre, Gniletskiy Cave Monastery, Holy Trinity Monastery Kitaevskaya.\nA Vlada Hotel, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix servei d'habitacions 24 hores, Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, transport hotel/aeroport per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb televisió de pantalla plana, connexió sense fils a internet (cortesia), banyera hidromassatge, habitacions per a no fumadors, aire condicionat a cada habitació. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent bany. Vlada Hotel és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Kíev.


20 de juliol de 1944 | EL TERCER REICH\nHome // diari // 20 de juliol de 1944\nAquell dia Adolf Hitler va sobreviure a un atemptat bomba a Wolfsschanze, el seu quarter general de Rastenburg, Prússia Oriental. Aquell complot va ser executat per l’oficial Heer Claus von Stauffenberg, i l’operació es va conèixer amb el nom d’Operació Valquíria. L’atemptat va ser organitzat pel general Ludwig Beck i el representant dels devots cristians Carl Goerdeler, ajudat per alguns membres de la Wehrmacht.\nA Berlín, a les sis del matí, Von Stauffenberg va ser recollit a la porta de casa dels seus amics en la que habitava, a la Tristanstrasse 8, a Zehlendorf, en el barri Berlín-Nikolassee, a Wannsee, pel seu xofer, i va ser portat al camp d’aviació de Rangsdorf per participar en la reunió informativa del quarter general d’en Hitler a Rastenburg. Amb ell va viatjar el seu ajudant Werner von Haeften, que portava una maleta amb una doble càrrega explosiva. Abans de marxar, el coronel va passar a veure la seva secretària per demanar-li alguns documents que va posar a la cartera per dissimular millor la càrrega explosiva i es va acomiadar del seu germà Berthold, que es va presentar en el seu lloc en el quarter general de la Kriegsmarine. A un quart d’onze, Von Stauffenberg i Von Haeften varen arribar al camp d’aviació de Rastenburg, on un cotxe oficial els estava esperant per portar-los a la reunió militar amb en Hitler. Un cop varen aterrar al camp, el coronel li va dir en el pilot que no abandonés l’aparell i que estigués lliure pel migdia. Llavors varen pujar a un cotxe de l’Estat Major que els va conduir al quarter general, a uns sis quilòmetres de l’aeròdrom. Un cop varen arribar al quarter, Von Stauffenberg es va dirigir de seguida a veure el general Erich Fellgiebel, el cap de transmissions del OKW, un dels eixos principals del complot, per assegurar-se de que el general estava disposat a transmetre les notícies de l’atemptat als conspiradors de Berlín perquè entressin d’immediat en acció. Per la seva part, Von Haeften va acompanyar al general de divisió Helmuth Stieff, que havia volat en el mateix avió, fins a l’Alt Comandament de l’Exèrcit i després es va dirigir també al quarter general.\nA les onze del matí, Von Stauffenberg i Von Haeften varen esmorzar amb la bomba de rellotgeria al maletí i, al cap de mitja hora, es varen reunir amb el comandant en cap de les forces armades Wilhelm Keitel en el seu despatx. Abans d’entrar al despatx, el coronel va penjar la seva gorra i el seu cinturó a l’avantsala. El cap del OKW li va dir que havia arribat molt d’hora i li va anunciar que Hitler havia ordenat que es reunissin a dos quarts d’una enlloc de la una, tal i com esperava el coronel, perquè a dos quarts de tres de la tarda arribaria al quarter en Benito Mussolini. Però el més preocupant pel coronel va ser quan li va dir que com que s’estaven realitzant treballs en el perímetre 1 del quarter la reunió no es duria a terme en el búnquer de ciment sinó que es faria en barracó de fusta, el Lagebaracke, que era batejat amb el nom de sala de mapes. Von Stauffenberg volia col·locar la bomba en el búnquer de ciment perquè així l’explosió de la bomba causaria més danys. Segurament molt disgustat, el coronel li va resumir el què es proposava dir-li a en Hitler, però al cap d’uns segons va observar que Keitel no l’escoltava i que no parava de mirar al seu rellotge. Uns minuts abans de dos quarts d’una, Keitel es va aixecar i li va dir que s’havien de dirigir immediatament a la conferència. Quan es posaven les gorres, Von Stauffenberg li va preguntar a on es podia refrescar la cara i canviar la camisa, feia un dia molt calorós. Després de que Keitel li senyalés el lavabo de l’avantsala, Von Stauffenberg i Von Haeften, que portava el maletí amb la bomba, s’hi varen dirigir ràpidament. En el lavabo de l’avantsala varen obrir ràpidament el maletí, varen col·locar els temporitzadors en els dos artefactes explosius i el coronel va agafar una pinça amb els tres dits que li quedaven i va trencar la càpsula que activava els detonadors de la bomba, un quilogram d’explosius de plàstic connectat a un mecanisme de rellotgeria que explotarien cap a les 12:40. Impacient a l’altra banda, Keitel es va irritar de cop pel retràs del coronel i just en aquell moment es va rebre una trucada de telèfon del general Fellgiebel. L’ajudant d’en Keitel, el comandant Ernst John von Freyend, va agafar la trucada. Fellgiebel li va dir que volia parlar amb en Von Stauffenberg i va demanar que el cridés. Sabent que estaven fent tard a la reunió, Freyend va enviar el sergent major Werner Vogel perquè li digués a en Von Stauffenberg que s’afanyés. Quan Vogel va entrar en el lavabo per dir-los que s’afanyessin, el coronel es va posar nerviós en aquells moments, i més si va posar quan va sentir els crits d’en Freyend que li deia que havien de marxar d’immediat. Amb les presses només va poder activar la meitat de la càrrega i l’altra meitat se la va quedar en Von Haeften, que la va amagar juntament amb altres papers al maletí i va sortir per cridar al cotxe que havia de dur-los de nou a l’aeròdrom de Rastenburg.\nVon Stauffenberg i Keitel varen entrar junts a la sala i, efectivament, la reunió ja havia començat. Eren les 12:37. La cabanya estava rodejada per una alta reixa i era fortament vigilada. La sala era relativament petita, feia uns 9 metres per 4,50, i tenia 10 finestres, que estaven obertes per deixar entrar l’aire. Totes aquelles finestres obertes reduirien l’efecte de l’explosió. En el centre hi havia una taula ovalada de 5 metres per 1,50 de roure massís. Aquesta taula no descansava sobre potes, sinó sobre dues peanyes grans i pesades col·locades en els seus extrems. Quan Von Stauffenberg va penetrar la sala va veure que hi havia més de 20 persones i que Hitler estava assentat al centre del costat més llarg de la taula, d’espatlles a la porta. A la seva dreta hi havia el general Adolf Heusinger, el cap d’operacions i el cap de l’Estat Major adjunt de l’Exèrcit, que en aquells moments estava explicant la situació en el front oriental, el general Korten, el cap d’Estat Major de l’Aire, i el coronel Heinz Brandt, el cap d’Estat Major del general Heusinger. Keitel es va asseure al costat d’en Hitler i de l’Alfred Jodl. Veient que quedava lluny del dictador, Von Stauffenberg va demanar en veu baixa posar-se a prop d’en Keitel i d’en Hitler perquè va explicar que tenia problemes d’audició i perquè volia està a prop d’en Hitler per entregar-li els seus documents a mà sobre la creació d’una sèrie de noves divisions de l’Exèrcit de reserva per ajudar a contenir els soviètics a Polònia i a Prússia Oriental. Després de saludar al dictador alemany, que estava examinant un informe de reconeixement aeri amb la seva lupa, va fer que el comandant Freyend, que li portava el maletí amb la bomba sense que ho sabés, deixés el maletí al costat d’una pota de sota la taula de roure on hi havien els mapes, a uns dos metres d’on hi havia en Hitler, i el coronel es va asseure entre en Korten i en Brandt, a la dreta d’en Hitler, cap al final de la taula. Al cap d’uns minuts, Von Stauffenberg va abandonar la reunió sense aixecar sospites amb l’excusa de que havia de fer una trucada importat. Era normal sortir i entrar en aquestes reunions per fer trucades. Per aixecar encara menys sospites, va deixar-hi la gorra i el cinturó per donar entendre que tornaria. Un cop fora de l’habitació va demanar-li a en Freyend que establís connexió amb en Fellgiebel. L’objectiu era que no veiés que s’estava escapant. Quan tot semblava que anava bé pels conjurats, el coronel Brandt li molestava el maletí que Von Stauffenberg havia fet deixar i el va col·locar sobre el costat exterior del pesat suport de la taula, que s’interposava entre la bomba i en Hitler. Després de sortir del barracó, Von Stauffenberg es va dirigir ràpidament a l’edifici dels ajudants de la Wehrmacht, on es va trobar amb en Von Haeften, el tinent Ludolf Gerhard Sander i en Fellgiebel. En aquells moments només pensaven en agafar el cotxe per fugir ràpidament cap a l’aeroport de Weischmuren, on els esperava un avió que els portaria a Berlín.\nA la sala de mapes tothom esperava en aquells moments la intervenció d’en Von Stauffenberg perquè proporcionés informació a l’exposició d’en Heusinger, però ningú va fer massa cas a l’absència del coronel. A les 12:42, quan Hitler estava inclinat sobre la taula recolzat amb el colze i amb la barbeta a la mà estudiant en un mapa les posicions de reconeixement aeri, la bomba va explotar. Les finestres i els portes varen volar pel aires, es va elevar un espès fum i per tot arreu queien vidres trencats, trossos de fusta i de paper. Parts de la cabanya estaven en flames. En aquells moments, Von Stauffenberg estava a 200 metres d’allí amb en Von Haeften i en companyia del general Erich Fellgiebel, just davant la taula de treball d’aquest últim, en el búnquer 88, i ràpidament varen veure sortir fum del barracó. Sanders, que no sabia res de l’atemptat, no es va alertar perquè va comentar que els animals salvatges detonaven constantment les mines col·locades al voltant del recinte. Amb preses i nerviós, Von Stauffenberg es va acomiadar ràpidament d’en Fellgiebel i varen pujar amb en Von Haeften en un cotxe amb xofer per fugir del quarter. Encara en aquells moments no s’havia donat l’alarma i per aquest fet varen passar sense problemes els guàrdies col·locats a la porta del recinte interior. Però quan varen passar la primera barrera, situada a uns metres del búnquer d’en Fellgiebel, ja havia sonat l’alarma i allí sí que els varen aturar. Von Stauffenberg va demanar en els guàrdies parlar amb l’oficial de servei en el cos de guàrdia. Llavors va trucar a un oficial, el capità de cavalleria Leonhard von Möllendorf, que va autoritzar la seva sortida. Després de penjar el telèfon li va dir a l’oficial que estava autoritzat per sortir i el varen deixar marxar. Per no haver de ser aturats en els següents controls, l’oficial va ordenar que en els següents controls els deixessin passar. A tota velocitat, Von Stauffenberg va passar tots els controls de seguretat sense problemes, mentre els guàrdies pensaven que acabaven de llançar una bomba al quarter des d’un avió enemic. Mentre anaven camí cap a l’aeroport, Von Haeften va tirar per la finestra del cotxe la segona bomba que no s’havia activat. El xofer va veure com Von Haeften llançava un paquet i més tard va informar d’aquell fet als investigadors. Quan varen arribar a l’aeròdrom, el xofer els va deixar a 100 metres de l’avió, on el pilot ja tenia en marxa el motor, i un minut després ja volaven cap a Berlín. Era una mica més tard de la una del migdia. Després de l’explosió, el general Erich Fellgiebel va ordenar bloquejar totes les comunicacions del quarter general per efectuar el cop d’Estat, però el bloqueig no va funcionar tal com ells volien.\nL’atemptat contra en Hitler va fracassar, ja que el dictador va sobreviure miraculosament, gràcies en part a que la taula era de roure i valenta, cosa que li va aturar l’impacte de l’explosió, i el fet de que la reunió es va celebrar en el Lagerbracke, una zona de barraques, enlloc de fer-ho en el búnquer, on l’ona expansiva de la bomba no va ser tan forta ni tan mortal. A més, just abans de que la bomba explotés el coronel Brandt, que explicava el seu informe sobre la situació a Galítzia, va desplaçar el maletí d’en Von Stauffenberg quan es va inclinar sobre el plànol que hi havia a la taula i la va col·locar a l’altre costat de la pesada peanya de la taula. L’explosió només li va provocar a en Hitler un problema d’audició perquè se li van rebentar els timpans, que el va afectar fins la seva mort, un fort cop al braç dret, petits talls a la cara i li va deixar més d’un centenar d’estelles en el terç inferior de les cuixes. Però, com diria un testimoni més tard, en prou feines se’l reconeixia quan va sortir de l’edifici destrossat i en flames amb el rostre ennegrit, el pèl traient fum i el pantaló destrossat. Keitel també miraculosament va sobreviure i va ser l’únic que no se li varen trencar els timpans. De les 24 persones que estaven presents, només quatre varen morir, entre ells el doctor Heinrich Berger, que va perdre les dues cames abans de morir al cap de poques hores, i el coronel Brandt. La resta dels assistents va patir ferides de diversa consideració, com en Bodenschatz, que estava allí representant al ministre Hermann Göering. L’Alfred Jodl tenia la cara plena de sang i el seu uniforme estava mig destrossat. Els que varen quedar ferits de més gravetats estaven assentats en l’extrem de la taula, a prop del lloc d’on va esclatar la bomba. Just després de l’explosió es varen viure moments d’incertesa mentre tots es recuperaven del cop; alguns cridaven demanant ajuda i els qui varen poder es varen aixecar ràpidament per fugir de les restes de la sala. Quan Hitler va recuperar el coneixement i va veure que estava il·lès, es va dirigir cap a la porta entre les runes mentre s’anava tocant la roba i s’intentava posar bé el cabell; pensava que l’estaven bombardejant. Quan es va topar amb en Keitel, aquest el va abraçar emocionat, fins i tot es va posar a plorar, i el va ajudar a sortir de les restes de l’edifici. D’immediat, Hitler es va dirigir cap al seu búnquer enfadat com mai mentre cridava i ordenava que es castiguessin als culpables i a les seves famílies com mai s’havia fet. Ràpidament varen trucar al doctor Theodor Morell, que va veure que Hitler tenia el braç dret inflat i en dolorit, inflors i rascades al braç esquerre, cremades a les mans i a les cames, i talls al cap. Quan el seu ajudant de cambra Heinz Linge va entrar corrents i molt preocupat al búnquer per saber com estava el líder alemany, es va trobar amb un Hitler tranquil que li va dir amb un somriure a la boca:\nLinge, algú ha intentat matar-me.\nEncara ningú sabia què havia passat en aquells moments. Es creia en els primers moments que Von Stauffenberg es trobava en el barracó i que es trobava entre els ferits més greus a l’hospital. Nicolaus von Below, tot i les ferides a la cara que l’hi havien causat els vidres de l’explosió, va anar corrents a la cabanya de senyals per ordenar que es bloquegessin totes les comunicacions excepte les d’en Hitler, en Keitel i en Jodl. Hitler, que encara no sospitava del seu coronel, va ordenar que es demanés informació a l’hospital. Quan les seves secretàries i les seves assistentes es varen dirigir en el búnquer per veure com es trobava el seu amo, se’l varen veure assentat en una cadira rient, però amb els cabell de punta, amb el pantaló negre esparracat i el braç dret inflat. Quan el dictador les va veure les va saludar amb un somriure i els va dir que tot havia anat bé i que era una prova més del destí que l’havia elegit per aquella missió. En aquelles dates Hitler encara tenia un gran suport de les classes populars i tenia clar que els culpables eren l’aristocràcia d’Alemanya, els anomenats von. El complot no va ser fet pels opositors catòlics, que eren crítics amb el règim, sinó que va ser efectuat per un grup d’oficials, o sigui pels propis militars. Uns minuts més tard, Hitler va relacionar i culpar d’aquell atemptat amb el que havia estat el general del seu 6º Exèrcit, en Friedrich Paulus. Segons Nicolaus von Below, va rebutjar la idea de que la bomba l’havien col·locat els treballadors de l’Organització Todt, que es trobaven temporalment al quarter reforçant el recinte contra els atacs aeris. Ràpidament el dictador va fer trucar a en Heinrich Himmler, en Karl Döenitz i a en Hermann Göering perquè es presentessin en el seu búnquer. Els dos ministres del Reich es varen dirigir ràpidament al búnquer. Göering es trobava a només 80 quilòmetres del quarter quan va explotar la bomba.\nHimmler aquell dia havia rebut tractament en el seu Feldkommando del doctor Felix Kersten. Durant la sessió li va parlar amb tota tranquil·litat en el seu doctor de les dificultats dels britànics i els nord-americans amb els russos. Un cop acabat el tractament, a la una del migdia, el Sturmbannführer Lukas, el xofer d’en Himmler, va anunciar a crits que s’havia atemptat contra en Hitler, però que estava viu. Himmler no sabia ben bé qui havien sigut els culpables en un primer moment, però ja amenaçava de castigar-los. Kersten va observar que Himmler, que segons semblava volia conspirar contra el dictador, tornava a fanatitzar-se amb la figura del líder alemany. Li cridava que havia arribat la seva hora i que atacaria a la camada reaccionària i faria detenir a tots els traïdors. Quan Kersten li va posar en dubte que la salvació d’en Hitler havia sigut una sort per Alemanya, Himmler es va enfurismar i li va cridar que no podia tal paraules.\nMentre esperaven l’arribada dels ministres, Martin Bormann, que també es trobava a Rastenburg, va ordenar la mobilització de la policia. A continuació, Hitler, commocionat encara pel que l’hi acabava de passar, es va canviar immediatament la roba i va anar a caminar juntament amb en Keitel, en Göering, quan aquest va arribar, i en Bormann per la zona per avaluar la situació. Tota l’estona Hitler no es va parar de tocar-se el braç dret perquè li feia molt mal.\nAbans de les dues de la tarda va arribar el ministre Himmler en el quarter general i es va trobar amb un Hitler més tranquil i junts varen analitzar la situació. Himmler va ordenar disposar de les mesures que havia de prendre la policia contra els colpistes. Al cap d’una estona, el caporal Adam, del grup de Transmissions, es va apropar a en Hitler i li va explicar que el coronel Von Stauffenberg l’hi havia dit que esperava una trucada de Berlín i que havia abandonat la sala de reunions poc abans de l’explosió sense donar explicacions. Alguns oficials assistents a la conferència es varen recordar llavors de que Von Stauffenberg havia deixat el seu maletí de mà sota la taula. Els guàrdies de les zones de control varen manifestar que Von Stauffenberg i el seu ajudant havien sortit del camp immediatament després de l’explosió. En aquells moments Hitler no es podia creure que un militar hagués conspirat contra la seva vida i va demanar buscar-lo immediatament. Des de l’aeròdrom de Rastenburg varen informar de que Von Stauffenberg havia agafat un avió precipitadament després de la una del migdia i varen indicar que es va dirigir a l’aeròdrom de Rangsdorf. Fins llavors ningú sospitava que a Berlín s’estava preparant un cop d’Estat. De seguida va esclatar un debat entre els assistents al búnquer del dictador sobre què havien de fer i sobre què estava passant. Hitler en un principi només escoltava les diferents opinions i mastegava píndoles de diferents colors, mentre els seus comandants es cridaven entre si. Döenitz donava la culpa dels desastres de la guerra a l’Exèrcit; Göering hi estava d’acord però va defensar el paper de la Luftwaffe i es va dirigir al ministre Joachim von Ribbentrop i el va atacar per la seva inútil política exterior. L’esbroncada d’en Göering al ministre d’Afers Exteriors va arribar a tal punt que el va arribar a amenaçar amb el seu bastó de mariscal mentre li cridava que era un fastigós venedor de xampany. El va anomenar Ribbentrop a seques, sense el Von, i llavors Von Ribbentrop es va queixar i li va dir que continuava sent el ministre d’Afers Exteriors i li va recordar que es deia Von Ribbentrop. Només quan es va mencionar l’assumpte de l’Ernst Röhm va esclatar la fúria d’en Hitler, que va cridar que castigaria a tots els traïdors i a les seves famílies sense pietat. Després de reflexionar-hi una estona, Hitler va demanar a en Himmler que anés a Berlín perquè investigués què estava passant i va ordenar a les SS de Berlín que exterminessin a qualsevol sospitós. A més, Hitler va nombrar al Reichsführer comandant suprem de l’Exèrcit de reserva, la va demanar que formés 15 noves divisions i li va exclamar que afusellés al qui posés resistència, fos qui fos. Himmler li va dir que podia confiar amb ell i es va acomiadar. Però, curiosament i sospitosament, Himmler no el va obeir de tot, encara que va anar a la capital alemanya a dos quarts de cinc, la seva activitat va ser pràcticament nul·la fins a mitjanit, quan la situació estava controlada. Això sí, des del quarter es va trucar a l’Ernst Kaltenbrunner per dir-li que anés a la seu del OKW a la Bendlerstrasse de Berlín i preguntés al coronel Von Stauffenberg per què havia abandonat tan ràpid el quarter. A més, va fer traslladar a la Wilhelmstrasse tropes de les SS Saarow i algunes unitats del estàndard personal de Berlín , va crear un comitè especial 20 de Juliol i va prendre possessió de l’Exèrcit que se li havia donat. Membres de la Gestapo varen vigilar per tot arreu buscant a possibles colpistes per dur-los a les cel·les de la Prinz Albrechtstrasse.\nAmb el dolor al cos, Hitler va fer venir a Rastenburg el metge Erwin Giesing, un otorinolaringòleg de Berlín, que li va diagnosticar que tenia un timpà esquinçat i l’altre lesionat. Després es va començar a preparar per rebre a en Mussolini, que estava previst que arribés a les quatre de la tarda després d’haver retardat el seu tren.\nUn cop donades les ordres, Hitler se’n va anar a dinar un moment i va fer cridar a la seva secretària privada, la Christa Schroeder. En veure entrar la seva secretària, Hitler es va aixecar amb dificultat de la seva butaca i li va donar la mà amb un somriure forçat i li va explicar les ferides que havia patit; el braç dret li feia mal després de picar contra la taula i li va assegurar rient que un atemptat amb bomba constituïa una manera fàcil d’anar-se’n a l’altre món. Li va dir que aquell fet era el punt d’inflexió per Alemanya i que se’n alegrava de que els Schweinhunde s’haguessin tret la màscara. A continuació li va descriure l’atabalament del doctor Theodor Morell quan li feia les primeres cures. Schroeder va quedar impactada en veure que els cabells d’en Hitler, que normalment estaven despentinats i li queien per damunt del front, estiguessin tan ben arreglats i li va preguntar si havia tingut temps de fer venir el seu barber. Agafant-li la mà, Hitler li va contestar:\nTingui, toqui’ls. S’han cremat una mica i per això s’aguanten tan bé.\nTot seguit, Hitler va explicar-li com s’havia produït l’atemptat i li va confessar que tenia molta sort. Llavors, el dictador alemany li va ordenar a la secretària que enviés el seu uniforme destrossat a l’Eva Brau, que es trobava a Obersalzberg. Hitler estava orgullós d’haver sobreviscut a l’atemptat, fins i tot lluïa l’uniforme destrossat, i creia que era invulnerable. També li a descriure la manera com havia reaccionat el seu servei després de l’explosió. L’altra secretària d’en Hitler, la Traude Junge, va quedar sorpresa per la rapidesa en que Hitler es va incorporar després de l’explosió.\nA dos quarts de tres, Hitler, Himmler, Keitel, Göering, Joachim von Ribbentrop i Bormann es varen dirigir a l’estació de tren per rebre a en Benito Mussolini, que el seu tren feia mitja hora tard de l’hora prevista. Hitler el va saludar amb el braç esquerre, ja que el dret li continuava fent mal per l’explosió. Llavors, el dictador alemany li va ensenyar les destrosses que havia provocat l’explosió en companyia de l’intèrpret Paul Schmidt. En examinar la cabanya, Mussolini va creure que era un miracle que Hitler encara fos viu i va pensar que era un presagi de victòria. El dictador alemany li va descriure a on estava ell, amb el braç dret repenjat a la taula mentre analitzava un mapa, en el moment de l’explosió i li va mostrar el seu cabell socarrimat de la nuca. Schmidt va trobar entre les ruïnes un tamboret perquè el dictador italià pogués seure. Durant uns minuts tots tres varen estar callats pensant en la situació fins que Hitler va trencar el silenci per dir que havia arribat a la conclusió de que degut a la seva meravellosa salvació estava segur de que no li passaria res més i va assegurar que estava més convençut que mai de que ell havia de dirigir la victòria alemanya. Més tard es varen reunir a soles i Hitler es va anar relaxant. A les sis de la tarda, Mussolini es va retirar per descansar. Mentre Hitler i Mussolini estaven reunits, Keitel estava juntament amb en Joachim von Ribbentrop i l’Alfred Jodl a la zona on s’havia produït l’explosió per examinar el què havia passat.\nA Berlín, a les onze del matí el director de la policia berlinesa, el comte Wolf Heinrich von Helldorf, i el comandant de la ciutat Paul von Hase varen ser informats de que havien de mobilitzar els seus cossos de seguretat per efectuar el cop d’Estat per controlar les zones d’interès per als colpistes. Però al cap de poc va regnar el caos quan Fellgiebel va aconseguir transmetre un missatge que deia que Hitler estava viu, però com que la comunicació era molt dolenta no varen tenir més informacions. Ningú tenia clar si la bomba havia esclatat o si Von Stauffenberg no havia pogut cometre l’atemptat. El caos era tan gran que ni sabien si estava viu o estava sota arrestat. Llavors varen rebre més missatges que deien que hi havia hagut un atemptat a Rastenburg però que Hitler era viu. Poc després de la una, Fellgiebel va informar al seu oficial d’enllaç, el general de brigada Fritz Thiele a Berlín, de que l’atemptat s’havia dut a terme sense complir el seu objectiu, però que el putsch s’havia de desenvolupar tal hi com s’havia previst. El problema que tenien era que no s’havia preparat res amb Hitler viu. Friedrich Olbricht va arribar a la conclusió de que s’havia de començar les accions abans de tenir notícies definitives seria un desastre, tot i que va tenir els seus dubtes i va preferir esperar l’arribada del coronel Von Stauffenberg i va anar a dinar amb el general Thiele i fins les tres no varen tornar a les seves oficines de la OKH a la Bendlerstrasse.\nEn el moment de l’atemptat, a la Sala del Ministeri de Propaganda s’havien reunit unes 200 persones amb la majoria dels ministres del Reich per parlar en una conferència sobre la situació armamentista d’Alemanya en un discurs que va pronunciar el ministre Albert Speer. Quan el ministre de Propaganda Joseph Goebbels va ser informat de l’atemptat, era la una del migdia, estava reunit amb el ministre d’Economia Walther Funk i el ministre d’Armament Albert Speer en el seu despatx parlant sobre les oportunitat perdudes o encara existents sobre la mobilització de la pàtria. Mentre parlaven varen rebre una trucada urgent per megafonia. A l’altre costat de la línia hi havia l’Otto Dietrich, que li va comunicar des de Rastenburg que s’acabava de cometre un atemptat contra en Hitler. Després de saber que Hitler estava bé, Goebbels va preguntar si sabien alguna cosa concreta. Dietrich li va respondre que Hitler considerava que un dels treballadors orientals de l’Organització Todt era l’autor de l’atemptat. Després de penjar el telèfon, Goebbels va donar la notícia en els seus dos convidats per prendre les decisions corresponents. De seguida que va veure que incriminaven a l’Organització Todt, Speer es va posar nerviós perquè ell s’encarregava de l’Organització Todt i tenia por de que molts dels seus enemics polítics ho aprofitessin per carregar-li les culpes, tal i com va ser més tard. Goebbels, enfadat amb el ministre, li va recriminar a Speer de que no havia pres les mesures de seguretat corresponents quan tocava. Tothom feia hipòtesis encara en aquells moments; Goebbels va creure que els culpables eren els britànics i els jueus, per l’almirall Karl Döenitz, el cap de la Marina, els culpables eren a l‘Exèrcit de Terra. Però de seguida tothom va tenir clar que el culpable era en Von Stauffenberg i alguns militars dissidents. Després de deixar a Speer i en Funk, el ministre de Propaganda es va retirar a dinar i llavors se’n va anar a fer una becaina com sempre feia. Entre les dues i les tres el va despertar el cap de la seva oficina de premsa, en Wilfried von Oven, que li va dir que acabava de rebre una trucada d’en Heinz Lorenz, el segon d’en Dietrich, que estava molt nerviós. Lorenz li va explicar que havia redactat un breu comunicat, segons va dir redactat pel propi Hitler, perquè es retransmetés per la ràdio d’immediat. El text havia d’anunciar que Hitler estava viu. Després de llegir el comunicat, al ministre no li va agradar el text i va comunicar que no tenia la necessitat de transmetre la notícia. Llavors va donar instruccions perquè s’elaborés un comunicat més al seu estil.\nA les tres de la tarda, Von Stauffenberg va aterrar a l’aeroport de Tempelhof, a Berlín, per trobar-se amb el general Friedrich Fromm en el Ministeri de Guerra, a Benderblock. En aquells moments, Von Stauffenberg estava eufòric, creia que Hitler era mort, ja que durant les dues hores del vol va quedar incomunicat i no va saber que Hitler havia sobreviscut a l’atemptat. Però a Tempelhof no l’esperava cap cotxe per portar-lo al centre de la ciutat perquè el seu xofer l’esperava per error a l’aeròdrom de Rangsdorf. Ràpidament va trucar perquè li enviessin un cotxe que els portés a ell i a en Von Haeften a Bendlerstrasse. Mentre demanava el cotxe, Von Haeften va trucar als seus companys per dir-los que Hitler era mort. Llavors, Von Stauffenberg va posar-se en contacte amb els altres opositors del règim per posar en marxa la segona fase de l‘Operació Valquíria. Primer va trucar al general Olbricht per saber què havia passat durant l’estona que havia estat incomunicat a l’avió, i amb gran consternació va saber que no s’havia fet res. El fet d’esperar-lo havia fet endarrerir els plans. Només el coronel Mertz von Quirnheim havia començat a moure’s a partir de les dues ordenant mesures insurreccionals passant per sobre del seu superior, el coronel Olbricht, que seguia dubtant. Von Quirnheim el va tenir que pressionar i recordar-li que havia donat la seva paraula d’actuar. No va ser fins a partir de les quatre i deu minuts que Olbricht es va posar a treballar i va encarregar al coronel Von Quinheim d’informar als oficials del AHA i ell mateix va sortir per posar al general Friedrich Fromm al corrent i aconseguir la seva participació en el putsch. Von Quirnheim va reunir als oficials del AHA i els va anunciar que Hitler havia mort degut a un atemptat, que la direcció del Reich passava a mans del general Ludwig Beck, que el mariscal Erwin von Witzleben havia sigut nombrat cap de l’Executiu i que l’Exèrcit havia de garantir el manteniment de l’ordre a l’interior i la continuació dels combats en les fronteres. A més, va encarregar als oficials responsables que transmetessin aquestes informacions als caps de les 13 circumscripcions militars, i que els ordenessin l’aplicació de les mesures de l’Operació Valkiria. Aquestes mesures, revisades i corregides, incloïen l’arrest dels representants del règim, de les seves tropes, de les SS i de la Gestapo; l’anunci per ràdio del canvi de govern; la revelació dels crims nazis; la preparació d’un armistici per aturar la guerra; el restabliment de l’Estat de Dret; l’ocupació dels camps de concentració per part de l’Exèrcit; i l’arrest dels comandants i vigilants de les SS. Olbricht, en aquell moment, es trobava amb el general Fromm per tal de que s’afegís al complot i el va informar de la mort del dictador i de la instauració d’un govern militar dirigit pels generals Beck i Von Witzleben. Però Fromm va dubtar. Olbricht, sense el permís del seu superior, ja havia posat en marxa l’Operació a les escoles militars de Berlín i dels seus voltants. Fromm va trucar a les quatre de la tarda al quarter general per saber què havia passat. Al telèfon s’hi va posar en Keitel, que immediatament li va preguntar si sabia on era en Von Stauffenberg. Fromm, desconcertat i preocupat, va patir ara perquè no el culpessin de l’atemptat, li va respondre que Von Stauffenberg hauria d’estar amb ells, a Rastenburg, i que no es trobava a Berlín. Llavors, Fromm es va negar a col·laborar amb els colpistes. Olbricht li va demanar amb exigències que firmés l’ordre de posar en marxa l’Operació Valquíria, però quan l’Olbricht va tornar a la sala per anunciar la negativa d’en Fromm, el coronel Von Quirnheim ja havia començat l’operació enviant el missatge per cable als comandant regionals. El missatge deia:\nEl Führer, Adolf Hitler, ha mort.\nQuan Fromm va intentar que arrestessin a en Mertz es va produir una violenta discussió. A Rastenburg, Keitel, després de penjar el telèfon, va desconfiar del general Fromm i va prohibir que prengués cap decisió. Al cap de mitja hora, a dos quarts de cinc, Von Stauffenberg i Von Haeften ja es trobaven a l’Oficina Central del Exèrcit, on es varen reunir amb en Gottfried Bismarck i en Wolf Heinrich Helldorf. Von Stauffenberg els va explicar que estava amb el general Fellgiebel fora de la cabanya quan va esclatar la bomba i va assegurar que amb els seus propis ulls havia vist com el personal sanitari anava corrents a ajudar i com havien arribat els vehicles d’emergència, i els va garantir que ningú podia haver sortit viu de l’explosió. Llavors va trucar al general Fellgiebel, que seguia trobant-se a Rastenburg, perquè li confirmés la mort del dictador, però Fellgiebel li va explicar que Hitler era viu. Von Stauffenberg no s’ho va creure i va dir a la seva gent que Hitler era mort.\nDes de dos quarts de quatre ja s’havien tornat a restablir les comunicacions del quarter general a Berlín i a partir de llavors el pànic es va apoderar en els colpistes, que cada cop estaven menys animats i alguns es varen negar a continuar amb la missió. Però Von Stauffenberg no volia admetre que els seu complot havia fracassat i va ordenar mobilitzar el cop d’Estat a Berlín i per tot el Reich. Va trucar al quarter general del general Carl Heinrich von Stülpnagel de la capital francesa perquè els conspiradors entressin en acció a París. Seguidament va intentar ara ell convèncer al general Friedrich Froom perquè s’afegís el cop d’Estat, però Froom va continuar desconfiant de que el pla hagués funcionat i volia detenir al coronel Von Stauffenberg juntament amb els generals Olbricht i Von Quirnheim. Fromm li va demanar que es suïcidés, però, finalment, va ser ell arrestat en el despatx del seu ajudant, tot i que es va defensar. El general Erich Hoepner el va substituir al comandament de l’Exèrcit de reserva.\nEntre les quatre i les cinc de la tarda arribaven cada minut trucades telefòniques en el quarter general de Berlín i llavors varen començar a arribar els principals colpistes. Ludwig Beck, que ja estava allí, va anunciar que havia assumit el comandament de l’Estat i que el mariscal de camp Erwin von Witzleben era el nou comandant de l’Exèrcit. El coronel general Erich Hoepner, que havia de substituir a en Fromm, va arribar cap a quarts de cinc de la tarda amb una maleta. Portava el seu uniforme que Hitler l’hi havia fet prohibir portar. Durant el transcurs de la tarda se’l va posar. Amb ells també hi havia Eugen Gerstenmaier i els comtes Schwerin von Schwanenfeld, Friedrich Werner von Schulenburg, Berthold von Stauffenberg, Peter Yorck von Wartenburg i Wolf Heinrich Graf von Helldorf. Beck va parlar amb el comte Von Helldorf i el va avisar de que podria ser que Hitler encara fos viu. Von Helldorf li va reafirmar que la policia actuaria com estava previst i es va acomiadar del general Beck. De retorn a la Polizeipräsidium, va donar instruccions a les tropes de la policia que tenien que intervenir i els va ordenar que es preparessin per l’acció.\nPerò tot ja va començar a anar més malament pels colpistes quan a les quatre de la tarda, Goebbels va rebre l’ordre d’anunciar per ràdio que Hitler es trobava en perfecte estat de salut. A continuació, el general Thiele va avisar als conspiradors de que les emissores de ràdio donaven la notícia de que Hitler havia escapat de l’atemptat. Llavors varen decidir que s’havien d’apoderar de l’emissora nacional per impedir que es difongués la notícia de que Hitler encara estava viu i volien difondre les seves proclames anunciant la formació d’un nou govern. Poc després de les quatre de la tarda, el general Paul von Hase va trucar al comandant del batalló escollit de la guàrdia Grossdeutschland, a Doeberitz, l’Otto-Ernst Remer, per ordenar-li que tingués preparada la seva unitat i que es presentés immediatament en la Kommandantur, situada en el número 1 de l’avinguda Unter den Linden. Von Hase volia que Remer controlés la zona ministerial de la ciutat, situat entre la Friedrichstrasse, Unter den Linden, l’Elbert, la Hermann-Göeringstrasse i la Kochstrassse. Von Hase no els va parlar en els seus de que s’havia produït un putsch, els va parlar de que Hitler havia mort en un accident.\nA les cinc de la tarda varen arribar al quarter general de Rastenburg els primers informes de Berlín indicant que havia esclatat una rebel·lió militar i que es creia que possiblement s’havia estès al front occidental. Aquella hora Keitel va parlar per la ràdio per demostrar al poble alemany i als qui havien comès l’atemptat que Hitler estava viu i va donar la culpa a uns quants oficials. Keitel els va amenaçar de que serien castigats sense cap mena de pietat. Hitler es va posar furiós per fet de que Von Stauffenberg hagués pogut arribar a Berlín. Al cap de vint minuts, Hitler va parlar per telèfon amb el ministre Goebbels per ordenar-li que difongués la notícia de que estava viu i així els alemanys ho varen poder escoltar a les 17:42, a les 18:28, a les 18:38, a les 18:42, a les 19:01, a les 19:15, a les 20:00 i a les 22:00. El missatge per ràdio a l’emissora Deutschlandsender deia que Hitler havia sigut víctima d’un atemptat, però que només havia petit unes rascades, havia rebut a en Mussolini aquella tarda i que ja tornava a ser a la feina. Hitler també li va demanar que detingués a en Von Stauffenberg a l’edifici de Bendlerstrasse i que invalidessin les ordres que havia donat el general Fromm, a qui considerava culpable de l’atemptat perquè era proper a en Von Stauffenberg. Volia que a partir d’aquell moment Himmler, que encara no havia aparegut per Berlín tal i com l’hi havien ordenat, ocupés les responsabilitats del general Froom. A partir de llavors una comissió especial de la Gestapo, composta per 400 homes, va començar a esbrinar l’origen del atemptat i les relacions dels colpistes.\nPoc després de les cinc de la tarda, Otto-Ernst Remer amb el seu batalló va arribar a Berlín i va seguir les ordres del seu superior Von Hase i va donar instruccions perquè s’aïllés totalment els ministris de la Wilhelmstrasse i l’Oficina Central de Seguretat de les SS, situada en el mateix sector, en el barri de l’estació d’Anhalter. En aquell moment tot era un caos a la ciutat i cap unitat de l’Arma SS o l’Orpo va anar a la Direcció General de Seguretat a la Prinz-Albrechtstrasse. A dos quarts de sis, Remer ja havia complert la seva missió i es va presentar a la Kommandantur per rebre noves ordres. Remer va tornar al seu quarter del Wachbataillon Grossdeutschland, situat en la Rathenowerstrasse, a Moabit, per sortir amb les seves tropes cap al Ministeri de Propaganda. Però aquell dia un instructor del Ministeri de Propaganda, l’oficial del regiment de guàrdia de la Gran Alemanya i antic col·laborador del ministre Goebbels, Hans Hagen, va ser enviat al Wachbataillon Grossdeutschland per donar una conferència davant dels sots-oficials del batalló. A aquest li va semblar sospitós tot el què passava allà dins i li va demanar en el general Remer que l’acompanyés a veure el ministre Goebbels. Remer va dubtar.\nDes del seu Ministeri, Goebbels, que encara creia absurdament que un treballador oriental era l’autor de l’atemptat, va rebre el conseller governamental Heinersdorf, que li va demanar que li permetés passar a parlar amb ell a l’antic col·laborador del Ministeri de Propaganda i oficial Hans Hagen. Acceptant la demanda, quan es va reunir amb l’oficial Hagen, aquest li va indicar que el batalló de guàrdia del comandant Remer havia rebut l’ordre de rodejar el barri del govern perquè Hitler havia patit una desgràcia i el poder governamental havia passat a mans de la Wehrmacht. Goebbels va creure que l’estaven traint i va fer un salt de ràbia, i va cridar que tot allò era impossible. Llavors, l’antic col·laborador d’en Goebbels li va ordenar que mirés per la finestra, davant la qual passava en aquell precís moment una companyia del batalló transportada en camions. En seguit, Goebbels va posar en alerta màxima a la Leibstandarte Adolf Hitler perquè envoltessin l’oficina del seu Ministeri i després de parlar amb en Hagen, que el va convèncer perquè parlés amb en Remer, va ordenar-li que truqués immediatament al comandant Remer, que aquest no sabia que estava ajudant als conspiradors, per demanar-li ajuda i perquè es reunís amb ell. En sortir del despatx del ministre, Hagen va parlar amb el comandant Remer i li va ordenar que anés al Ministeri. El ministre tenia clar que alguns generals estaven intentant agafar el poder.\nConfós per tot plegat, Goebbels es va retirar al despatx d’en Von Oven. Des d’una finestra va observar als soldats, que es movien cap a la Porta de Brandenburg en petits grups disposats a entrar en combat. Allí col·locaven les seves metralladores en els suports i impedien la circulació, mentre dos d’ells es dirigien fortament armats a la porta d’entrada del Ministeri de Propaganda, al costat del mur del parc, i varen muntar guàrdia. Llavors, Goebbels va trucar a Speer per ordenar-li que es presentés al seu despatx d’immediat per explicar-li que s’estava produint un cop d’Estat. Speer de seguida es va posar al costat d’en Goebbels i li va prometre que l’ajudaria a desarticular el cop d’Estat. Al cap d’uns minuts, Speer va veure per la finestra que els soldats estaven envoltant l’edifici on estaven i en seguit va informar d’aquells fets a en Goebbels. En veure que estaven en perill se’n va anar a l’acte a una habitació de la casa per agafar dues pastilles (segurament de cianur) per si de cas. Goebbels no entenia perquè no es podia posar en contacte amb en Himmler per demanar-li ajuda i li va parlar a Speer sobre la desconfiança que tenia en aquells moments cap al cap de les SS. Després de que Hitler el truqués de nou i li exigís parlar per la ràdio, ja que tenia por de que els colpistes s’apoderessin d’una emissora, Goebbels va donar les instruccions corresponents i va entendre que en els colpistes les coses tampoc els hi anaven bé. Veient el perill que suposava el ministre de Propaganda, Von Hase li va ordenar a en Remer, que a dos quarts de set ja havia tancat el barri governamental, que arrestés a en Goebbels quan l’anés a veure. A l’avantsala del despatx del comandant Remer va arribar l’avís d’en Von Hagen, que acabava de tornar del Ministeri de Propaganda, de que hi havia un cop militar i que tenia que presentar-se davant d’en Goebbels. Remer, que encara creia que estava ajudant al bàndol del règim, es va dirigir al despatx d’en Goebbels amb 20 homes. Eren les 18:40. Amb un revòlver a la mà i amb el seu ajudant va entrar al despatx amb la intenció de detenir el ministre, tot i que va saludar amb un enèrgic\nGoebbels, en veure les intencions d’aquest, li va recordar en el jove comandant el jurament de fidelitat que havia prestat a en Hitler i li va preguntar si era un bon nacionalsocialista. Remer li va replicar que Hitler havia mort i que complia ordres del seu comandant, el tinent general Von Hase. Però Goebbels li va contestar que Hitler era ben viu perquè acabava de parlar amb ell per telèfon i podia demostrar-li. Va agafar el telèfon i al cap d’un minut Hitler estava a l’altra banda de l’auricular. Remer es va posar l’auricular a l’orella i en sentir la veu ronca d’en Hitler dient-li si el sentia va quedar pàl·lid. El dictador li va explicar que l’atemptat havia fracassat i que una petita camarilla d’oficials ambiciosos l’havien volgut eliminar, i va ordenar reprimir la rebel·lió i obeir únicament les ordres d’en Goebbels i d’en Himmler, de qui es pensava que era a Berlín, i el va ascendir a coronel en substitució del general Von Hase. Llavors, Goebbels, que tenia Speer al seu costat, va cridar l’atenció d’en Remer i li va dir que sota les seves espatlles portava el pes de la Història. En seguit i sense pensar-s’ho, Remer va retirar el seu batalló de la Wilhelmstrasse, va ocupar la Kommandantur de l’Unter den Linden, va enviar patrulles per detenir les unitats colpistes que es dirigien a Berlín i es va encarregar personalment de descobrir el quarter general dels conspiradors per detenir els seus líders.\nLes altres operacions ordenades pel general Von Hase també varen acabar amb confusió. El comandant de l’escola militar de Treptow varen esperar fins les set els camions que, segons el que havien pactat, conduirien tropes cap al centre de Berlín. Però aquests camions no varen arribar mai. Von Hase va ser convocat finalment pel ministre Goebbels per explicar tot el que passava. Va ser arrestat al cap de poc. El general Von Kortzfleisch, que havia d’ocupar els edificis i emissores de ràdio a Berlín i als seus voltants, va ser convocat a primera hora de la tarda a l’edifici Bendlerblock. Quan els conjurats li varen comunicar la mort del dictador, aquest va protestar i va intentar fugir. Va ser detingut, però va tenir una crisi nerviosa i va declarar que ell no era un home per participar en un putsch, que volia tornar a casa i ocupar-se del jardí. Tot i això, va ser retingut en els locals del OKH. Un membre dels colpistes el va substituir com a comandant de la circumscripció militar III, però no va ser molt actiu. Per aquest fet, les tropes que havien d’ocupar les emissores de ràdio varen actuar molt tard. A tres quarts de set de la tarda, els soldats del Ersatzbataillon Grossdeutschland, emplaçats a Cottbus, varen ocupar el Deutschlandsender i varen detenir els membres de les SS que vigilaven l’emissora. Cap a les vuit, l’emissora de Königswusterhausen també va ser ocupades. Les companyies emplaçades a Döberitz es varen fer amb el control de la Masurenalle de Berlín. Però totes aquelles ocupacions no varen servir per res perquè els ocupants eren incompetents en matèria tècnica de transmissió. Els especialistes que el general de brigada Thiele havia d’enviar per bloquejar per complet l’activitat de les emissores de ràdio mai varen arribar. Thiele, en saber que Hitler era viu, es va retirar de l’Operació, tot i que va ser detingut més tard.\nControlant la situació, Goebbels va ordenar que tots els batallons de guàrdia que estiguessin disponibles es presentessin immediatament en el jardí del seu Ministeri. Poc després varen arribar-hi 150 soldats, la majoria gent gran. Abans de parlar amb ells, Goebbels li va dir a Speer de que si els convencia llavors podrien cantar victòria. El ministre de Propaganda es va reunir després amb aquells soldats i els va explicar la situació. Remer, molt motivat creient que seria recompensat per aquells fets, tenia ara la intenció de dirigir-se a la central de la resistència, el quarter general de l’exèrcit de reserva en el Bendlerblock per detenir als conspiradors, que des de dos quarts de sis estaven atrinxeraven. Entre ells encara hi havia en Ludwig Beck i l’Erich Höepner, que varen pronunciar un discurs als caps de secció demanant continuar amb l’Operació Valquíria. Remer, com Goebbels, no sabia quants colpistes hi havia en l’edifici. Segons Wilfred von Oven, no es podien arriscar a perdre homes de vital confiança durant l’atac al quarter. L’Ernst Kaltenbrunner, que s’havia presentat a l’edifici ministerial, es va adherir a l’opinió d’en Goebbels. Volien esperar a tenir nombroses forces per desallotjar als colpistes. Entre les vuit i les nou es va aixecar el cordó que rodejava la zona dels edificis del govern.\nA les sis de la tarda, Hitler va fer un discurs per la ràdio, que no va ser emès fins a la mitjanit quan tot estava sota el seu control, on demostrava que es trobava perfectament bé. Segons sembla, en diferents ciutats, com Berlín i Königsberg, es varen veure dones que varen sortir als carrers plorant d’alegria en saber que Hitler estava viu. L’ambaixador Hiroshi Oshima va ser dels primers en confirmar a l’exterior, en aquest cas a Tòquia, que Hitler era viu. Aquella mateixa hora, els colpistes varen emetre un anunci per ràdio on anunciaven la mort d’en Hitler i la constitució d’un nou govern, però pocs ja s’ho van creure. A partir de llavors, Hitler de seguida va anar tenint la seva pròpia idea de qui eren els culpables del complot. Quan al vespre va anar a prendre el te es va creuar amb uns paletes de l’Organització Todt que rondaven pel búnquer i els va explicar que ells no havien estat els culpables d’aquella situació. Aquells paletes estaven encongits perquè en un primer moment havien sigut senyalats com a possibles culpables.\nLa situació anava malament pels colpistes i empitjorava minut a minut. A l’edifici Bendlerblock varen començar haver-hi disputes entre els qui estaven a favor del complot i els qui ara confiaven amb en Hitler. És possible que molts dels qui varen col·laborar amb el complot se’n varen voler desentendre quan varen veure que havia fallat. Als carrers de Berlín el caos anava creixent i els militars que havien participat en el complot començaven a veure que no anava bé i ja no tenien clar a qui havien d’obeir. A mesura que passaven els minuts els militars es varen posar tots sota les ordres del ministre Goebbels. A dos quarts de vuit, el feld-mariscal Erwin von Witzleben va difondre per ràdio el telegrama dels colpistes i va invitar als militars a fer-se càrrec de la situació, però aquests ja no el varen escoltar. Von Witzleben va acusar als seus companys de falta de coratge i de compromís personal. Mentrestant, Walther Schellenberg, amb l’ajuda de l’Otto Skorseny, va reunir part de les tropes que havien de lluitar contra els conjurats.\nA les vuit del vespre varen ser declarades nul·les totes les ordres dels colpistes i el fracàs del cop d’Estat era evident. En la Bendlerstrasse, el general Fromm, que prèviament havia ordenat en els seus ajudants que difongués per l’edifici la notícia que Hitler era viu, els va demanar en els conspiradors l’autorització per retirar-se al seu propi despatx, situat en el pis inferior de l’edifici. Va donar la seva paraula d’honor de que no intentaria fugir i que no es posaria en contacte amb l’exterior. El general Erich Hoepner va accedir-hi i, a més, com que Fromm es queixava de gana li va fer baixar uns entrepans i una botella de vi. Al mateix temps, tres generals es varen negar a unir-se a la rebel·lió i varen sol·licitar parlar amb en Fromm i, de forma incomprensible, els varen dur davant del seu cap que continuava arrestat. Fromm els va dir immediatament que hi havia una porta de sortida en la part posterior de l’edifici i els va ordenar que anessin a buscar ajuda, s’apoderessin de l’edifici i acabessin amb la rebel·lió. A les nou del vespre, els conspiradors, defraudats, varen escoltar per ràdio que Hitler es dirigiria al poble alemany aquella mateixa nit. Uns minuts més tard varen saber que el general Von Hase, que comandava la plaça de Berlín, havia sigut detingut, i que el general nazi Reinecker, amb el suport de les SS, s’havia posat el capdavant de totes les tropes de Berlín per assaltar la Bendlerstrasse. Tot estava perdut per ells. Al cap de poc varen veure que el batalló de guàrdia del comandant Remer havia rodejat l’edifici. Unitats Panzer lleials al règim s’estaven apropant ja al centre de Berlín.\nCap a les deu de la nit els conspiradors ja sabien que el cop havia fracassat i l’únic que podien fer ara era defensar l’edifici on es trobaven. Els oficials de l’Estat Major del general Friedrich Olbricht varen sol·licitar parlar amb el seu cap perquè volien saber exactament què pensaven fer. El general els va dir que tenien que resistir i varen marxar però, al cap de vint minuts, varen tornar sis d’ells amb les armes a la mà demanant-li més explicacions. Quan Von Stauffenberg es va dirigir cap al despatx de l’Olbricht, els sis homes el varen detenir. Com que va intentar escapar corrents cap al passadís el varen disparar ferint-lo en un braç. L’Olbricht en aquells moments estava parlant amb el tinent coronel Franz Herber. A continuació, més tropes alemanyes varen envoltar la Bendlerstrasse. Ludwig Beck, Hoepner, Olbricht, Von Stauffenberg, Von Haeften i Mertz varen ser duts a empentes al despatx buit d’en Fromm, on aquest, que va ser alliberat per en Herber i els seus homes, no va tardar en empunyar el seu revòlver. A les onze de la nit, el general Froom va agafar el control de l’edifici Bendlerblock i va fer detenir a tots els membres que havien participat en el complot. Ara es volia presentar com una víctima del complot i va explicar que el volien utilitzar per ser una figura destacada dins de l’Exèrcit. Apropant-se als colpistes arrestats, els va dir en els conspiradors que els tractaria tal i com ells l’havien tractat aquella tarda, i els va ordenar que tiressin les armes. Beck li va contestar que no s’atreviria a detenir el seu ex cap i va agafar un revòlver per intentar suïcidar-se per disparar-se un tret al cap. Increïblement la bala només li va fregar el cap, tot i que es va desplomar en una butaca ferit. Llavors, Fromm va demanar a dos oficial que l’ajudessin, però Beck es va reanimar i va tornar a agafar el revòlver i va demanar una altra oportunitat. Fromm va accedir-hi i els va dir en els altres conspiradors que els concedia uns minuts per escriure una carta. Hoepner va demanar un judici per un tribunal militar, per tenir l’ocasió de justificar-se. Olbricht i Hoepner es varen asseure a la taula del primer per escriure unes paraules d’acomiadament a les seves esposes. Von Stauffenberg, Mertz, Von Haeften i els demés es varen quedar en silenci esperant. Mentre escrivien les seves últimes paraules, Fromm va sortir un moment del despatx i li varen comunicar que una unitat de guàrdia havia entrat en el pati del Bendlerblock i que Himmler estava venint. Després de cinc minuts fora del despatx, Fromm va tornar a la sala per anunciar-los que en nom d’en Hitler havia format un tribunal militar i que aquest els havia sentenciat a mort. Els condemnats eren el coronel de l’Estat Major Mertz, el general Olbricht, el coronel Von Stauffenberg i el tinent Von Haeften. Els dos general, l’Olbricht i en Hoepner, estaven encara molt ocupats en escriure les seves últimes paraules a les seves esposes. Llavors, Beck va tornar a demanar el revòlver. Sabent que havia de córrer per eliminar-los ell mateix, Fromm li va ordenar en un oficial que tenia al costat que els condemnats se’ls emportés en el pati per ser executats. Von Stauffenberg va intentar desesperadament carregar amb tota la responsabilitat assegurant que la resta només complia les seves ordres, però Fromm no li va dir res i se’ls va endur cap al patí, menys a en Hoepner, que va ser tancat a una presó de l’edifici. Després de mirar-se al moribund Beck, Fromm va ordenar a un dels seus oficials que el remetés. L’ex cap de l’Estat Major va ser tancat sense miraments a una habitació i allí el varen matar amb un tret.\nEn sortir al pati de l’edifici, els condemnats els esperava un batalló d’afusellament format per deu homes del batalló de guàrdia. Els cotxes aparcats al patí il·luminaven amb els seus llums l’arena on havien de morir. Sense cap tipus de cerimònia, l’Olbricht va ser col·locat al damunt l’arena i va ser afusellat. El següent va ser en Von Stauffenberg en morir afusellat, però quan els botxins varen disparar contra el coronel, Von Haeften es va tirar al damunt del seu cap per protegir-lo de les bales amb el seu cos. El seu gest va ser inútil perquè els botxins varen tornar a col·locar el coronel al damunt de l’arena i mentre li disparaven, aquest va cridar: Visca la nostra sagrada Alemanya!. Segons més tard varen executar a en Von Quirnheim. Durant la matança dels dirigents nazis implicats en el complot es va assassinar també al compte Werner von der Schulenburg. Un cop assassinats els principals colpistes, Fromm va ordenar que s’enviés d’immediat un telegrama anunciant que s’havia acabat amb el cop d’Estat i que s’havia executat als seus líders. Llavors, sabent que havia de demostrar que no tenia res a veure amb el complot, va exclamar que Hitler s’havia salvat per la Providència i va cridar tres Sieg Heil. Tot i voler-se desmarcar del complot i d’inclús de voler quedar com una víctima i un heroi, des d’última hora de la tarda Bormann havia senyalat a en Fromm en una circular enviada als gauleiters com un dels detinguts i com a membre de la reaccionària banda de criminals.\nQuan Speer va saber que Fromm havia agafat el control de la situació va agafar un cotxe per impedir que matessin als líders conspiradors sense que ho aprovés en Hitler, però va fer tard. Quan va arribar a l’edifici, Fromm va sortir-ne i va explicar que s’havia acabat el cop d’Estat i que els havia fet executar. Estava clar que Fromm els volia fer callar abans de que diguessin que ell també estava al darrere del complot. Minuts més tard va arribar l’Otto Skorseny juntament amb l’Ernst Kaltenbrunner i el comandant Remer amb un grup de soldats de les SS per ocupar el Ministeri, per arrestar a la resta de colpistes, i varen prohibir immediatament que es continués amb les execucions. Llavors es va emmanillar a la resta de conspiradors que encara quedaven, entre ells el general Von Hase, el capità general Hoepner i el general Von Kortzfleisch, i els varen enviar a la presó de la Gestapo i es va ordenar recollir els papers que els conspiradors no havien destruït. Himmler, que feia poc que havia volat a Berlín i havia anat directament a la Hermann-Göering-Strasse, va establir temporalment el seu quarter general en el Ministeri del ministre Goebbels i des d’allí va trucar a en Hitler per dir-li que la rebel·lió havia acabat. El ministre de l’Interior va ordenar que ningú tornés actuar de forma independent contra els oficials sospitosos detinguts. Goebbels continuava molt enfadat amb el ministre Himmler perquè no es varen poder posar en contacte amb ell i li va dir que sinó haguessin sigut tan maldestres els colpistes haguessin tingut una gran oportunitat. Curiosament, Goebbels va sentir pena pel coronel Von Stauffenberg quan va saber que havia sigut executat i el va definir com el més llest de tots. En aquells moments en el despatx del seu Ministeri, Goebbels va rebre la visita d’en Fromm, que va demanar parlar amb en Hitler, però el ministre alemany, enlloc de posar-lo en contacte amb el dictador alemany, el va fer esperar assentat mentre ell trucava en una altra sala al quarter general de Rastenburg. Goebbels va rebre l’ordre de que una guàrdia armada vigilés a l’anterior comandant en cap de l’Exèrcit de Reserva.\nEls cadàvers dels colpistes varen ser carregats en un camió, el d’en Beck va ser arrossegat fins al patí per enterrar-los d’immediat. Després de ser enterrats, Himmler va creure que no n’hi havia prou i va ordenar desenterrar-los i incinerar-los. Mentrestant, a Prússia Oriental, un camió ràdio rodava a tota velocitat per la carretera de Königsberg a Rastenburg perquè tothom sentís el missatge que el Deutschlandsender anunciava des de les nou del vespre, que no era altre de que Hitler estava viu i en perfecte estat. El líder alemany va voler pronunciar un discurs al seu poble per dos motius: perquè el sentissin i sabessin de que estava il·lès, i per explicar-los que els culpables de l’atemptat havien comès un crim mai vist a la història d’Alemanya. Va comparar l’atemptat amb la punyalada per l’esquena de 1918 i en tres ocasions va mencionar que la seva supervivència era una senyal de la Providència perquè continués.\nDurant aquell dia també es va detenir a l’Ulrich Wilhelm Schwerin von Schwanenfeld, que se’l veia com a possible secretari d’Estat en un futur govern i que havia fet d’enllaç entre la resistència civil i militar, i a en Peter Yorck von Wartenburg, un dels membres fundadors del Cercle Kreisau. L’endemà, el general Henning von Tresckow, que va participar en l‘Operació Valquíria, també es va suïcidar en veure fracassat l’atemptat i sabent que anirien a per ell. El seu cadàver va ser desenterrat de la seva tomba dies després davant dels seus pares, i la seva família va ser maltractada. A tots els qui varen ser arrestats dies més tard se’ls va negar qualsevol assistència religiosa. Els primers vuit condemnats a mort que hi va haver després de l’atemptat se’ls va penjar a la forca fent-los morir a poc a poc. Els feien recuperar les forces donant-los aiguardent perquè així durés més el seu patiment fins a la mort. A més, es va filmar la mort dels condemnats perquè en quedés constància. Van ser detingudes a més de 5.000 persones i moltes de les quals van ser assassinades. Segons algunes informacions, la Gestapo va saber dies abans que s’estava preparant un complot contra la vida d’en Hitler i podien haver detingut el 18 de juliol de 1944 al coronel Von Stauffenberg. Segons unes altres informacions, Heinrich Himmler tenia coneixement del complot i va permetre que s’efectués. Una prova que feia sospitar d’en Himmler era que Goebbels va mirar tot el dia de posar-se en contacte amb ell i no va obtenir resposta. Segons sembla, si el complot hagués sigut un èxit el capità general Ludwig Beck s’hagués fet amb el càrrec de Cap d’Estat.\nA París el cop d’Estat va ser organitzat per en Caesar von Hofacker, el cosí del coronel Von Stauffenberg. Al matí va arribar informació a París que aquest mateix dia s’intentaria el putsch. La informació provenia dels colpistes del centre de comunicacions de Zossen. El coronel Eberhard Finkch, responsable del servei de logística en l’Alt Comandament a l’oest, va ser el primer que va ser advertit a París. Va treure de la caixa forta els plans elaborats pel desenvolupament del putsch i li va comunicar a en Caeser von Hofacker la informació que acabava de rebre. Cap a quarts de tres del migdia, Finkch va rebre un nou missatge de Zossen. Se li anunciava, també de forma codificada, que havia tingut lloc l’atemptat contra el dictador i de seguida es posar en marxa l’Operació a París. El coronel Finkch va abandonar llavors la seva oficina, situada en el carrer de Surène, en el barri VIII de París, i va marxar cap a Saint-Germain-en-Laye, on es trobava el quarter general de l’Alt Comandament de l’oest, que dirigia el seu superior, el general Günther Blumentritt, a qui no va informar del tot sobre el putsch. Blumentritt va trucar al mariscal Günther von Kluge per rebre instruccions, però no el va poder localitzar en el seu quarter general, en el castell de La Roche-Guyon, al nord-oest de París. Llavors va decidir esperar que tornés al mariscal, previst al voltant de les sis de la tarda.\nA la capital francesa les coses semblaven més clares que a Berlín, ja que els Aliats havien desembarcat a França el 6 de juny de 1944 i estaven a prop de París. poc després de quarts de cinc de la tarda, a l’Hotel Majestic, el quarter general de l’Alt Comandament de les forces alemanyes, a l’avinguda Kléber, Von Stauffenberg va confirmar per telèfon al seu cosí Von Hofacker que Hitler havia mort i que el putsch estava en marxa per tot el país. Hofacker ho va comunicar al general Karl-Heinrich von Stülpnangel, que estava a favor d’en Von Stauffenberg, que va posar en marxa el putsch. La seva missió dins del complot era agafar el control de les SS i controlar el quarter general de la Wehrmacht a Paris. Tots havien de ser condemnats a mort i ajusticiats en el patí de l’escola militar. Von Stülpnagel llavors va ordenar trucar al comandant de París, el general de brigada Boineburg-Lengsfeld, cap del seu Estat Major, i li va encarregar l’execució de l’Operació i li va facilitar un mapa de la ciutat en el que estaven marcats els emplaçaments de les unitats de les SS i de la Gestapo i els allotjaments dels seus líders. El general de brigada va prendre immediatament les mesures necessàries per alertar als regiments de la Wehrmacht destinats a executar el pla. Els soldats de la Wehrmacht que varen actuar varen agafar per sorpresa als membres de la Gestapo.\nPerò el pla es veia que estava mal dissenyat des del principi. Quan Alfred Schneider, un soldat de l’Alt Comandament de la comandància est, va rebre una trucada del comandant suprem militar de França va quedar perplex perquè no sabia que s’havia produït l’atemptat contra en Hitler. Llavors varen rebre un telegrama que deia que Hitler havia mort i que el govern del Reich havia de velar per mantenir l’ordre. Tots els telegrafistes desconeixien el què estava passant.\nA les sis de la tarda, Von Stülpnagel va rebre una trucada d’en Beck i li va comunicar que havia ordenat arrestar el cap de la Gestapo, Carl Oberg, i els dirigents de les SS. El general retirat es va mostrar molt satisfet, però quan va preguntar pel mariscal Von Kluge, el governador no va saber què respondre-li i Beck li va ordenar que parlés amb ell i va establir comunicacions telefòniques entre La Roche-Guyon i el OKH a Berlín.\nEl mariscal Gerd von Rundstedt va prometre la seva ajuda als colpistes si l’atemptat triomfava, però a les set de la tarda va escoltar per la ràdio que Hitler era viu i es va apartar de l’operació. A dos quarts de vuit, va rebre el missatge d’en Von Witzleben afirmant que Hitler estava mort i, sembla a ser, que es tornava a unir amb els colpistes, però a un quart de nou una comunicació directe amb el OKW li va confirmar que Hitler estava viu i va tornar a canviar de bàndol. Tot era un desconcert i ningú sabia res del cert. A les vuit del vespre el capità Gesken, en representació del comandant del regiment que no es trobava a la capital francesa en aquell moment, va llegir una ordre que deia que a Alemanya s’havia produït un desconcert, que la SD havia efectuat un cop d’Estat i que Hitler havia mort. L’ordre acabava dient que havien d’arrestar als membres de la Gestapo i de les SS de París. Més tard, el batalló de la Wehrmacht encarregat de l’Operació, uns destacaments del 2º Batalló del 1º Regiment de guàrdia dirigits pel tinent coronel Von Kraewel i a les ordres del general Von Boineburg, el comandant militar del Gran París, estava preparat, a prop de la porta Dauphine, a l’avinguda Foch, amb l’objectiu d’ocupar el bulevard Lannes, el domicili particular de l’Oberg, les oficines del carrer de Saussaies. Quan els soldats de la Wehrmacht varen penetrar els edificis varen detenir a tots sense problemes. Sense posar resistència, els detinguts varen ser introduïts en camions i conduïts a les presons de Fresnes, al sud, i el vell fort de Saint Denis al nord de la capital. El veterà Brehmer, general de divisió i governador militar interí a París, va arrestar personalment als caps de les SS a França: el cap superior dels Escalons i el Policia Carl-Albrecht Oberg i el Standartenführer Helmuth Knochen. El general de brigada Knochen estava en aquells moments a un bar va ser necessari cridar-lo perquè anés al seu lloc de comandament per detenir-lo i ser dut a l’Hotel Intercontinental del carrer Castiglione. Els oficials de la guarnició parisenca varen celebrar a l’Hotel Raphael la seva victòria sobre les SS.\nMentrestant, Von Stülpnangel i el coronel Caesar von Hofacker varen anar a buscar el mariscal Günther von Kluge, que estava al corrent del cop militar contra en Hitler, en el seu quarter general a La Roche-Guyon, on hi havia tornat a les sis de la tarda, per demanar-li que fos el líder dels colpistes de França. Von Kluge havia de ser l’encarregat de demanar als nord-americans i als britànics un alto el foc. Però Von Kluge tenia notícies de que Hitler era viu i que tenia el control de la situació. Tot i que Beck el va trucar per animar-lo a col·laborar, se’n va voler desmarcar per salvar la seva vida, tot i que va dir textualment;\nBé! Si aquest porc estigués mort!,\nEn aquells moments va arribar el general Blumentritt i no va dubtar en informar al mariscal sobre la situació a Berlín. Confós després de que li assegurés de que Hitler estava viu, Von Kluge va trucar al general de brigada Helmuth Stieff a Rastenburg, que aquest li va assegurar que Hitler era ben viu, però no li va donar més informacions. Llavors va intentar trucar al general Fromm, però va ser Von Stauffenberg qui va atendre la trucada, que li va dir que ara tenia que parlar amb el general Hoepner. Aquest li va presentar els fets segons la versió donada pel coronel. Von Kluge continuava indecís quan va penjar el telèfon. Cap a quarts de vuit de vespre va arribar un telegrama del mariscal Von Witzleben que informava de la mort del dictador i anunciava importants canvis militars per estabilitzar els fronts, sobretot a l’est, i ordenava les detencions de totes les unitats de les SS i de la Gestapo. Von Kluge se’l va creure i va ordenar en el general Blumentritt aturar el foc en el front.\nPerò cap a les vuit del vespre va arribar un altre telegrama, aquest cop firmat pel mariscal Keitel, que afirmava que Hitler estava viu i declarava que les ordres dels general Von Witzleben i Hoepner eren nul·les i sense conseqüències. El mariscal, tornant a dubtar, li va demanar en el general Blumentritt que obtingués informació fiable. Von Kluge va trucar de nou al general de brigada Stieff, que li va tornar a confirmar que el dictador era viu. A partir de llavors Von Kluge va canviar de bàndol i va decidir alliberar els presoners que havien fet trucant al cap de l’Estat Major, el general Blumentritt, perquè truqués d’immediat a París per tal de que els deixessin anar. A les vuit del vespre varen arribar Von Stülpnagel i Von Hofacker amb la idea de que s’unís a ells, però Von Stülpnangel va ser incapaç de convèncer a en Von Kluge perquè continuessin amb l‘Operació Valquíria. Von Hofacker va exposar la necessitat d’actuar en una reunió on hi havia els generals Blumentritt, Hans Speidel, Von Kluge, Von Stülpnagel i Von Hofacker, i va descriure la desastrosa situació en tots els fronts provocada per la incompetència d’en Hitler i va declarar que l’atemptat i el putsch eren legítims per salvar Alemanya. Von Kluge el va escoltar amb atenció i es va limitar a dir-li:\nBé, senyors, es tracta d’un atemptat fallit.\nPer a en Von Kluge ja no tenia sentit continuar. Veient que Von Kluge abandonava, Von Stülpnagel se’l va emportar a una sala privada i li va explicar de que a París la Wehrmacht estava actuant contra les unitats de les SS, de la Gestapo i també dels seus generals. En aquell moment, Von Kluge va li va ordenar que aturés totes les ordres i es suïcidés de manera honrosa i així no pogués mencionar que ell estava involucrat en el complot. Abans de marxar, Von Caeser va intentar un cop més convèncer al mariscal per continuar, però ja no hi havia res a fer. El mariscal va destituir el governador i es va acomiadar d’ell sense encaixar-li la mà. Més tard va denunciar a en Von Stülpnagel als dirigents del OKW. Després de saber que havien fracassat, Von Stülpnangel va decidir marxar de París i, l’endemà, a prop del riu Mosa, a Verdun, es va disparar un tret al cap. Però no va tenir la sort que ell volia perquè no va morir, només es va quedar cec. Von Stülpnangel va ser empresonat i torturat fins que va culpar al mariscal Erwin Rommel d’estar al darrere de l’atemptat. Hi havia molta gent que volia que Rommel fos inculpat en aquest afer.\nPerò el cop d’Estat, com a Berlín, no va anar bé per als colpistes. Cap a les deu de la nit, Von Stauffenberg va trucar per anunciar el fracàs del putsch i es va alliberar als detinguts per ordre del mariscal Von Kluge. Curiosament, els sotsoficials de les SS no varen abandonar les seves cel·les perquè tenien por de ser afusellats acusat de fugir. Després de restablir l’ordre, en cap part de París les SS varen trobar oposició i, a partir de les onze de la nit, ja havien detingut a casi tots els colpistes. El mateix Oberg va ser alliberat per ordres del general Brehmer i a les onze Oberg i Knochen varen celebrar amb conyac i música de ràdio en una habitació de l’Hotel Continental que tot havia acabat. Al cap d’unes hores varen poder sortir quan el comandant militar de París, el tinent general Hans von Boineburg-Lensfeld, els va posar en llibertat.\nA altres ciutats com a Viena o a Praga també el principi els conspiradors creien que l’atemptat havia estat un èxit i varen ocupar les oficines del partit nazi i varen detenir als gauleiters, els oficials de les SS i els serveis de seguretat, inclòs el gauleiter de la capital austríaca Baldur von Schirach.\nA les 18:20, el coronel Heinrich Korde, cap de l’Estat Major a la 17º Regió, Viena, va rebre un telegrama de la Bendlerstrasse en el que se li ordenava arrestar a totes les personalitats del NSDAP i la Policia a Àustria. Li varen dir que una colla de caps nacionalsocialistes havien aprofitat la situació. Poc després li varen transmetre una nova ordre del grup insurrecte on se li deia que desposseís dels seus càrrecs i posés sota presó preventiva incomunicada a les següents autoritats: tots els gauleiters, governadors del Reich, governadors provincials, caps de Policia, caps superiors de les SS i la Policia, caps de la Gestapo i encarregats de delegacions de les SS. A més, se li va afegir que si havia algun dubte sobre l’obediència o competència dels caps pertanyents a l’Arma SS se’ls arrestés a l’acte i els substituís per oficials de l’Exèrcit. Ràpidament Kodre va convocar als alts funcionaris per les vuit del vespre a la comandància general; allí els arrestaria. Tots varen assistir a la conferència: el cap superior de les SS i Policia Querner, el tinent general de Policia Schumann, l’inspector interí de la Sipo i el SD, i el comandant local de l’Arma SS. El Obergruppenführer Querner i el cap de la Policia Gotzmann varen oferir immediatament als seus serveis al nou règim. Però, quan es va parlar per últim cop per telèfon amb els insurrectes de la Bendlerstrasse, es va saber que l’alçament havia fracassat. Els militars es varen disculpar en els presoners, lamentant el desordre de Berlín i es varen acomiadar amistosament.\nA partir de l’atemptat, Hitler ja no va confiar amb ningú més, però es va trobar amb el suport de l’Eva Braun, que es va preocupar molt per l’estat de salut de la seva parella. L’Eva va saber de l’atemptat contra la seva parella aquella tarda. Se’n havia anat a nadar un cop més amb la seva amiga Herta Ostermeier en el llac Königssee, a vuit quilòmetres del Berghof, a Obersalzberg. Un xofer les va recollir per sorpresa i els va explicar el què havia passat. Des del Berghof, l’Eva va intentar parlar per telèfon amb en Hitler en el seu quarter general, i va acabar patint un atac de nervis perquè no podia aconseguir establir-hi contacte. Quan finalment hi va poder parlar, l’Eva es va posar a plorar i des d’aquell moment Hitler la va considerar com un dels seus principals suports i el seu grau d’estima cap a ella va anar creixent fins a convertir-se en l’únic suport que va tenir.\nHores abans de l’atemptat, el ministre d’Armament Albert Speer (que molta gent volia que estigués darrere de l’atemptat per eliminar-lo) va escriure una carta a l’Adolf Hitler en què li explicava que tant els soviètics com els nord-americans havien tingut uns magnífics resultats en la producció d’armament amb una organització senzilla i, en canvi, Alemanya tenia un sistema antic que no podia tenir els mateixos resultats que les forces aliades. Speer li va recomanar que canviés el sistema de producció si no volia donar per perduda la guerra. S’ha parlat molt després de la guerra de quin rol va jugar Speer en l’atemptat. És cert que per molta gent del Partit Speer tenia alguna informació o estava darrere del complot. Els col·laboradors de l’atemptat varen pensar que potser Speer podria ocupar el càrrec provisional de Cap d’Estat amb la mort d’en Hitler, i es probable que Speer tingués alguna informació o que fins i tot hagués parlat amb alguna persona del complot, però que el final se’n volgués quedar al marge esperant com evolucionaven els fets.\nA les onze del matí va sonar l’alarma antiaèria petita a la ciutat de Dresden i, en seguit, la gran. Tot i que es varen poder sentir els bombarders i els dispars de l’artilleria antiaèria, la ciutat novament no va ser atacada.\nEl 1º Front Bielorús, sota el comandament del general Konstantin Rokossovski, va arribar al riu Bug.\nEl mal temps va fer avortar l’Operació Cobra, que tenia com a objectiu travessar les línies alemanyes i permetre un ampli moviment. Per altra banda, a les línies defensives alemanyes al llarg del Orne, on des del 18 de juliol de 1944 els britànics estaven atacant sense massa èxit, el comandant Bernard Montgomery va ordenar el cessament de l’atac.\nEls alemanys varen executar a un grup de presoners d’un camp de concentració. El número de morts es desconegut i no se sap el motiu de l’execució. Després de la capitulació alemanya varen ser descoberts els cadàvers de 44 noruecs en una fossa comuna. Tots ells havien sigut afusellats amb trets a la nuca o a l’orella. Les víctimes tenien les mans lligades a l’esquena.\nDes de San Diego, Franklin Delano Roosevelt va pronunciar un discurs per ràdio on va anunciar la decisió del dia anterior en la convenció del Partit Demòcrata de que sigués el demòcrata Harry S. Truman la persona que l’acompanyés en les eleccions presidencial del novembre de 1944. Curiosament, aquell dia es va publicar un sondeig de l’empresa Gallup entre els simpatitzants del Partit Demòcrata en plena Convenció Nacional a Chicago. El 65% dels enquestats varen declarar que preferien a en Henry Wallace com a vicepresident. Jimmy Byrnes, de Carolina del Sud, un dels favorits, no va obtenir més que un 3% dels vots, i en la seva pròpia regió, el Sud, Wallace el va guanyar per una diferència de sis a un. Truman va ser el vuitè de vuit candidats, només un 2% el va votar. El mateix Roosevelt preferia a en Wallace, que era mal vist per l’ala conservadora del Partit i pels empresaris i membres de Wall Street.


La consellera de Sanitat Universal i Salut Pública, Ana Barceló, ha manifestat aquest dissabte que amb la tercera convocatòria d’ajudes a municipis “s’han concedit un total de 5.930.814 milions d’euros destinats a millorar les infraestructures d’Atenció Primària de 128 municipis de tota la Comunitat Valenciana”.\nBarceló, que ha visitat el consultori auxiliar de Sot de Ferrer, del departament de salut de Sagunt, ha remarcat que “el març de 2018 es va llançar la primera convocatòria del Pla d’Intervencions Arquitectòniques en Consultoris (PIAC) amb un pressupost d’1.820.486 euros, de la qual es van beneficiar 46 municipis; la segona convocatòria, per import d’1.381.152 euros, va concedir subvencions a 20 municipis; i la tercera edició del PIAC contempla un total de 2.729.175 euros per a 62 municipis més”, segons ha informat la Generalitat en un comunicat.\nUn dels municipis beneficiats és Sot de Ferrer, el consultori que ha visitat la consellera, acompanyada per l’alcalde, Ramón Martínez; el director territorial de Sanitat a Castelló, Edelmiro Sebastián; el gerent del departament de Sagunt, José Luis Chover; i la directora d’Atenció Primària, Susana Martínez.\nGràcies a la subvenció del PIAC, el consultori auxiliar de Sot de Ferrer ha pogut “reparar patologies en la fonamentació del mur de càrrega, així com clivelles i humitats en els paraments verticals; s’han substituït els cairats de fusta del forjat i la fusteria de fusta de les finestres; s’ha creat una condícia adaptada i s’ha millorat l’accessibilitat amb l’eliminació les barreres arquitectòniques en l’accés al consultori”.\nAixí mateix, amb l’import de l’ajuda s’han pogut reparar també les filtracions d’aigua pluvial i s’ha dotat al centre d’enllumenat d’emergència, senyalització i elements per a l’extinció d’incendis. Ara, a més, totes les consultes disposen de llum natural i s’han reposat totes les instal·lacions obsoletes.\nDes de la Conselleria han destacat que “la meitat dels municipis que reben ajudes per a remodelar els seus consultoris auxiliars a través del Pla d’Intervenció Arquitectònica en Consultoris (el 47,8%) tenen menys de 1.000 habitants i el 80,6% dels pobles de la Comunitat Valenciana beneficiats a través d’aquest programa d’ajudes no sumen els 5.000 veïns”.\nPer això, han explicat que “l’objectiu principal d’aquests prop de 6 milions d’euros en subvencions atorgades a través del PIAC per a abordar obres de reforma, reparació, restauració, rehabilitació, conservació i manteniment de consultoris auxiliars és humanitzar els espais on més hores passen els usuaris, per a donar un impuls a l’Atenció Primària, especialment en aquells municipis més despoblats de la Comunitat”.\nL’alcalde de Sot de Ferrer, municipi que té 428 habitants, ha ressaltat durant la visita la “importància que té per al municipi la rehabilitació d’aquest consultori, gràcies a la subvenció concedida per la Conselleria de Sanitat Universal”.


Villaggio Turistico Internazionale Bibione Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Delle Colonie 2, Bibione Lido dei Pini, Bibione, Itàlia, 30028 - Veure al mapa\nMés informació sobre Villaggio Turistico Internazionale\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Bibione, no busqui més enllà de Villaggio Turistico Internazionale. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Villaggio Turistico Internazionale, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, aparcament de cotxes, instal·lacions per a reunions i banquets .\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen bany, platja privada, centre esportiu, piscina exterior, parc infantil estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Bibione, el Villaggio Turistico Internazionale és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.