Слухова сенсорна система. Вухо. Захист слуху - Біологія. 8 клас. Міщук\n§ 45. Слухова сенсорна система. Вухо. Захист слуху\nПригадайте з курсу «Основи здоров’я» правила гігієни органів слуху; з курсу «Природознавство» — як поширюється звук.\nБудова і значення слухової сенсорної системи. Слухова сенсорна система складається з таких частин: периферична (орган слуху), провідникова (слуховий нерв) і центральна — слухова зона в скроневій частці кори головного мозку (іл. 117).\nІл. 117. Будова вуха\nСлух — чуття, що забезпечує сприйняття звукових коливань. Завдяки слуху людина пізнає безліч звуків, що нас оточують, їх багатство й різноманітність. Без нього неможливе спілкування між людьми. Слух разом із зором попереджує про небезпеку. Він є не лише джерелом інформації про довкілля. Слухаючи щось, людина може отримати й емоційне враження, яке визначається не тільки інформаційним змістом звуків. Тому музика не знає мовних бар’єрів.\nБудова органа слуху. Вухо — орган слуху та рівноваги, периферична частина слухового аналізатора. Це — парний орган, що складається із трьох відділів: зовнішнього, середнього та внутрішнього (іл. 117). Зовнішнє вухо включає вушну раковину, утворену еластичним хрящем, і зовнішній слуховий прохід — дещо зігнутий канал, що закінчується барабанною перетинкою (тонкою сполучнотканинною пластинкою).\nБарабанна перетинка відділяє зовнішнє вухо від середнього. Звукові коливання повітря вловлюються вушною раковиною, потрапляють до зовнішнього слухового проходу і спричиняють коливання барабанної перетинки.\nСереднє вухо (іл. 117) складається з порожнини, заповненої повітрям, і трьох маленьких, послідовно зв’язаних між собою слухових кісточок — молоточка, коваделка й стремінця.\nПорожнина міститься між барабанною перетинкою і перегородками внутрішнього вуха в глибині скроневої кістки. Вона сполучається з носоглоткою вузьким каналом — слуховою (євстахієвою) трубою. Надходження повітря по цій трубі (під час ковтання або якщо розкрити рот) вирівнює тиск з обох боків барабанної перетинки. Слухові кісточки передають і підсилюють звукові коливання барабанної перетинки на внутрішнє вухо. У стінці між порожниною середнього вуха та порожниною внутрішнього вуха є два невеликі отвори — овальне вікно, закрите основою стремінця, й округле вікно, закрите тонкою сполучнотканинною перетинкою. Звукові коливання, що передаються зі стремінця на рідину, яка заповнює внутрішнє вухо, повертаються в порожнину середнього вуха на мембрану округлого вікна.\nВнутрішнє вухо (іл. 117) представлене лабіринтом (системою каналів), розташованим у глибині скроневої кістки черепа. У лабіринті містяться одразу два органи: орган слуху — завитка й орган рівноваги — вестибулярний апарат (іл. 118 а).\nЗавитка — спірально закручений на 2,5 оберту кістковий канал. Канал завитки розділений на три частини двома перетинками: тонкою покривною мембраною і товстішою й більш пружною основною мембраною. Верхній і нижній канали на верхівці завитки з’єднуються отвором і заповнені рідиною — перилімфою. Середній канал відокремлений від верхнього й нижнього й заповнений ендолімфою (іл. 118 б). Усередині цього каналу на основній мембрані містяться слухові рецептори — волоскові клітини, які утворюють звукосприймальний аппарат (спіральний орган) (іл. 118 в).\nІл. 118. Внутрішнє вухо: а — кістковий лабіринт; б — будова завитки; в — будова спірального органа\nСприйняття звуку. Звукові хвилі (іл. 119), потрапляючи в зовнішній слуховий прохід, підсилюються в 2-2,5 разу й спричиняють коливання барабанної перетинки (1). Ці коливання передаються на слухові кісточки середнього вуха (2). Коливання кісточок примушують вібрувати перегородку внутрішнього вуха — мембрану овального вікна (3). Така вібрація спричиняє відповідні коливання перилімфи верхнього каналу (4) і нижнього каналу (7), а відповідно — коливання основної мембрани спірального органа (5). Під час її коливання волоскові клітини торкаються покривної мембрани (6) й згинаються. Унаслідок цього в рецепторних волоскових клітинах виникає збудження, які перетворюються на нервові імпульси, що передаються по слуховому нерву до головного мозку. Розрізнення імпульсів відбувається в скроневій частці кори головного мозку.\nІл. 119. Схема поширення звукової хвилі в органі слуху\nМета: визначити поріг індивідуальної слухової чутливості; обґрунтувати здатність слухової сенсорної системи до адаптації та її значення для людини.\nОбладнання: механічний годинник, сантиметрова стрічка або лінійка.\nРоботу слід виконувати у групах із трьох учнів.\nЗавдання 1. Визначення абсолютного порога слуху.\n1. Перший учень сідає на стілець і заплющує очі. Другий учень повільно наближає механічний годинник до вуха першого учня доти, доки той не почує звучання годинникового механізму.\n2. Третій учень вимірює відстань, на якій перший учень почув звук (від вуха першого учня до годинника).\n3. Повторіть дослід тричі для лівого й правого вух. Запишіть одержані дані та знайдіть середнє значення.\n4. Учні міняються ролями і визначають величину індивідуального порога слухової чутливості.\nЗавдання 2. Демонстрація слухової адаптації.\n1. Перший учень знову сідає на стілець і заплющує очі. Другий учень підносить годинник близько до вуха першого учня. Після 4-5 с другий учень починає повільно віддаляти його від вуха першого учня доти, доки той перестане чути звучання годинникового механізму.\n2. Третій учень вимірює відстань від вуха першого учня до точки, коли той перестав чути звучання годинникового механізму.\n3. Повторіть дослід тричі для лівого й правого вух. Запишіть одержані дані та знайдіть середнє значення відстані.\n4. Учні міняються ролями.\nЧому виміряна відстань за віддалення годинника від вуха більша, ніж у разі наближення його до вуха?\nЗробіть висновок: про що свідчить підвищення порога слухової чутливості?\nПорушення слуху та їх профілактика. Щоб зберегти слух, слід захищати орган слуху від впливу шкідливих фізичних, хімічних чинників та інфекцій.\nОднією з причин погіршення слуху є накопичення вушної сірки. Виділення сірки залозами — важливе захисне пристосування органа слуху, оскільки забезпечує затримання пилу та мікробів, що проникають ззовні. Надлишок сірки видаляється під час миття вух. Сірка може накопичуватись у слуховому проході, утворюючи сіркові пробки, що призводить до погіршення слуху. Тому варто дотримувати особистої гігієни слуху. Якщо у вухах накопичилася сірка, потрібно звернутися до лікаря, який прочистить слуховий прохід. Не можна у жодному разі витягувати сірку з вух сірником, олівцем тощо, оскільки це може призвести до пошкодження або навіть розриву барабанної перетинки, і тоді слух людини послаблюється, вона стає глухою.\nІнфекційні ураження зовнішнього, середнього або внутрішнього вуха спричиняють запальний процес у вусі — отит. Особливо небезпечний гнійний отит, зумовлений потраплянням різних бактерій або грибкової інфекції у шкіру або підшкірний шар. Ускладнення такого захворювання можуть спричинити погіршення або втрату слуху. Найбільш поширені отити середнього вуха, які часто виникають за інфекційних захворювань (грип, ангіна, кір тощо), коли мікроорганізми з носоглотки разом зі слизом з носа через слухову трубку потрапляють у середнє вухо й спричиняють його запалення. Хвороби середнього вуха часто виникають у дітей із хронічним нежитем. При цьому захворюванні не слід сильно шмаркати: можна лише витирати серветкою слиз, що виділяється з ніздрів. Якщо турбує біль у вусі, слід негайно звернутися до лікаря.\nЛюдина сприймає звуки з частотою коливань від 16 Гц до 20 кГц. З віком сприйняття високих частот знижується. Якщо людину тривалий час піддавати дії сильних звуків, у неї може погіршитися слух. Тому працівники на шумних виробництвах, в аеропортах використовують навушники. Сильна звукова хвиля, що утворюється, наприклад, під час вибухів, різко збільшує тиск на барабанну перетинку й може призвести до її руйнування. Значну шкоду завдають шуми, що діють на вухо з дня на день. Такі подразнення перевтомлюють слуховий рецептор. Барабанна перетинка втрачає свою еластичність, і слух знижується. Шум порушує нормальну життєдіяльність людини: у неї виникає безсоння, настає втома. Боротьба з виробничими шумами — одне із завдань гігієни праці. На промислових підприємствах застосовують звукоізоляційні та звукопоглинальні матеріали, робітники носять навушники. Уживають спеціальних заходів і щодо зниження вуличного шуму у великих містах.\nСлухова сенсорна система. Слух. Зовнішнє вухо. Середнє вухо. Внутрішнє вухо. Завитка. Слухові рецептори. Отит. Захист слуху\nЧому організм людини влаштований так, що вночі очі заплющені (прикриті повіками), а вуха залишаються відкритими? Очі виконують свою функцію лише в умовах освітленості, хоча б слабкої, а для слухової системи темрява не має значення, навіть навпаки — коли темно й холодно, звук сприймається краще. «Вимикання» на ніч органа слуху зробило б людину беззахисною.\n1. Яка будова органа слуху людини? 2. Яка роль зовнішнього слухового проходу в сприйнятті звукових коливань? 3. Яким чином поширюється звукова хвиля в середньому вусі? 4. Як звукові хвилі перетворюються на нервовий імпульс? 5. Схарактеризуйте основні причини зниження слуху. 6. Яких гігієнічних вимог потрібно дотримувати, щоб зберегти слух? 7. Обґрунтуйте взаємозв’язок між будовою і функціями вуха. 8. Чому ангіна та грип можуть спричинити запалення середнього вуха? 9. Чому музику використовують для стимуляції трудової діяльності? 10. Чому артилеристи під час пострілу гармати голосно кричать? 11. Відомо, що звуки в різних середовищах (твердому, рідкому й газоподібному) поширюються по-різному. Чому коли людина розгризає тверді сухарі, то їй самій ці звуки здаються значно гучнішими, ніж оточенню? 12. Висловте своє ставлення до моди на постійне слухання музики через навушники.


Для чого нам вороги, якщо є стратегічні партнери? - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nВасиль ТУГЛУК 13 сiчня 2012\nДля чого нам вороги, якщо є стратегічні партнери?\nПОГЛЯД НА ПРОБЛЕМ\nЗадекларований рівень дружніх відносин між Росією та Україною не зовсім відповідає змісту, що закладений у це визначення\nТактика далеко не нова, але апробована не раз - щоб відвернути увагу від внутрішніх проблем та згуртувати свій електорат - потрібно знайти зовнішнього ворога й спрямувати весь гнів «посполитих» проти нього. Або хоча б продемонструвати перед власним народом, значна частина якого охоплена почуттям чи то патріотизму, чи то шовінізму, що ти повністю розділяєш їх погляди. Можна, звичайно, погодитися з думкою, що у стосунках між Києвом і Кремлем є лише відстоювання кожною зі сторін власних економічних інтересів, якби не було очевидним, що економічні важелі Кремль використовує суто з політичною метою. Варто лише згадати як наполегливо російське керівництво минулої весни та влітку «запрошувало» Україну приєднатися до Митного союзу та розповідало про санкції у випадку приєднання нашої держави до Зони вільної торгівлі ЄС.\nУкраїнська молочна продукція може стати "персоною нон грата" в Росії. Фото Володимира ЗАЇКИ\nНе знижки, а справедлива ціна\nСвого часу неформали започаткували рух під назвою «Дістали!». Саме це визначення спадає на думку, коли починаєш аналізувати перебіг газових переговорів між Україною і Росією. Загальне враження, що нас російська сторона, як то кажуть, водить за ніс та заколихує обіцянками. А тим часом чекає зручного моменту, коли ми потрапимо в ситуацію, яка стане для країни безвихідною. Втім судіть самі. Майже весь минулий рік пройшов під знаком переговорів про приведення ціни на газ для України до цивілізованих норм. Наголошую, мова не про знижки, а саме про справедливу ціну. Про це керівництво нашої держави заявляло не раз. І це ще раз підкреслив днями Прем’єр-міністр Микола Азаров у програмі «Іспит для влади» на Першому національному телеканалі. Причому зробив він це через призму стратегічного партнерства, про яке так часто говорять у Кремлі, коли заходить мова про відносини з Україною: «Я ще раз повторюю, якщо розрахунок у керівництва Росії є на максимальну поточну вигоду, то я б не назвав цей розрахунок стратегічним. Оскільки я неодноразово цей аргумент висловлював, що відносини між нашими країнами не обмежуються тільки газом, і вони не повинні обмежуватися тільки газом. Вони багатогранні, широкі, вони мають враховувати не тільки економічні аспекти, але й, наприклад, гуманітарний аспект. І якщо ми дійсно стратегічні партнери, то перше - ми повинні відповісти на просте запитання: чому Україна має отримувати газ за найвищою ціною в Європі? Хіба це не абсурд?»\nЯк наголосив Прем’єр, українська економіка попри те, що у 2011 році середня вартість газу становила 400 доларів, витримала навантаження. Вистоїть вона і в 2012 році. Але буде зроблено відповідні висновки, і ці висновки говоритимуть про те, що керівництво РФ не вважає Україну стратегічним партнером. За цього він підкреслив, що Україна добиватиметься перегляду контракту з Росією і пошуку взаємоприйнятних й компромісних умов. Вимога проста — не треба ніяких знижок, не треба ніяких пільг. Просто від ціни, за якою Газпром продає газ, приміром, Німеччині, треба відняти вартість транзиту - це приблизно 220-250 доларів. Така ціна, на думку Миколи Азарова, була б справедливою.\nПозицію про прийнятність саме такої ціни представники нашої держави дотримувалися весь час в ході переговорного процесу. Вони неодноразово були близькими до розв’язання спірних питань, проте кожного разу досягнення домовленостей зривалося. Згадаймо події хоча б двомісячної давності.\nДержмонополія чи наркокартель?\nНаприкінці жовтня 2011 року після переговорів з керівником російського Газпрому міністр енергетики і вугільної промисловості Юрій Бойко навіть заявив, що Україна більше не планує оскаржувати в міжнародних судах газові угоди з Росією, підписані у січні 2009 року.\n30 листопада прес-служба Міненерговугілля України за підсумками чергової зустрічі повідомила, що переговори між Україною і Росією про співробітництво в енергетичній сфері перебувають на завершальній стадії: «На переговорах розглядалися питання співробітництва України і Росії в енергетичній сфері в рамках домовленостей президентів двох країн. Вони пройшли в конструктивній обстановці. Сторони зазначили, що наразі переговорний процес перебуває на завершальній стадії».\nВодночас, як повідомили інформаційні агенції, такої ж думки і керівник російського Газпрому О.Міллер, який заявив: на переговорах досягнуто істотного прогресу і можна очікувати, що домовленості про розвиток співробітництва в газовій сфері будуть оформлені до кінця року. Але минуло небагато часу і він, мабуть, після спілкування з керівництвом своєї країни раптом дезавуює свої ж слова і заявляє, що «новорічних подарунків Україні очікувати не варто».\nАле хіба справедлива, економічно обгрунтована ціна, це подарунок? Давайте проаналізуємо, кого насправді обдаровує Газпром. Білорусь, приміром, цього року платитиме за тисячу кубів газу 165 доларів. Але ця ціна протримається лише до 2015 року. В місцях видобутку газу його ціна для російських підприємств становить 70 доларів, для населення — 65 доларів за тисячу кубометрів. У Москві відповідно 130 і 88 доларів. Для України, якщо додати 100 доларів «харківської» знижки, ціна сягнула б майже 550 доларів. Тобто вона вища у чотири рази з «хвостиком», ніж для російських підприємств. З такими доходами можуть зрівнятися хіба що торговці зброєю та колумбійські наркокартелі. Додаймо до цього, що хоча 60 відсотків видобутого газу у північного сусіда йде на внутрішнє споживання, однак 70% сумарної виручки Газпром одержує завдяки продажу своєї продукції на експорт. Тобто за рахунок України, яка є найбільшим споживачем російських вуглеводнів, фактично побудована значна частина «Північного потоку», а тепер за наш з вами рахунок збираються робити ще й «Південний потік». Якими, до речі, нас ще й шантажують.\nУ світлі цього стає зрозумілим, чому викликало обурення керівництва Газпрому наше рішення скоротити споживання російського блакитного палива до 27 мільярдів кубів на рік. Мовляв, потрібно було попереджати за півроку. Однак у цьому випадку варто все-таки повірити керівництву НАК «Нафтогаз України» про те, що на адресу ВАТ «Газпром» надіслано близько десяти листів із проханням погодити поставки природного газу в Україну у 2012 році в обсязі 27 млрд кубометрів, які компанія зобов’язується відібрати й оплатити згідно з чинним контрактом. Просто в РФ є ще один привід показати твердість у відстоюванні російських інтересів тим, хто претендує на звання першої особи в державі. З цього ж розряду і початок чергової торговельної війни та заяви про невідповідність стандартам експортованої в Росію молочної та іншої продукції українського виробництва, санкції щодо якої залишаються ще з літа минулого року.\n«Правда на нашому боці…»\nІ в цьому випадку, думаю, не можна не погодитися з думкою народного депутата від ПР Володимира Зубанова, якого цитують ЗМІ: «Важливо не відступати і не здавати національні інтереси, бо правда на нашому боці…Цей договір кабальний, його не можна пояснити логічно. Але Росія сьогодні хоче вирішити не лише економічні питання за рахунок бюджету України, за рахунок грошей українців, а й політичні, заганяючи нас у сферу своїх інтересів через енергоносії. Росія робить все для того, щоб Україна не могла проводити свою власну внутрішню і зовнішню політику, рухаючись виключно в руслі Кремля. Це зрозуміло, тут немає нічого нового. Але я вважаю, що ні для вітчизняного уряду, ні для Президента неприпустимо йти за цим сценарієм. У напрямку розбудови незалежної країни ми повинні відстоювати свої інтереси».\nДумаю, такої ж думки нині дотримується переважна більшість тих, кому не байдужа доля країни.


Сергій Березенко: «Займатися тим, чим займався колись штаб Януковича – «каруселі», «печеньки», міграція бюлетенів – ми не будемо» | НикВести — Новости Николаева\nСкрябін - Про Збитки\nСергій Березенко: «Займатися тим, чим займався колись штаб Януковича – «каруселі», «печеньки», міграція бюлетенів – ми не будемо»\n23:46, 25 Февраля, 2019\nДійсно, інформація щодо побудови «сітки» «порошенківцями» з’явилася ще декілька тижнів тому. Підстава – обнародування низкою ЗМІ повного «пакету агітатора»: починаючи від «особистого зобов’язання», яке підписує кожен прихильник Петра Олексійовича і аж до особистих пластикових карток з QR-кодом. Власне розслідування провело й LB.ua. Докладніше з ним можна ознайомитися з ним тут. Власне, це й стало формальним приводом для нашої зустрічі з заступником голови виборчого штабу Петра Порошенка з організаційних питань Сергієм Березенком (відбулася на початку минулого тижня). Формальним, адже питань до нього накопичилося дійсно багато. І не тільки в контексті виборів.\n«44 кандидати діляться на 3 категорії: ті, хто реально бореться за посаду президента; ті, хто бореться за бали на парламентські вибори; і так звані «спойлери» - люди, які вирішили розважитись. Хоча розвага дещо дорогувата, з огляду на те, що застава не повертається», - розмірковує Березенко.\nПісля мажоритарного досвіду у 205-му окрузі Чернігівщини, його репутацію можна назвати скандальною, якщо не демонізованою. Хоча сам Березенко з цим, звісно, не погоджується. «Я все роблю виключно по закону. Мені 34 роки. Я живу в цій країні, тут живуть мої діти і їхати нікуди не збираюся», - акцентує.\nЗрозуміло, його подальше політичне майбутнє – як і політичне майбутнє більшості нинішніх соратників голови держави – напряму залежить від того, хто очолить країну на наступні п’ять років.\nМи доволі давно не виходили на брифінги і от офіційна презентація передвиборчого штабу Петра Порошенка відбулась. Голова – Віталій Ковальчук, керівник кампанії – Ігор Гринів. Його заступник Олег Медведєв займатиметься «медійкою» цієї кампанії. До того ж він започаткував ініціативу щотижневих брифінгів, оскільки до нас, як до найбільш вірогідних кандидатів на перемогу, мабуть, багато запитань. Тому відтепер брифінги для ЗМІ проводитимуться двічі на тиждень. Їх проводитиме Олег Медведєв та - за необхідності - хтось зі штабу (чи Руслан Князевич– заступник з юридичних питань, котрий є також уповноваженим представником кандидата в президенти Петра Порошенка в ЦВК; чи Артур Герасимов, який публічно веде кампанію в стінах Верховної Ради та є таким речником «під куполом; чи Сергій Березенко – заступник з організаційних питань).\nАле виникає нюанс, з державних коштів не можна фінансувати нічого, що пов’язано з виборами Президента України. Тим більше, що Президент Порошенко висунутий (кандидатом в президенти, – прим.) на форумі громадськістю, а не однією політичною силою.\nБуває різна соціологія. От, наприклад, з’явився новий вид - ставки на переможців у різних міжнародних букмекерських конторах, де люди фактично голосують власними грошима.\nЄ чимало людей, які беруть у цьому участь – роблять ставки від спорту до інших сфер життя, зокрема, й на політику. Букмекери беруть до уваги набагато більше факторів, ніж соціологи. Вони оцінюють і настрої виборців, і організаційні спроможності штабів, і міжнародну підтримку тих чи інших кандидатів. Так от: ставки на Порошенка є найвищими, а коефіцієнт - найнижчим.\nТак, мери великих міст від БПП - однозначно. Ми з ними спілкуємося.\nЯкщо вже вдатися у питання підтримки мерами Петра Порошенка, то я бачу причиною їхню оцінку децентралізації, яку саме Президент України й ініціював. Децентралізація - який та реформа, результати якої люди бачать на прикладі збудованих доріг, лікарень, шкіл. Завдяки децентралізації місцеві бюджети вперше отримали значні кошти. Не дивно, що децентралізацію підтримують дуже різні політики. Президент - був ініціатором цієї політики і очевидно, що Кернес підтримує саме політику децентралізації, а не особисто Порошенка.\nБагато політиків, котрі взяли участь у передвиборчих перегонах, переплутали президентську компанію з парламентською. Тримають фактично в голові можливість впливу на ті чи інші ресурси, які забезпечує тільки коаліція та коаліційний уряд. Вони, певно, вважають, що це буде простіше зробити, заявивши про себе на президентських виборах. Ви прекрасно розумієте, що 44 кандидати діляться на 3 категорії: ті, хто реально бореться за посаду президента; ті, хто бореться за бали на парламентські вибори; і так звані «спойлери» - люди, які вирішили розважитись. Хоча розвага дещо дорогувата, з огляду на те, що застава не повертається.\nЯ хочу сказати, що це абсолютно не грає жодної ролі. Я переконаний, що Ігор Олексійович Гринів не переписував та не перекладав на українську мову слоган Путіна. Кожен з вас зараз в глибині душі це розуміє. Але значення має ось що: всі прекрасно усвідомлюють, що Порошенко – найбільш незручний для Путіна кандидат. Він робить все можливе для того, щоб Порошенко не став президентом. Тобто головна ставка Кремля - за будь-яку ціну змінити нинішню владу. Бо з Порошенком, як він уже знає, домовитися на їхніх умовах просто неможливо. А зміна влади дає їм такий шанс.\nБезумовно, мене це дивує. Навіть шокує. Думаю, про це має задуматись суспільство, в першу чергу. Але чи задумується електорат Володимира Зеленського, якого я поважаю як актора, що він робитиме наступного дня після перемоги? Мені це нагадує перший сезон «Танців з зірками», де він переміг в парі з Оленою Шоптенко. Для нього – це класна гра, де він намагається технологічно виграти шоу. Але Віталій Портніков дуже гарно формулює питання: що ми робитимемо наступного дня, коли виграє Зеленський? Уявляємо собі: зустрічі з Меркель, Трампом, мінський процес...\nМедреформа – частина «пакету». Президент не повинен в ручному режимі управляти МОЗом чи будь-яким іншим міністерством, але визначати стратегію розвитку держави - зобов’язаний.\nПетро Порошенко зберіг на 100% свободу слова в Україні і свободу засобів масової інформації. Кількість негативу, яка йде на Президента з сайтів, телеканалів, які належать тому чи іншому олігарху - такого не було ніколи в жодного Президента. Навіть при Ющенкові, коли його вже не сприймали як потенційного Президента, не дозволяли собі різких висловлювань, критики і такої кількості замовних матеріалів.\nТому що вмикаєш телевізор, а там з ранку до вечора говорять, що все погано, президент поганий... Навіть якщо ви мешканець великого міста, вам подобається євроінтеграція, безвіз, ви все одно починаєте сторонитися дискусій на цю тему, бо всі навколо проти. Не хочеться витрачати час – ви просто тихенько відходите в бік.\nВелику роль (у збільшенні рейтингу Порошенка, – LB.ua) має створення єдиної Православної церкви в Україні. Це дало початок дискусії про те, якою має бути держава. Про її цінність в історичному масштабі. Про досягнення, які вже не можна відібрати. Люди побачили, що це про державу, а не про якісь власні інтереси. Я щиро вірю і погоджуюсь з експертами, котрі кажуть, що ці досягнення, може, й не додали рейтингу, але прибрали антирейтинг. Якщо ви подивитесь соціологію: в травні антирейтинг доходив до 62%, зараз - набагато менше. Петро Порошенко - це єдиний кандидат, який може показати виборцям конкретні здійснені результати своєї роботи, хоча багато його конкурентів теж не перший рік в українській політиці.\nДавайте спочатку. Ми ввели субсидії, яких раніше не було. Популісти боролися і продовжують боротися за зниження ціни на газ. Економічно - це категорично неприйнятно.\nЗгадайте 2015 рік – збитки «Нафтогазу» становили 114 мільярдів гривень. Ми перейшли до системи субсидій. Дефіцит «Нафтогазу» був зменшений, але облгази не були зацікавлені в заощаджені газу, бо знали що держава всеодно покриє будь-які витрати. Тому ми перейшли на нову модель. Даємо гроші безпосередньо людям, якщо вони зекономили, наприклад, вставивши пластикові вікна, різницю можна залишити собі. Думаю, людям - це вигідно.\n…Кілька слів про світовий досвід. У США було рішення Верховного суду, яке визнало оплату агітаторів - законною. А заборона, в багатьох штатах, була визнана такою, яка порушує першу поправку Конституції.\nДля прикладу - обидві кампанії Барака Обами базувалися на тому, що його штаб офіційно сплачував кошти своїм агітаторам за підпис, отриманий в підтримку кандидата. І це абсолютно законно в США.\nНа які порушення в США особливо звертають увагу під час виборів - це фінансування кампанії не з виборчого фонду кандидата або не прозоре наповнення цього фонду. Не довів, що гроші «зайшли» чесно – будеш знятий з виборів.\nЦВК має право, згідно з законодавством, роз’яснити, що таке підкуп виборців, а що ним не є (22 лютого ЦВК ухвалила роз'язснення, в якому, зокрема, йдеться, що залучення виборців до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації можливе лише на безоплатній основі, - LB.ua). Що відповідає закону в агітаційній кампанії, що ні. Ми просимо дати відповідь як найшвидше, бо пройшла майже половина виборчої кампанії. За великим рахунком, повноцінна агітація всіх штабів зупинилась.\nО.Б.: Ви мали це зробити після виборів у Чернігові (Сергій Березенко пройшов у Верховну Раду на позачергових виборах 2015 року, балотуючись на 205 одномандатному окрузі у Чернігові, – прим.).\nРозкажу історію. В 2014 році, коли були вибори президента України після втечі Януковича, десь за два тижні до виборів було зрозуміло, що Порошенко виграє в першому турі. І штаби кандидатів, котрі вже змирилися з програшем, розпустили своїх членів ДВК. А оскільки вони формували кворум, нам довелося прикласти неймовірних зусиль, щоб вмовити цих людей прийти на дільниці та дати змогу порахувати голоси. Якби ми спільно не забезпечили кворум, то велика кілька кількість дільниць не розпочала б свою роботу. Як наслідок - вибори були б такими, що не відбулися.\nНе зовсім так. За новою моделлю округів взагалі немає. Округ дорівнює області. Уявіть є Вінницька область та підприємство МХП (Миронівський хлібопродукт – прим.) в Ладижині, де працює величезна кількість людей. Є ще Ладижинська ТЕС. Якщо вони між собою домовляються, їхній кандидат завжди буде першим номером в рейтингу будь-якої політичної сили.\nКрім того, цей закон може призвести до того, що з’являться регіональні партії. А це - прямий шлях до федералізації.\nМені є чому вчитися. Я – холерик за натурою, не люблю робити щось просто так. Люблю отримувати результат. Чи всі засоби годяться для досягнення результату? Ні, не всі. Треба пам’ятати про мораль...\nЗа чотири роки у великій політиці я багато шишок набив (сміється). Не очікував, що так буде. Коли спілкувався з Петром Олексійовичем в далекому 13 році (я був депутатом Київради), мені видавалось, що він міг би бути ідеальним мером Києва. А події розвивались так швидко, що за ними не встигав. Ми перемогли в травні, я став керівником Державного управління справами. Це був стрибок одразу на 10 сходинок, навіть не на дві. Якісь речі дуже швидко переживались, до якихось, я, напевно, був не готовий. Вже точно емоційно не був готовим до 205 округу. Думав, що це легко піти на вибори: працюй з людьми, отримуй підтримку - перемагай! Але сталося не так, як гадалося.\nСоня Кошкіна, Олег Базар, LB.ua


Рідкий Гелій (He) - Ingas LLC\nКсенон (Xe) Криптон (Kr) Неон (Ne) Гелій (He)\nРідкий Гелій – унікальний холодоагент, який слугує основою низькотемпературної електричної надпровідності.\n10 липня 1908 року в голландському місті Лейден з’явилася найхолодніша точка на Землі. В той день професор Лейденського університету Гейке Камерлінг-Оннес (нід. Heike Kamerlingh Onnes) вперше отримав невелику порцію рідкого Гелія, охолодивши його до температури в 4°К (мінус 269°C). А в 1938 році в журналі Nature вийшла стаття Петра Леонідовича Капіци, в якій він описав дивовижний феномен: якщо Гелій охолодити до так званої критичної температури (в дослідах П.А. Капіци вона становила 2,17°К, або мінус 270,98°C при тиску 0,05 атмосфери), у нього повністю пропадає тертя, або, точніше, в’язкість. Так було покладено початок двох найважливіших для сучасної квантової фізики явищ – надпровідності й надплинності.\nРідкий Гелій – рідкий агрегатний стан Гелія, безбарвна хімічно інертна рідина, прозора і надзвичайно важко помітна поглядом з-за малого показника заломлення світла (прибл. 1,038). Найважливішою особливістю рідкого Гелія є його надзвичайно низька температура кипіння – всього 4,215°К при атмосферному тиску.\nІншою унікальною властивістю рідкого Гелія є неможливість його заморожування при тиску менше ніж 2,5 МПа навіть при охолодженні до абсолютного нуля! До слова, розглянути твердий Гелій чи не простіше, ніж рідкий – їх показники заломлення світла дуже близькі один до одного.\nНарешті, після охолодження рідкого Гелія до температури нижче 2,17°К (т. зв. «лямбда-перехід») починають проявлятися його квантові властивості: властивості надплинності й колосальної теплопровідності.\nУ рідкому агрегатному стані при атмосферному тиску Гелій відрізняється дуже малою питомою вагою (всього 125 кг/м³), низькою теплотою пароутворення (але високою теплоємністю, характерною для Гелія), невисокою теплопровідністю.\nГалузі застосування рідкого Гелію:\nзабезпечення роботи надпровідних електромагнітів: в медичних апаратах магнітно-резонансної діагностики (МРТ), в дослідницьких установках, таких як прискорювачі елементарних частинок і установки термоядерного синтезу;\nяк основа для отримання наднизьких температур у наукових експериментах: спеціальними методами можна досягати температур значно нижче 4,2°K (наприклад, відкачуванням парів, розчиненням Гелію-3 в Гелії-4);\nтранспортування великих кількостей скрапленого Гелія з метою його подальшої газифікації (з огляду на те, що щільність рідкого Гелія при нормальному тиску в 4 рази вище, ніж щільність газоподібного Гелія, стисненого до 200 атм, транспортна партія може бути збільшена).\nТОВ «Інгаз» виробляє рідкий Гелій на власних потужностях шляхом глибокого охолодження газоподібного Гелія на основі детандерного холодильного циклу.\nВиробництво рідкого Гелія здійснюється згідно з чинними стандартами підприємства.\nта його контрольованих домішок Формула елемента,\nз’єднання Чистота газу\n1. Гелій* He 99,9995 об.%\n4. Водень H₂ ⩽0,5 ppmv\n5. Кисень + Аргон O₂+Ar ⩽0,2 ppmv\n6. Оксид вуглецю + Діоксид вуглецю CO+CO₂ ⩽0,1 ppmv\n7. Сума вуглеводнів ΣCₙHₘ ⩽0,2 ppmv\n8. Водяна пара H₂O ⩽5,0 ppmv\n* Об’ємну частку Гелію наведено в перерахунку на суху речовину.\nДля зберігання та перевезення рідкого Гелія, ТОВ «Інгаз» використовує сучасні спеціальні посудини Дьюара фірми «Кріолаб» (англ. «Cryofab Inc», USA) місткістю 250 і 500 літрів, з екранно – вакуумною ізоляцією, що забезпечує добові втрати рідкого Гелію менше ніж 1% від місткості посудини на добу.\nТОВ «Інгаз» виконує постачання рідкого Гелію власним спеціальним транспортом з гідравлічним бортом, що дозволяє виконувати розвантаження (навантаження) судин Дьюара на площах Замовника в разі відсутності там спеціальних технологічних майданчиків (естакад). Можливий обсяг постачання 250÷7000 літрів. Обсяг замовлення менш як 250 літрів можливий за погодженням із Замовником.\nВантажне найменування DOT: Гелій, охолоджений, зріджений\nЕтикетка: НЕГОРЮЧИЙ, НЕОТРУЙНИЙ ЗРІДЖЕНИЙ ГАЗ


Білкові дієти дуже небезпечні для нирок! » Діагноз\nІспанські дослідники провели експеримент і дізналися, що дієти, які базуються на їжі, яка містить багато білка, приводять до дуже складних захворювань нирок. Білок веде до утворення каменів у нирках, циститу та інших гострих захворювань сечостатевої системи. Чому так відбувається? Через те, що знижується рівень цитрату, який регулює процес кристалізації солі кальцію. Кальцій - це основний компонент, за допомогою якого утворюються камені в нирках .\nБілкова дієта підвищує кількість кальцію, при цьому знижує кислотність в сечі.\nОтже, все, ті, хто дотримується білкової дієти. Повинні бути дуже обережні, постійно діагностувати своє здоров'я, перевіряти, чи немає яких-то змін. Бо можуть виникнути різноманітні важкі наслідки і захворювання нирок. Може потрібно в раціон додати якомога більше фруктів і овочів. Це компенсує той недолік потрібних речовин в організме.К кожній дієті потрібно відноситься дуже обережно!\nХочете покращити пам'ять, потрібно скинути вагу! Новини медицини Сенсація - дієта по групі крові неефективна! Новини медицини Поживна речовина, яка корисна для мозку! Новини медицини Дієта при хворобах нирок Хвороби Правильне харчування проти алкоголізму Хвороби Безбілкова дієта при хворобах нирок Хвороби


Під час «гарячої лінії» про декларування доходів та застосування ПРРО – radiokor.com.ua\nКоростишівською ДПІ ГУ ДПС у Житомирській області 19 лютого поточного року проведено сеанс телефонного зв’язку “гаряча лінія”. Під час сеансу телефонного зв’язку «гаряча лінія» переважно звучали питання що стосуються декларування доходів та застосування ПРРО. На питання платників відповідала начальник Коростишівської ДПІ ГУ ДПС у Житомирській області Тетяна ДЕМИДЕНКО.\nПропонуємо відповіді на деякі із запитань, які надійшли від платників податків під час сеансу телефонного зв’язку «гаряча лінія»:\nЯкі строки подання декларації для фізичних осіб, які хочуть скористатися правом на податкову знижку?\nДекларація подається за місцем своєї податкової адреси. При декларуванні доходів платник податків може обрати зручний для себе спосіб подання Декларації. Він може зробити це особисто або уповноваженою на це особою; надіслати Декларацію поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; або подати її засобами електронного зв’язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу.\nВ програмному реєстраторі розрахункових операцій за допомогою програмних рішень «ПРРО Каса», які надаються Державною податковою службою на безоплатній основі, створені журнали змін де можна переглянути всі сформовані розрахункові документи та звіти. При цьому, перегляд Z-звітів можливо здійснити тільки після закриття зміни.\nКоростишівська ДПІ ГУ ДПС у Житомирській області.\nPrevious Коростишівська міська рада – учасник проєкту «Школа депутата»\nNext На Житомирщині школи для старшокласників лишаться лише у чотирьох містах?


Кожна третя іграшка в Україні токсична: як не отруїти свого дитини, купуючи іграшки — Новости Донецка\nКожна третя іграшка в Україні токсична: як не отруїти свого дитини, купуючи іграшки\nБезневинний на вигляд товар може призвести до колосальних проблем в майбутньому.\nТе, що грає дитина, може викликати у нього алергію, отруєння, хвороби печінки, нирок, уповільнення роботи мозку і навіть призвести до безпліддя, коли дитина виросте. Бути уважними до придбання іграшок закликають українців фахівці індустрії.\nНаталія легко ламає деталі магнітного конструктора і показує, що всередині є дрібні магніти, які дитина може проковтнути.\n«Одне тільки хірургічне втручання зможе допомогти», — попереджає вона. Відмінність цієї дешевої підробки від оригіналу – в міцності. Конструктор, коштує в п’ять разів дорожче, зламати нереально навіть дорослому. Експерти кажуть, що ціна в основному і є свідченням якості товару – не тому, що на споживачах намагаються нажитися, а тому, що офіційні дистриб’ютори до товару додають витрати на експертизу кожної іграшки – фізичні, хімічні, електричні, радіоактивні, гігієнічні вимоги, а якщо це м’яка іграшка, то вона перевіряється ще й на займистість.\nЧи знаєте ви, що те, чим грає ваша дитина, може викликати у нього алергію, отруєння, хвороби печінки, нирок, уповільнення роботи мозку і навіть призвести до безпліддя, коли дитина виросте? Шкідливий пластик повільно чинить зло, кажуть експерти. Як вибрати якісну іграшку — дивіться у сюжеті.\nНеперевіреними іграшками дитина може травмуватися, тому що там навіть віковий ценз не вказано правильно, і те, що прийнятно для старший дітей, може виявитися небезпечним для малюків. Важливий, крім ціни, критерій іграшок – запах. Якщо пахне пластиком, такий товар слід обходити десятою дорогою. Відповідальні виробники не дозволять появи товарів під своїм брендом, які віддають чимось токсичним. У популярних лялечок використовують пом’якшувачі пластика – це здешевлює іграшку на 300 гривень, але може вплинути на роботу нирок, печінки, мозку, на репродуктивну і ендокринну систему дитини.\nНа цих іграшках завжди повинна бути наклейка на українському, яка містить назву, артикул, постачальника, виробника, має попередження, умови догляду та зберігання, дату виготовлення і термін придатності. Маленька наклейка з частковою інформацією – означає, що це не перевірена іграшка. Відсутність наклейок взагалі – тим більше. Можна скористатися смартфоном і перевірити QR-код. В магазині покупець має право просити декларацію відповідності. Це українці роблять настільки рідко, що продавці навіть однієї з найбільших мереж України дивуються, але приносять документи – за ним, все сходиться.\nНа базарі ж взагалі складно щось у когось попросити – продавці поховалися при вигляді телекамер. Згодом вони повернулися і почали переконувати, що документи є, але не у них, а на іграшки покупці скаржаться рідко. Нарешті, зізнаються, що торгують без документів.\n«У нас є поганий товар, є хороший товар. Те, що дорого – люди не купують», — кажуть вони. І радять всі питання адресувати не до них, а до митниці, яка такої якості іграшки в Україну пропускає.Голова організації захисту споживачів каже, що купуючи такий товар, люди травмують власних дітей. І краще взагалі без іграшок — ніж з такою отрутою. За статистикою, кожна третя іграшка в Україні містить шкідливі речовини. Переважно це товар, який завозився за сірими схемами або взагалі нелегально. Такий, навіть якщо він і проведений належним чином, контрабандисти зберігають без дотримання належних умов, наприклад, на тих же складах, де і хімікати. Тому матеріали псуються, а потім страждають діти – бували випадки, коли на іграшках знаходили ртуть. Штрафи за такий товар для постачальників незначні – від 1000 до 2000 гривень.


Дві хвилі еміграції - Погляди - TCH.ua\nОкрім тисяч страшних історій людей, які вирвалися з пекла війни, втекли від звірств усіх цих "мирних" терористів з російськими паспортами і новітньою російською зброєю, є й інша сторона "медалі".\nСаме вони не раз мені оповідали про останню хвилю емігрантів з України. З їхніх історій вимальовувалися типажі: активні, наполегливі, нахабні, самовпевнені, агресивні і водночас – ізольовані від решти чисельної української громади. Вони – інші. Тримаються осторонь українських традицій, церкви, громади і її життя. Переважно – російськомовні. Багато з них "тусують" в Pravda Vodka Bar, Rasputin Vodka Bar, а ті, хто при грошах – в ресторані Red Square. Обговорюють те, що оглянули напередодні на BestRussianTV.com. Демонстративна тяга до російського совка – це те, що шокує канадських українців найбільше в новій хвилі укреміграції. Тепер мої канадські друзі називають їх "канадольськими ватниками". От набралися нових словечок в Україні!\nАналогічний шок і ступор переживають у ці дні кияни, львів'яни, франківці та тернопільчани. З початком російсько-української війни, яку за інерцією ще багато хто продовжує і нині називати "АТО і сепаратисти", почалася нацистська зачистка Криму, а потім Донбасу та Луганщини від українців. Під катування і вбивства спочатку підпадали усі, хто говорив українською або демонстрував державну символіку. Такі собі новітні етнічні чистки руками не лише російських окупантів, але переважно місцевих "рашистів". Для допитливих навіть на сервісі YouTube знайдеться чимало свідчень. Тож багато журналістів, бізнесменів, викладачів, тобто тих, кого часто в ТБ називають "активістами", змушені були самостійно прориватися через блокпости з озброєними місцевими бандитами, алкашами та наркоманами, або по-народному – "ватниками-колорадами". Часто їх переїзд до столиці нагадував сценарій військового трилера.\nТепер, через війну, ці люди, які донедавна ще були голосом і надією Донбасу, його середнім класом, стали новими киянами, наддніпрянцями та галичанами. Деякі поповнили власне коло друзів. Ті, хто раніше був лише на відстані соцмереж – тепер сусід. Їх не треба пафосно називати моральними авторитетами Донбасу і Дикого Поля, але це були справжні громадяни України на тих східних теренах, що десятиліттями лишалися заповідником "совка". Тепер їх там немає…\nІ от, коли знищена Януковичем і синами, регіонало-комуністами та іншими російськими агентами армія і спецслужби врешті (після трагічних втрат) навчилися воювати жорстко й ефективно з російськими диверсантами та місцевими "рашистами" - почалася друга хвиля "східної еміграції". Це вже не поодинокі приватні авто – це додаткові потяги "Укрзалізниці", які запустили з Донецька, Луганська та інших маленьких містечок самопроголошених терористичних "народних Донбабве і Луганди" до Києва та західних областей.\nНе буду переповідати – процитую своїх колег. Олег Ущенко: "Вчора у центрі Івано-Франківська стався інцидент. Сидять за столиками на вулиці двоє чудіків 30-35 років, в одного проблеми з кистю руки. Дудлять пиво і на повний голос матюкають Україну - "беженцы с Луганска": "После всего, что Украина натворила в Луганске, вы должны нас пожизненно кормить и задаром убирать после нас туалеты". Знайомий, він це сьогодні і розповів, колишній офіцер - "омонівець", заткав агітаторів і пояснив, що Донеччина - українська земля, хоч місцями і щільно заселена нащадками каторжників з Росії і всього совка. А зранку інший приятель, з Донецька, прояснив, що терористи зараз почали активно косити під біженців. Треба негайно організовувати фільтраційні майданчики для біженців, як то робили хорвати.\nБіженець з "ЛНР", де на нього терористи видали "чорну мітку", блогер з Луганська Сергій Іванов просто попереджає міністра МВС: "Я бы, как минимум, организовал процедуру личного досмотра лиц мужского пола, прибывающих в столицу поездами из Луганска, Донецка и Харькова. Причем, в состав оперативных групп, производящих досмотры, я включал бы военного специалиста, который мог бы определить человека, недавно принимавшего участие в боях по целому ряду признаков. Ведь иногда небольшая, но очень характерная гематома на плече может рассказать о человеке куда больше, чем все его документы и метрики…"\nНам ніколи не зрозуміти, як люди, які під час окупації Криму виходили на мітинги центральними вулицями Донецька і Луганська і скандували "Ра-сі-я", раділи розстрілу юних хлопців-воїнів під Волновахою, які російських та чечено-осетинських бойовиків і далі називають "наши защітніки"… їдуть у "бендерівські" міста заходу країни і в "фашистсько-хунтівський" Київ, а не в "Ра-сі-ю!". Чому усі ці агресивні апологети "русскава міра" не емігрують саме в "руській мір", до кордону з яким лічені кілометри?! Як можна було 23 роки жити в Україні і пронести ненависть до країни і народу, серед якого перебував чверть століття і ще й таку люту, щоб взяти в руки зброю?!\nСовок і нацизм медикаментозно не лікуються. Шовінізм і побутове хамство – також. Повноцінного "гуманітарного коридору" за три місяці АТО для біженців так і не створено, і доля втікачів, як і в часи Майдану, знову – гуманітарна місія волонтерів. Хоча нова місцева влада Черкащини і Дніпропетровщини, а також "стара" влада Галицьких областей, до честі їх буде сказано, допомагає чимало.\nА от з совками, зараженими вірусом неосталінського рашизму, контроль чи фільтраційні табори біженців жодним чином не допоможуть. Психологи, історики, психоаналітики чи психіатри, лектори чи священики – напевно їх усіх потрібно залучати. Державі і суспільству просто необхідно негайно вивчати досвід денацифікації у повоєнній Німеччині. Їх історичний приклад лікування масового психозу, коли нацизм накрив більшу частину висококультурної німецької нації, нам ой як у пригоді стане!\nПогляди 08.06.2014 11:15


Тігіпко теж хоче платити за спійманих диверсантів » Слово і Діло\nТігіпко теж хоче платити за спійманих диверсантів\n25 квітня 2014, 10:30\nКандидат у президенти України Сергій Тігіпко може доплачувати гроші за спійманих на сході України диверсантів.\nПро це заявив кандидат у президенти Сергій Тігіпко в інтерв'ю liga.net, повідомляє «Слово і Діло».\n«Якщо буде проблема з грошима, можемо додати», – прокоментував Тігіпко ініціативу Ігоря Коломойського з акцією «$10 тисяч за диверсанта».\nВін припустив, що на сході діють також і російські диверсанти. «Думаю, так. Не можу сказати, що впевнений. Але все говорить про те, що там є вплив Москви», – заявив він.\nТакож Тігіпко погодився з думкою про те, що стосовно Криму Путін діє як агресор, який напав на Україну й українські землі.\nВсього в системі «Слово і Діло» зафіксовано 181 обіцянку Тігіпка. Скільки він виконав, дивіться в рейтингу.\nТак, Тігіпко запевняв, що Україна поверне Крим.\nТакож він заявив, що в разі обрання його президентом планує провести прямі вибори губернаторів.


за спеціальністю "Охорона навколишнього середовища"\nСкільки годин: 187(всього) = 51(лекцій) + 68(практичних занять) + 68(самостійна робота) год.\n# Методична література.\n# Методичні вказівки та завдання для самостійної роботи студентів, видані кафедрою вищої математики.\n# Методичні вказівки та завдання до розрахунково-графічних робіт\nФормування особистості студентів, розвиток їх інтелекту і здатності до логічного мислення. Ознайомити студентів з основним поняттям матаналізу - змінною величиною, яка відіграє фундаментальну роль в інших розділах вищої математики, а також в прикладних дисциплінах.\nПрищепити навики знаходження похідних та інтегралів, дати розуміння граничного переходу неперервності функції, суті похідної.\nВиробити у студентів вміння аналізувати отримані результати, бачити прикладний характер математичних понять.\nЕлементарна математика, лінійна алгебра та аналітична геометрія.\n2.1. Лекції – 51 годин\n1 Вступ до математичного аналізу.\nЧислові множини; символіка математичної логіки; функція і способи її задання; область визначення; парність, непарність, періодичність; основні елементарні функції. Границя послідовності; границя функції; нескінчено великі і обмежені функції; нескінчено малі та їх властивості; основні теореми про границі; перша і друга важливі границі; класифікація розривів; порівняння нескінчено малих величин. 8 год.\n2 Диференціальне числення функції однієї змінної.\nПохідна; означення; геометричний і механічний зміст; похідна суми, добутку, частки. Похідні елементарних функцій; таблиця похідних; диференціал функції; неперервність диференційовної функції; геометричний зміст диференціалу; застосування диференціалу в наближених обчисленнях. Похідні і диференціали вищих порядків. Основні теореми про диференційовані функції; теореми Ролля, Лагранжа, Коші; правило Лопіталя. Формули Тейлора і Макларена; застосування похідної до дослідження функцій; побудова графіків. 14 год.\n3. Комплексні числа та дії над ними.\nАлгебраїчна форма комплексного числа; геометрична інтерпритація; модуль і аргумент; тригонометрична і показникова форма комплексного числа; піднесення до степеня і добування кореня. Елементарні функції. 2 год.\n4. Функції багатьох змінних.\nПоняття функції декількох змінних; область визначення; границя функції, неперервність; частинні похідні; повний диференціал; застосування повного диференціалу в наближених обчисленнях; градієнт і похідна по напрямку; необхідні та достатні умови екстремуму. 10 год.\n5. Інтегральне числення функції однієї змінної.\nПервісна і невизначений інтеграл; таблиця інтегралів; властивості невизначеного інтеграла; інтегрування методом заміни змінної; інтегрування функцій, що містять квадратний тричлен; інтегрування частинами; елементарні дроби та їх інтегрування; інтегруванння раціональних та деяких ірраціональних функцій; інтегрування тригонометричних функцій. Визначений інтеграл і його властивості; формула Ньютона-Лейбніца; інтегрування частинами та заміна змінної у визначеному інтегралі, застосування інтегралів. 10 год.\n6. Інтегральне числення функції двох змінних.\nЗадачі, що приводять до подвійних інтегралів; означення подвійного інтегралу; обчислення подвійного інтегралу повторним інтегруванням. Застосування подвійних інтегралів. 3 год.\nЧислові ряди; необхідна умова збіжності ряду; достатні ознаки збіжності ряду; степеневі ряди; інтервал збіжності; інтегрування і диференціювання степеневих рядів. Розвинення елементарних функцій в степеневі ряди. 4 год.\n2.2. Практичні заняття – 68 годин.\n1. Вступ до аналізу.\nОбласть визначення функції; парність, непарність; періодичність елементарні функції та їх графіки; обчислення границь послідовності і функції, важливі границі; порівнння н.м.в.; неперервність функції. 8 год.\n2. Диференціальне числення функції однієї змінної.\nТехніка диференціювання; диференціал функції; застосування диференціалу в наближених обчисленнях; похідні вищих порядків; правило Лопіталя; формула Тейлора і Маклорена; дослідження функцій на екстремум, на опуклість; побудова графіків. 14 год.\n3. Комплексні числа.\nКомплексні числа в алгебраїчній, тригонометричній та показниковій формі; дії над ними; елементарні функції. 4 год.\nОбласть визначення; частинні похідні; повний диференціал та його застосування; градієнт та похідна по напрямку; необхідні та достатні умови екструмуму. 8 год.\nНайпростіші методи інтегрування; інтегрування частинами; розклад дробово-раціональної функції на прості дроби; заміна змінної в невизначеному інтегралі; інтегрування деяких ірраціональних та тригонометричних функцій; формула Ньютона-Лейбніца; заміна змінної у визначеному інтегралі; застосування інтегралів. 20 год.\n6. Скалярний, векторний та мішаний добутки векторів, застосування. 6 год.\nЧислові ряди; збіжність суми ряду; ознаки збіжності; абсолютна і умовна збіжності; степеневі ряди; інтервал і радіус збіжності степеневого ряду; розвинення функції в степеневі ряди. 8 год.\n2.3. Самостійна робота – 68 годин.\n1. Підготовка до семестрових занять.\n2. Виконання індивідуальних домашніх завдань (РГР "Диференціальне числення").\n3. Підготовка до занять і здачі модулів.\n4. Виконання індивідуальних домашніх завдань (ТР "Інтегральне числення").\nТема 1. "Диференціальне числення"\nТема 2. "Інтегральне числення"\nПискунов Н.С. Дифференциальное и интегральное исчисление для втузов.-М.: Наука, 1986, т. 1,2.\nИльин В.А., Позняк Э.Г. "Основы математического анализа".-М.: Наука, т. 1 и 2.\nКудрявцев Д.Д. Курс математического анализа.-М: Высшая школа", 1983. Т. 1-3.\nБерман Г.Н. Сборник задач по курсу математического анализа.-М.: Наука, 1987 г.\nСборник задач по математике для втузов: (Под.ред. А.В. Ефимова и Б.П. Демидовича)-М.: Наука. 1986. Ч. 1,2.\nДанко П.Е., Попов А.Г., Кожевникова Т. "Высшая математика в упражнениях и задачах".-М.: Высшая школа, 1986-ч. 1,2.\nСборник задач по курсу высшей математики. Под.ред. Г.И. Кручковича.-М.: Высшая школа-1973 г.\nМетодичні вказівки та завдання для самостійної роботи студентів, видані кафедрою вищої математики:\nВступ до математичного аналізу. Ю.К. Рудавський, В.М. Колісник, М.А. Сухорольський та інші, 1990.\nДиференціальне числення однієї змінної та його застосування. В.М. Колісник, А.Ф. Барвінський та інші.\nІнтегральне числення. Ю.К. Рудавський, П.П. Костробій, Д.В. Уханська та інші, 1990.\nКратні інтеграли. В.М. Колісник, Р.С. Мусій та інші, 1991.\nМетодичні вказівки та завдання до розрахунково-графічних робіт:\nДиференціальне числення. В.К. Гануліч, А.З. Мохонько, Л.П. Швець, М.І. Сорокатий, 1990.\nІнтегральне числення. Ю.К. Рудавський, Ф.П. Луник, І.В. Мандзинець, М.І. Сорокатий. 1990..\nПрограма складена ст. викладачом кафедри вищої математики Дудник О.М.


Розділ III. §4. Сакральна культура. Мирослав Попович. Нарис історії культури України\n[Попович М. В. Нарис історії культури України. — К., 1998. — С. 87-104.]\n§4. САКРАЛЬНА КУЛЬТУРА\nРозмірковуючи про християнську культуру, слід розрізняти власне те, що становило культуру церкви, і те, що розвивалося під впливом церкви, але безпосередньо до церковного життя не належало. Як і кожна релігія, християнство має свій культ, тобто сукупність предметів, текстів і дій, що вважаються сакральними (священними) і регламентуються церковними нормами. В широкому розумінні слова всі такі словесні і несловесні дії сучасна семіотика називає текстами. Отже, до культури церкви у власному розумінні слова належать лише сакральні тексти. Зрозуміло, що і породження (створення) цих текстів, і їх розуміння та тлумачення вимагають певної сукупності ідей (ідеології). Богослов’я (теологія), взагалі кажучи, належить до сакральної культури. Проте воно непомітно переходить у філософію, де ідеї та тексти вже мають авторський характер, не регламентуються безпосередньо церковними установами. Точніше, до сакральної культури входить не сама по собі теологія, а ті її результати, які набувають чітких мовних формулювань і вже як формули приймаються церковними рішеннями.\nВсе інше може бути віднесене до світської культури. Світська культура знаходиться під впливом ідеології і образності християнства, почасти асимілюючи в християнському дусі архаїчні язичницькі уявлення, почасти зовнішньо співіснуючи з ледве зміненою старовиною. Все це породжує перед сучасними дослідниками багато проблем, бо ми вже не розуміємо того смислу культурних явищ, який був очевидний для русинів тисячу літ тому. Відновлення контексту творення, вживання і сприйняття пам’яток давньої культури потребує врахування і християнських, і дохристиянських способів мислення і відчуття.\nТеологічні ідеї християнства\nГоловні теологічні ідеї християнства обґрунтовані отцями східної церкви в період патристики, в IV — VIII сторіччях. Згідно з цими положеннями, царина буття Бога, в якій він знаходиться у своїй троїстій єдності, протистоїть царині творіння, яка, в свою чергу, складається з двох підцарин: небесної та земної. Тільки земна царина є тварною, тобто має вигляд і форму, може сприйматися чуттєво і підлягає уявленню. В тварному світі все знаходиться в просторі й часі. Небесний же світ — це не світ, що знаходиться «у небі» в якомусь просторовому розумінні слова, це світ, /88/ який не має просторово-часових характеристик, знаходиться поза часом і в цьому розумінні вічний, містить у собі прообрази і сили всього, що існує в «цьому», тварному, земному світі. Царина буття Бога відмінна від усього, не має тварних форм і недосяжна для уявлення і людського розуму.\nВодночас у творах «каппадокійської великої трійці», що внесла вирішальний доробок у формулювання головних ідей християнства у вигляді догматів (Василій Великий, його друг і соратник Григорій Богослов та брат Григорій Нисський), а також у більш пізніх письменників підкреслюється, що Бог пізнаваний і що існують шляхи богопізнання, визначені церквою.\nВиділяють два види богопізнання: апофатичний і катафатичний. Апофатичний шлях є шлях через заперечення: Бог не є ні істота людського виду, ні щось взагалі подібне до доступних нам образів, ні розум, яким ми його можемо уявити за аналогією з власним нашим розумом, ні любов у нашому розумінні, ні цілеспрямований вибір... Такий шлях пізнання Бога веде до усунення всього тварного у власному житті, до аскези, яка має своїм наслідком екзальтацію, екстаз, що в них людина одержує одкровення. Тут стає можливим шлях катафатичний: Бог є ті чи інші блага і чесноти, але не в їх конечному визначенні у тварному світі, а в їх проекції на безконечність, в абсолютному перебільшенні. Концепція апофатичного і катафатичного пізнання, викладена у творах анонімного автора, який ховався під іменем Діонісія Ареопагіта, не була загальновизнаною у східній церкві і набула особливої популярності лише після XIV сторіччя. Проте вона відповідає головним ідеям патристики.\nВ уявленні людей того часу у тварному світі упорядкований космос оточений хаосом навіть просторово: всесвіт зображується як острів, оточений океаном — вода, як аморфна субстанція, завжди була образом хаосу. Сфера буття Бога, за християнською теологією, — не хаос, а надрозум, її неосяжність для людського розуму випливає з того, що вона мислилась не просто як порядок, а як джерело і начало порядку.\nХристиянське вчення про Трійцю значною мірою спирається на неоплатоніка Плотіна, який говорив про діалектику Єдиного в трьох її «засадових іпостасях» — Єдиному, Розумі і Душі. Враховуючи, що єдине — це антитеза множинності, можемо вбачати в Плотіновій трійці далекі відгуки індоєвропейської потрійної функціональності космосу (розумна, душевна і тілесно-множинна функції в житті індивіда і структурі суспільства).\nДо образу тричастинного світового дерева ближча християнська ідея ієрархічної будови космосу — ідея «ліствиці буття», східчастої структури, яка веде від Бога до тварного світу. У зв’язку з цим псевдо-Діонісій розробляє містичне вчення про потрійну структуру небесного світу, або світу ангелів, середнього між Богом та тварним світом. «Небесні сили» були немовби перекладом на церковну мову побутових уявлень про злих і добрих духів, з якими людина того часу спілкувалася на кожному кроці. Цей світ посередників між Богом і людьми гармонійно організований у тріади: Херувими, Серафими, Престоли; Господства, Сили, Власті; Начала, Архангели, Ангели. /89/ Перші найближчі до Бога і мають з ним безпосередні контакти, останні — найближчі до земного світу. У період, коли християнство стало релігією слов’ян, мотиви есхатології, мотиви «кінця світу» і Страшного суду вже не відігравали такої ролі, як у перші століття християнства. Тоді друге пришестя очікувалося з року на рік, якщо не з дня на день, і це надавало побутові християн гострого відчуття трагічної урочистості. В X — XIII ст. тривожні знамення привертають напружену увагу мирян, кліру, літописців, але навіть в очікуванні 1000 року за Р.Х. загальної істерії очікування кінця світу не було. Проте тема спасіння від цього не перестає бути центральною в плані особистості, надія на посмертне існування і воскресіння докорінно змінює ставлення до покійників і до смерті, стає дедалі активнішим моральним чинником.\nДо культових дій належать обряди, що супроводжують таїнства та інші чини приватного богослужіння, а також богослужіння часу.\nРізниці між приватним і спільним богослужінням у ранньому християнстві не було — всі обряди виконувалися всією громадою. Пізніше сформувались сім таїнств, що символізували поворотні пункти життя християнина: хрещення, миропомазання, покаяння, причастя (євхаристія), шлюбу і соборування, а також рукоположення (таїнство священства). Богослужіння часу віднесені до трьох кругів часу: добового, седмичного (тижневого), річного. Центральним богослужінням, що визначає всю суть християнського культу, є богослужіння (літургія) євхаристії.\nТаїнство євхаристії відтворює в житті кожного християнина акт таємної вечері і символізує водночас жертву, яку приносить Ісус Христос. Ідея спокутної жертви є головною у християнському світогляді, і тому природно, що весняний святковий цикл разом з ідеєю Спасіння, втіленою в Воскресінні, є центральною віссю всього культу.\nВ перші століття християнські громади не виділяли свят, оскільки все сприймалося як суцільне трагічне свято. Пізніше було розроблено систему відзначання свята і інших пам’ятних подій.\nУ християнському культі виразно простежується зв’язок з попереднім, іудейським культом, що ставило проблему відношення Старого і Нового Заповіту, старого і нового Ізраїлю, єврейства і християнства.\nСправа в тому, що головні події життя і смерті Ісуса Христа прив’язані до традиційних іудейських свят. Христос в’їжджає на віслюкові через Золоті ворота в Єрусалим напередодні єврейської Пасхи, шанований послідовниками так, як має бути шанований єврейський месія; з точки зору правовірного іудаїста, це й було найбільшим злочином, оскільки той, хто видавав себе за месію, мав бути покараний побиттям камінням (не розп’яттям — то суто римський спосіб смертної кари!). Христос, який взагалі виконував усі іудейські обряди і відзначав єврейські свята, наполягав лише на тому, що слід шанувати не формально-обрядовий, а змістовний бік віри — «не людина для суботи, а субота для людини». Таємна вечеря відбувається в атмосфері трагічного чекання неминучої /90/ кари з боку фанатиків-іудеїв. Але проходила вона так, як це передбачав єврейський обряд: напередодні Пасхи вечеря відбувалася як благословення свята, з чашею вина і опрісноками, що символізували агнця для заклання і переломлялися, символізуючи жертву. Тому коли Христос, переломляючи хліби і благословляючи чашу вина, називав хліб і вино своїм тілом і кров’ю, він діяв цілком у рамках традиційної обрядовості, за тим винятком, що сам ототожнював себе з жертовним агнцем. Всі подальші священні події також відбуваються в певні дні іудейських свят. Зокрема Святий Дух зійшов на апостолів тоді, коли вони святкували іудейську П’ятидесятницю, відтак це іудейське свято стало християнським святом сошестя Святого Духа.\nКрім великих свят, стародавні євреї відзначали жертвами певні години дня — ранішня жертва приносилася між сходом сонця і 9 годиною, денна (з борошна і вина, не кривава) — ополудні, вечірня — перед заходом сонця. Під час Вавилонського вигнання жертви було замінено молитвами. Цей ритуал сприйнято християнами. Збереглась система поділу доби: день — від 6 ранку до 6 вечора, ніч — від 6 вечора до 6 ранку. Спочатку денні і нічні години не були рівними, бо поділ доби на день і ніч залежав від часу сходу і заходу сонця. Ніч ділиться на чотири частини, які відповідають чотирьом стражам глибокої вавилонської давнини. Тому й християнська 1-ша година дня припадає на 7-му ранку, 3-тя година — на 9-ту ранку і т. д. Кожна з чотирьох годин, виділених для молитов, має відповідник у стражданнях Господніх: 1 год. (7 ранку) — суд у Понтія Пилата, 2 (9) год. — наруга і бичування Христа, 6 (12) год. — Розп’яття, 9 (3) година — Хресна смерть. Служби, які правляться в ці години, не відповідають нашим повсякденним уявленням: вечірня може бути від 2 до 5 год. пополудні, вечірня разом з утренею — о 6 — 7 год. пополудні (адже о 6 уже починається ніч, з якої веде відлік наступний день!), вечірня разом з Божественною літургією — о 12 дня. Велика вечірня разом із заутренею — це всеношна.\nХоча до винаходу механічних годинників визначення часу орієнтувалось на хід Сонця (грецька клепсидра була забута), церковний побут ввів у повсякденне життя тему вічності. У відзначені молитвами години лунав церковний дзвін, неначе виділяючи в окремий потік плин часу над життями вірних.\nНедільний (седмичний) цикл теж має свої «адреси». Понеділок присвячений Небесним силам безплотним, вівторок — Хрестителю і Предтечі Іоанну, середа і п’ятниця — святому животворящому хресту Господню (а разом з тим і Богоматері), четвер — святим апостолам і святому Миколі угоднику, субота — всім святим і пам’яті померлих, неділя (грецьке «кіріакі», «день Господа») — Воскресінню (в ті часи на Русі вона називалась, як і зараз по-українськи, словом, похідним від «діло»). Відповідно до цієї тематики добиралось і богослужіння.\nСвята річного циклу поділяються на постійні, з нерухомими календарними датами, і рухомі, що залежать від дати центрального свята — Великодня. Річний цикл розпадався на три святкових смуги, або частини, розділені чотирма святами. Перший цикл присвячений Христу; він /91/ починався від Різдва і закінчувався Вознесінням. Другий цикл присвячений церкві, третій — Богородиці. Чотири свята, що утворюють ніби чотири сторони річного святкового простору, — Великдень, Свята Трійця, або П’ятидесятниця (Сошестя Святого Духа) — восьма неділя після Великодня, Успіння Богородиці (15 серпня), нарешті, Різдво — 25 грудня. Зараз цим святам відповідають пости, до XIV ст. піст був один — перед Великоднем.\nСвяткування тієї чи іншої священної події переживалось не як відзначення пам’ятної дати, а як повернення в надприродний, позаісторичний сакральний («літургійний», як кажуть етнологи) час: святкування Великодня розумілося як реальне нове переживання Воскресіння Христа, так само переживалась ця подія кожної неділі, а щонедільна літургія євхаристії переживалась як нове і нове принесення Христа в жертву за людські гріхи. Свято знаходилось поза часом, у вічності, і включення його в церковну подію сприймалось як випадання «нашого» часу в «небесний світ», де немає часових вимірів.\nКрім цих церковних свят, відзначались щодня якісь дати церковного календаря, присвячені святим, мученикам та іншим сакралізованим особистостям.\nОбрядовий бік справи сформувався окремо в монастирях і в мирських соборах. У монастирях переважали спочатку читання молитов без музичного супроводу, в мирських церквах у службу включались пісенно-музичні елементи. Спільна молитва переривалась приспівами («Алілуя», «Помилуй мя, Господи»), потім почали включати ширші музичні вставки — тропарі, кондаки, канони. Ці культові дії розроблялися в монастирях, а в соборах орієнтиром слугували обряди, що розвивалися у Великій Церкві — Константинопольському соборі святої Софії.\nТаким чином, упродовж кількох століть склалася система культових дій — богослужінь, що відбувалися всередині храму, вимагали певної організації храмового простору і являли собою сукупність містерій, де читання уривків із священних текстів Біблії чергувалося з читанням і співом спеціально написаних для служби текстів і символічними діями священнослужителів. Сакральні містерії являли собою синтез літературно-поетичної, драматургічної, музично-пісенної творчості в сукупності з живописно-архітектурним оточенням, що мало смисл передусім як елемент культу.\nНа відміну від язичницьких храмів, де культові дії відбувалися назовні, а також і допуск до внутрішньої частини храму мали лише головні жерці, християнський храм є увесь місцем сакральних дій, в ньому святість, сакральність лише нерівномірно розподіляється, наростаючи від входу на заході до олтаря на сході. Відповідно до ідеології тричастинності світобудови простір храму також поділяється на три частини: притвор (трапезна, нартекс) біля входу, середня частина і олтар. Це відповідало поділу «Божого народу» на мирян-оглашенних, які не могли проходити далі притвори, мирян-вірних і духівництва. Це ж символізувало і поділ духівництва на три ступеня ієрархії, поділ небесних сил на три щаблі близькості до Небесного Престолу і т. д. Миряни, ближчі до духівництва, могли розташовуватися у тій частині храму, яка була перехідною між середньою та олтарем: перед /92/ іконостасом — солея, праворуч і ліворуч від якої — клірос, де знаходився хор, перед солеєю — амвон. За іконостасом (пишних іконостасів, які закривали олтар, тоді ще не було) — територія сакральних дій: в центрі — святий престол, праворуч — ризниця, де лежав священний одяг священнослужителів, ліворуч — жертовник. За престолом у півколі абсиди — горнє місце, де міг воссідати єпископ із священиками (в соборній церкві).\nЦентральний пункт усього культу — літургія євхаристії. Вона складається з трьох частин: проскомідії, літургії оглашенних і літургії вірних. Під час проскомідії на жертовнику з принесених хліба і вина готується «речовина для святої євхаристії», при цьому поминаються члени Церкви Христової. Сакральна містерія приготування «речовини» відтворювала сам акт жертви. Друга частина, в якій мали право брати участь і оглашенні, готує віруючих до таїнства євхаристії. Після цього оглашенним і особам, які приносили покаяння, належало вийти з храму, і починалася найважливіша частина — літургія вірних. Чесні дари переносяться з жертовника на престол, здійснюється таїнство перетворення хліба і вина на тіло і кров Христову, вірні причащаються і благословляються на вихід із храму. Свята, пов’язані з життям і смертю Богоматері, як і свято Різдва, введені церквою спеціально для наближення християнських вірувань до язичницьких з їх культом богині-матері та народження нового року. Найбільш урочистим є цикл свят, пов’язаний із смертю та воскресінням Ісуса Христа. Цим святам передує Великий піст, а посту — Масляна, що теж була покладена на основу стародавніх язичницьких весняних карнавалів. Масляна є періодом підготовки до Великого посту. Починається вона з тижня митаря і фарисея, коли читається ця євангельська притча, яка має роз’яснити, що таке молитва. Другий тиждень проходить під знаком притчі про блудного сина, що роз’яснює смисл гріха і покаяння. Потім іде м’ясопусний тиждень, головна ідея якого — ідея другого пришестя і Страшного суду; наступний, сиропусний тиждень, проходить під знаком долі Адама і природи гріхопадіння. Далі настає Великий піст, а після нього — Страсна седмиця і Великдень. Увесь цей період проходить як містерія руху від Адама до Христа, піднесення людини до Бога (обожествлення людини) і водночас сходження Бога до людини, набуття Богом людського, тварного вигляду для викупної жертви за гріх.\nСтрого кажучи, Біблія як літературний твір до сакральної літератури не належить. У богослужінні використовуються тільки уривки з Біблії впереміж з іншими ритуальними текстами. Тому Старий Заповіт як цілісний кодекс взагалі був у Візантії великою рідкістю, а на Русі в описуваний період його просто не було. Досить великою рідкістю було Чотириєвангеліє (тобто Євангеліє від Марка, Луки, Матвея та Іоанна); найдавніший список, який зберігся, — Галицький список 1144 року. Списки, що мали богослужебний характер, нагадували радше сучасні хрестоматії чи збірники цитат. Для приватного богослужіння виготовлялись требники. Для богослужіння громадського /93/ призначались служебники (які містили переважно літургії) та часослови (які містили переважно «часи», тобто денні богослужіння). Основою богослужіння були служебні псалтирі, що складалися з 12 частин — кафізм, кожна по три слави, а також з біблійних пісень і псалмів. Сакральні книги складались у вигляді апракосів: Євангеліє-апракос містило синаксарій (служби на рухому частину свят) і місяцеслов (служби на нерухому, календарну частину свят). Найдавніші короткі апракоси — це списки з болгарських збірників X — XI ст., служба тільки для святкових днів; повний апракос містив також читання і на будні дні (Мстиславове Євангеліє — XII ст.). Такий апракос був головною святинею храму, писався крупним уставом, оздоблювався золотом, сріблом, дорогоцінними металами і коштовним камінням, фініфтю і карбуванням, переплітався в обкладку з дорогої шкіри. Був також апостол-апракос (цитати з «Діянь апостолів» та апостольських послань) і, нарешті, парамийник, що містив уривки із Старого Заповіту. Списки богослужебної літератури становлять переважну більшість списків, що лишилися з тих давніх часів.\nКрім служебних книг, писалися книги четьї (тобто для читання) і толкові. Толкові книги являли собою уривки з Біблії, супроводжувані коментарями різних авторів. Толкування (тлумачення), як і богослов’я, вже не є сакральним текстом, тобто сакралізованими формулюваннями, що включаються до обрядового дійства. Тому, між іншим, до складу толкових книг включалися не тільки офіційно прийняті церквою тексти, а й тексти отреченні, не визнані, апокрифи, наприклад, «Книга Ісуса, сина Сірахового» або збірник висловлювань грецьких язичницьких мудреців — «Менандр».\nСаме таким зразком проповіді, тобто дійства сакрального і водночас літературного, богословськи-філософського тексту, розповсюдженим і використовуваним як зразок аж до XVII ст. і на Русі, і за її межами, стало відоме «Слово про закон і благодать» митрополита Іларіона (помер наприкінці XI ст., русин, поставлений Ярославом Мудрим без згоди Константинополя). Тема «закон і благодать» введена ще Василем Великим; за нею стояло усвідомлення відносин із нехристиянським світом та /94/ іудейством, а також між Старим і Новим Заповітом. Визначним автором «слів» і повчань був Кирил, єпископ Туровський (помер до 1182 р.). Йому належать «Притча про душу і тіло», «Повість про білоризця і мнішество», «Сказання про чорноризький чин», а також низка інших богослужебних текстів. «Слова» єпископа Кирила входили до складу численних збірників, у тому числі Торжественника, поряд з творами знаменитих візантійських проповідників та богословів. Вчення про проповіді, або гомілевтика, рівною мірою формувало сакральну і світську культуру.\nНеможливо однозначно окреслити як жанр власне житія — життєписи святих та мучеників, до яких безпосередньо приєднувались і життєписи князів, які стали жертвами кривавих усобиць (починаючи з Бориса і Гліба, канонізованих церквою, і включаючи життєписи, що входили до літописів та патериків). Житія становили частину богослужебної літератури, оскільки вони були необхідні для синаксарів та місяцесловів, — на кожен день року припадає кілька житій і пам’ятей святих. Як посібник для богослужіння був перекладений в Київській Русі так званий Пролог, він був доповнений різними повчаннями і дидактичними оповіданнями і став своєрідною енциклопедією східного християнства. Житійна література змикається з широкою агіографічною літературою — оповіданнями чи повістями про святих, найчастіше апокрифічного, неканонічного характеру.\nГоворячи про життєписи святих та мучеників, слід зазначити, що це не біографії чи оповідання про життєвий шлях у звичному для нас розумінні. Житіє немовби переносило людину з «нашого», земного, тварного світу в світ «небесний», вічний, позачасовий і суто символічний. Тому шукати в житіях психологічної правдоподібності або вбачати в реалістичних подробицях якісь заслуги письменницького обдарування було б помилкою. Житіє повинно повністю абстрагуватися від земних реалій, тому й будувалося воно за певною стандартною схемою. Але якщо з язичницької точки зору перехід на «той світ» означав втрату особистості, символізованої іменем, то в християнстві покійний зберігав своє «Я», оскільки чекав Страшного суду і потім міг зберегти вічне життя «на небесах». Як «свій» покійний, святий і мученик залишався членом церкви, його не тільки поминали — він незримо був присутній під час служби, як і інші члени церкви, тому й зберігав щось і від свого «Я» (індивідуальне і неповторне «житіє» і ім’я), але вкрай абстрактне, як «адресу».\nСакральна архітектура — це архітектура храму. Напочатку, після того, як ранньохристиянські храми вийшли з підземних катакомб, зразком для храму слугували величезні громадські споруди римського часу, базиліки, увінчані величним куполом, що знаменував небесне шатро. З базилікальної конструкції виходила вся західна храмова архітектура, де на той час панував романський стиль («важке мовчання», за висловом Родена) і де вже з’явились готичні споруди. Коли Русь почала храмове будівництво, у східній церкві панувала так звана хрестово-купольна конструкція. Вона виникла в Малій Азії, у /95/ сирійців та вірмен, і стала визначати особливості константинопольської архітектурно-будівничої школи.\nХрестово-купольна конструкція виходить із ідеї храму як корабля, що спрямований на схід напівкруглою передньою частиною, напівсферичні куполи якого, увінчані хрестами, символізують не лише небесне шатро, а й вітрила. Корабель-неф — їх найчастіше бувало три, проте могло бути й більше, а міг бути один — перетинав з півночі на південь трансепт, що й надавав будові хрестового вигляду. Щоправда, хрест ззовні не видний, оскільки вся споруда була захована у стіни, прямокутні в плані; всередині храму лінії нефів позначались рядами колон, на яких тримався напівциліндр даху, критого, як правило, свинцем. Ззовні західний і східний фасади закриті стіною, але верхня частина її закінчується напівкруглими виступами-закомарами там, де неф перерізається стіною. На стовпах (найчастіше чотирьох) тримається циліндричний барабан, на ньому — центральний купол. Куполів у класичній хрестово-купольній споруді, як правило, кілька, щонайменше три — п’ять. Церква, як уже говорилось, орієнтована на схід олтарною частиною, але не точно на схід — вона закладалась у день того свята або того святого, якому присвячувалась, і скеровувалась туди, де в той день сходило сонце.\nЦе, власне кажучи, і всі принципи. Далі йдуть конструктивні й архітектурні особливості. Ані креслень, ані макетів тодішнє будівництво не знало. Модулем — головним елементом обчислень — був розмір купола. Виходячи з діаметра купола, діагоналі підкупольного квадрата, його крайніх відношень розраховувалися розміри ширини нефів, абсид, стін, рівні закладання зв’язок та п’ят арок і склепінь, висота поверхів. Будівництво велося спочатку у техніці кладки тонкої цегли різних розмірів — плінфи — змішаним способом: ряд цегли, утоплений у великій кількості цим’янки, тобто густого розчину вапна з домішкою товченої кераміки, потім — ряд каменю. Техніка ця походить від римського бетону. Обчислення велися в грецьких мірах, які, зрештою, мали руські відповідники (фут = п’ядь, філатерійська оргія = косий сажень).\nСуть, проте, починається там, де ці архітектурно-символічні принципи втілювалися у життя.\nХрам мислився як символ гармонійної організації хаосу буття силою Божого слова. Тому вже зовнішні пропорції його мали бути бездоганними і визначати ідею гармонії, що водночас і пов’язана з довкіллям, і виділяється з нього. Цьому слугували і розташування церкви на високих місцях, так, щоб її було видно на тлі неба, і способи вписування споруди в земний світ: це могли бути зокрема галереї, що поступово немовби піднімали споруду храма від низького навколишнього земного середовища вгору. /96/\nАле головне відбувалося всередині храму.\nХрам, як у площині «схід — захід», так і у вертикалі, підпорядкований ідеї тричастинного членування світу. Він успадковує ідею як світового дерева з його тричастинною організацією, так і ідеї жертовного стовпа, адже головне культове дійство християнства полягає в спокутній жертві таїнства євхаристії. Тричастинних композицій у складній, вишуканій системі арочних перекрить, сполучень, перетину площин багато. Світ виявляється безконечно складною системою пропорцій, немовби вкладених одна в одну. До цього додається символіка світлових відношень, що теж мала богословське обґрунтування. Церква мала бути напівтемною, присмерк земного буття має бути достатньо густим, але не повним — світло, що ледве відчутно ллється згори, з вузьких вікон, повинне бути лише надією. Головне джерело світла — свічники; вони могли бути майже зовсім погашені, а могли — під час найурочистішої святкової служби — яскраво заливати простір, символізуючи торжество єднання з Богом.\nСаме у таємниці просторових гармоній знаходить вираз ідея нетварної сутності божественної гармонії, відсутності у Божого розуму, духу і волі образного, тварного, матеріального вигляду. Естетика організації сакрального простору є продовженням його символіки і втіленням богословських ідей, але це — мовчання: тут немає слова ані в його звучанні, ані в його написанні, тут присутній тільки смисл. І він — не в стінах, не в арках, не в склепіннях, а у відношеннях окремих елементів, у пропорціях, які можуть бути в кожному храмі свої, як однакові, так і різні в кожному стилі. Храм щедро розписується, але то — інша мова, хоч і пов’язана з тричастинними пропорціями площин, але автономна. Будівничі мали свої бачення храму, інколи відмінні від живописних; так, у Софії Київській в одному місці будівничі роблять вікна, але тут художники планують розпис — і доводиться вікна замуровувати. Якщо храм — дім Божий і книга Божої премудрості, то храмова архітектура — вираз невимовної суті змісту цієї премудрості.\nПерші кам’яні собори були на Русі великою рідкістю і будувалися строго за візантійськими зразками. Такими є споруджений Володимиром Святославичем собор Богородиці — «десятинна» церква, Софійський собор у Києві, збудований в часи Ярослава Мудрого /97/ (будівництво почалося 1037 р., закінчилося через 5 — 7 років).\nСпорудження Софійського собору в Києві відкрило низку подібних будівельних актів: 1045 — 1050 р. споруджується свята Софія в Новгороді, десь приблизно в той самий час — свята Софія в Полоцьку. Пізніше соборів цього імені на Русі не будували. Символіка храмів Софії не софійно-антична, а суто християнська: біблійний вислів про те, що Премудрість сотворила собі Дім о семи стовпах, тлумачився в такий спосіб, що Премудрість — то Христос, Дім Христової Премудрості — то Богоматір. Храм святої Софії в Києві присвячений не святій на ім’я Софія, матері Віри, Надії і Любові, а Софії — Премудрості Христовій і тим самим — Матері Божій.\nАрхітектурно, за символічно-естетичною системою цінностей Софія Київська різко відмінна від Софії Константинопольської. Там — базиліка з грандіозним куполом, тут — хрестово-купольний храм з тринадцятьма верхами. Вся споруда будується так, щоб при порівняно невеликих розмірах справляти враження надзвичайно великого об’єму. Тут, власне, не один, а три храми: ліворуч і праворуч від олтаря — приділи св. Михайла і св. Анни і Якима, батьків Богородиці. Ці приділи являють собою окремі церкви, оскільки їх олтарі освячувалися кожен окремо. Багатоскладна і зовнішня будова: дві галереї — двоповерхова, потім одноповерхова — зв’язують собор з оточенням, творячи ніби поступовий перехід до навколишнього середовища. Ідея єдності, соборності багатоманіття ще більше підкреслюється наявністю світських за призначенням прибудов: дві башти біля західного фасаду, що ведуть на хори над притвором (нартексом), призначені для князівської сім’ї та оточення. Особливо відчутна ця ідейна спрямованість архітектури Софії Київської при порівнянні її з Чернігівським собором, що будувався майже одночасно і присвячений був не менш абстрактній ідеї світла Божого Преображення на горі Фаворській, — Спаським собором, більш монолітним, виразніше спрямованим вгору.\nУ другій половині XI ст. починається період храмового будівництва, на яке найбільший вплив справляє Успенський собор Києво-Печерського монастиря. Собор Успіння Богоматері (споруджено 1073 — 1078 рр.) характерний тим, що він орієнтований на рух угору: виразно підносяться склепіння, собор одноглавий. Під впливом цієї архітектури Михайлівський «золотоверхий» монастирський собор (1108 рр.), Михайлівський собор у Видубичах під Києвом, невеличкий Спас на Берестові, а також споруджені за Мономаха в Смоленську, Ростові, Суздалі Спаські собори. Дещо осібно стоїть у цьому /98/ шерегу церква св. Михайла в Переяславі, в якій відчуваються впливи давньої Десятинної церкви.\nУ 30-х роках XII ст. відбувається якийсь ідейний перелом. Передусім церковне будівництво стає більш масовим, будівельні матеріали — нижчої якості, натомість тепер це — нова будівельна техніка, що ширше використовує місцеві матеріали. В Київській землі широко використовується цегла без камінної кладки, в Галицькому князівстві, а потім на Північному Сході, у Володимирі, Ростові, Суздалі, використовується білий камінь. Планові та композиційні рішення спрощуються, переважають 6- і 4-стовпні хрестово-купольні храми з однією главою, трьома абсидами, в плані не тільки не видовжені, а часто квадратні. Але це — не зниження рівня, а посилення тих елементів «мовчання» в архітектурі, які на заході характеризують романський стиль. Слід зазначити і посилення зв’язків галицьких будівельників з Угорщиною, Польщею, Моравією, і вплив Галича на північносхідну архітектуру та появу специфічних художніх принципів там за часів Андрія Боголюбського. До споруд цього часу належать Пирогоща в Києві (1132 — 1136 рр.), Кирилівська церква в Києві (сер. XII ст.), того ж типу, що й Пирогоща, Юр’ївський собор у Каневі, церква Благовіщення в Чернігові (1186 р.), там же Михайлівська (1174 р.), Борисоглібська, Іллінська церкви і Успенський собор Єлецького монастиря. Цікаво, що в цей же період з’являються і такі нестандартні конструкції, як круглий в плані в центральній частині Іллінський храм у Галичині.\nІ вже зовсім новий підхід реалізується в спорудах періоду «Слова про Ігорів похід», як інколи називають кінець XII — першу половину XIII сторіччя. В цей період архітектура неначе прагне заговорити, вона втрачає ті мовчазні суворі романські риси, яких набула в XII сторіччі. Якщо в той час головний наголос робився на площину стіни з вузенькими вікнами, то тепер повертаються втрачені в XII ст. прикраси, снопи вертикальних пілястр піднімають погляд догори, всередині церкви увага не стільки зосереджується на членуванні простору /99/ на горизонтальному рівні, скільки привертається до вертикалі. В цей час багато будують у невеликих центрах удільних князівств — Новгород-Сіверському, Путивлі, Трубчевську, Курську, Рильську. Найвиразніший пам’ятник цього часу, що зберігся, хоча і в реставрованому вигляді, — Чернігівська Параскева П’ятниця.\nТаким чином, культура архітектурної конструкції проникає в сакральне життя у найглибшу провінцію, змінює ідейно-художні орієнтири, розробляє і збагачує власні засоби виразності.\nНа час, коли Русь прийняла християнство, у Візантії давно вже закінчилися суперечки між іконоборцями та іконошанувальниками і встановилася догматика сакрального малярства, що синтезувала східнохристиянську теологію та східнохристиянську естетику.\nЖивописними образами вкрито увесь внутрішній простір храму. Існує чітка система, за якою на площинах стін та склепінь розміщуються різні сюжети та фігури. Образний ряд читається, як і текст, зліва направо і згори вниз, починаючи з купола. Сьогодні ми можемо «прочитати» у такий спосіб живописний текст класичного східнохристиянського храму в Київській Софії. В центрі куполу знаходиться образ Христа-Пантократора (вседержителя). Він суворий і наче старший віком, непідготовлений глядач іноді думає, що то Бог-Отець. Насправді ж, як говорилося вище, Бог-Отець не має тварного образу і, згідно з тодішніми нормами, не міг бути зображений. Сюжети і образи можна далі групувати по-різному.\nТак, безпосередньо навколо купола — три образи, які символізують «верхній», «середній» і «нижній» (земний) світи: Христос — архангели — апостоли. Проте можна згрупувати образи і в більші блоки. Кожному, хто заходить у храм, впадають у вічі три великих групи: Христос — Богородиця — образи земного світу в олтарі (таїнство євхаристії, і в нижчому ряді — образи святителів). Божа Матір, яка стоїть в позі Оранти (з піднятими до рівня голови руками), є тут сполучною ланкою між Богом і людьми.Так само на три поверхи можна розкласти і увесь земний ряд /100/ образів у олтарі. Можливість різноманітної комбінації створює враження вкладання одних образів у інші, втілюючи в такий спосіб ідею безконечності.\nВ просторі храму зображено священні події, свята, просто лики святих, адже церква є сукупністю усіх її членів, у тому числі небесних. Образи, які ми бачимо у храмі, є символи того ж порядку, що й слова; образами храм розповідає свою сакральну ідею. Тому немає нічого дивного в тому, що в таїнстві євхаристії Христос зображений двічі: адже словами ми спочатку розповідаємо про те, що Христос переломлює хліб, а потім — про те, що він розливає вино. В іконі Різдва зображено на одній площині події, які за текстом відбувалися в різний час: і в цьому немає нічого парадоксального, адже тут немовби ведеться розповідь на різних сторінках однієї книги.\nІдеологія східнохристиянського сакрального живопису базується на тому принципі, що не живописний образ є образом реального світу, а, навпаки, тварний світ є образом вічного і нетварного. Сфера небесна ніби містить у собі сутності, які знаходяться поза часом і простором. Образи-ікони, що вкривають поверхню храму, і є вічними, позачасовими і позапросторовими представниками небесних реалій. Саме тому, що в живописному образі перейдено межу часу, в іконі зникає різниця між «раніше» і «пізніше».\nОтже, не образ святого має бути схожий на реального святого, а реальний святий — на свій образ-ікону. Не свято зображується на іконі, а реальне святкування є образом вічного, позачасового Свята. Так сталося тому, що сутність людини і події вийшла із тварного світу в позачасову і позапросторову вічність. Явище стає усуненим, звільненим, відчуженим і, таким чином, ізольованим і замкненим у просторі ікони. Простір ікони замкнено — отже, всі симетрії, всі пропорції тут, у просторі ікони, а не в нашому тварному світі.\nОскільки не ікона — образ світу, а навпаки, світ є образом своєї сутності, вічного і незмінного, вираженого в іконі, то змінюється докорінно позиція зображення і зображуваного. Не ми дивимося на ікону, а ікона дивиться на нас! Дивитися на світ очима позачасового образу — це все одно, що дивитися на /101/ наш світ очима Бога. Звідси зовсім інший підхід до простору ікони. Перспектива в іконі не відповідає перспективі нашого зорового сприйняття, простір ікони відкривається, а не закривається. Взагалі закони перспективи, що діють в іконі, залишаються досі загадкою; важко пояснити їх зв’язок із закономірностями дитячого сприйняття і водночас — із закономірностями неевклідових просторів.\nЗвідси і незвична естетика і філософія кольору і світла.\nВ нашому, нормальному, тварному світі ми бачимо предмети, освітлені з певної точки, бачимо гру кольорів, притаманних природі. В іконі ми не знайдемо джерела освітлення. Світло неначе проникає звідусіль, джерелом його є тло, воно йде нізвідки. Складки на одязі святих немовби комбінують світло і тінь, але принципово не визначено, звідки і куди йде тінь. Колір втрачає своє побутове значення і стає символічним. Як і у випадку з геометрією храмового простору, тут головне — співвідношення кольорів, кожен з яких набуває самостійного символічного характеру. Чотири головних стихії, якими оперувала античність, — вогонь, земля, вода, повітря, — зводяться до двох головних: вогонь-повітря — земля-вода; це символізує опозицію «верх — низ», «небесне — земне». Кольоровим символом небесного і вогняного начала залишається передусім золото. Оскільки золото разом з тим — улюблене тло для ікони, воно набуває також (в естетиці псевдо-Діонісія Ареопагіта, прийнятій східним християнством) значення абсолютного світла й абсолютної темряви. Світла — бо будується образ таким чином, щоб джерело освітлення наче було десь у тому золоті; темряви — бо це світло непрозоре. Протилежністю є естетика католицьких вітражів, які символізують проникливість божественного світу для світла розуму.\nІ у кожній конкретній іконі, і в храмі загалом ритміка світла і темряви сполучається з ритмікою кольорових сполучень. Кожна сакральна фігура, кожен святий зображується згідно з певними стандартами. Але крім стандартів, що визначають «словник» іконопису, є і гармонія кольорів і ліній, досягти якої можна лише особистим талантом майстра.\nНа жаль, іконопис — найвразливіша сфера сакрального мистецтва: час був невблаганний до невеликих, виконаних на дереві творів. На території України залишилися незмінними мозаїки та фрески храмів Софії, Михайлівського, Кирилівського /102/ соборів, великі фрагменти у Спасі-на-Берестові, окремі фрагменти в інших храмах. Ми знаємо, що центром і монументального живопису, і власне іконопису, принаймні перший час, був Київ, знаємо, що звідси йшла культура сакрального малярства по всій Русі, але лише кілька ікон, збережених переважно в Північній та Північно-Східній Русі, створюють нам уявлення про київську школу різних її періодів.\nТехніка живопису повністю засвоєна у Візантії, але при цьому дуже швидко і прямо на місці. Під час будівництва Софії Київської у дворі було організовано виробництво різнобарвної смальти — особливої смоли, призначеної для виготовлення мозаїк. І укладання мозаїк, і малювання фресок у Софії йшло під керівництвом грецьких майстрів. Але вже при спорудженні Софії Новгородської майстри-слов’яни були керівниками художніх робіт; немає сумніву, що вчилися вони на київському будівництві. Відомо, що одним із перших художників-іконописців був Аліпій (чи Алімпій) із Печерського монастиря. Йому гіпотетично приписують ікону «Богоматір Втілення» — образ Богородиці в позі Оранти зі Спасом Емануїлом у медальйоні на її грудях. Підставою для такої гіпотези є те, що ікона сполучає в собі дві рідкі характеристики: з одного боку, вона близька до стилістики софійських мозаїк — лінії її силуету строгі й упевнені, на тканинах золоті світлові полиски, образ загалом особливо символічно-таємничий; з іншого боку, це — одна з ікон, виконаних старою технікою яєчної темпери. Як потрапила вона у Спаський монастир Ярославля, — цього вже ніхто не зможе сказати.\nЗа такими і подібними деталями і здогадами складається уявлення про особливості рецепції малярської культури Візантії на нашій землі. Слід при цьому зазначити, що на зміни в стилістиці іконопису, що відбувалися у Візантії, руські іконописці реагували досить швидко, що свідчить про стабільність зв’язків Русі з її культурною метрополією. /103/\nМузика є невід’ємною складовою тієї священної містерії, яку ми називаємо службою. Можна було б чекати, що в сакральній музиці ми зустрінемося з явищем, подібним до того, яке спостерігали в організації сакрального простору храму і ікони: самостійна роль ритміки і гармонії музичних ліній і фарб для передачі нетварної, неспостережуваної природи вічного Божого буття. Проте нічого подібного східнохристиянська музична естетика не знає. Спів у службі підпорядкований словесному тексту, позбавлений ритмічної організації і самостійного мелодійного статусу. В православній церкві заборонялося багатоголосся, органічне для слов’янської музичної культури. Музична культура східної церкви, здається, не використовує наявних можливостей для створення абстрактного художнього образу нетварного світу. Чим це можна пояснити?\nМузична ладова система, вживана у східній церкві, заснована на давньогрецькій музиці. Осьмиглас, або октоїх — це система з восьми ладів, з яких чотири є давньогрецькі дорійський, фрігійський, лідійський та міксолідійський лади, а чотири — нові, «побочні гласи». Остаточне впорядкування осьмигласа приписується Іоанну Дамаскіну. Простіше кажучи, лад визначає, з якої ноти почнеться розспівування, на якій ноті закінчиться і в якому воно буде інтервалі.\nКультура сакрального співу християн складалася на ґрунті єврейської та сирійської музично-поетичної культури. А поетика на семітському ґрунті базувалась на зовсім інших принципах, ніж у індоєвропейських культурах. В останніх вихідним був\nпринцип силабічної організації тексту, тобто у строфи входила певна кількість складів (рими тоді не було). А поетична культура семітів тонічна, тобто зіставляються строфи за кількістю слів, а не складів. В єврейській службі, а потім і в службі християнсирійців виконувались речитативи, які відповідали поетичному викладові окремих місць Біблії. Як і в єврейській службі, хори, що в церкві розміщувались на протилежних кліросах, співали кожен свою пісню, немовби перегукуючись (або перегукувались соліст із хором, — антифонний принцип). При перекладі Біблії на грецьку мову вся поетика була безслідно втрачена. В грецькій службі вже не було ритмічної організації поетичного тексту.\nБіблійні піснеспіви стали зразком, за яким розвивалась грецька система культового співу. Спочатку з’являються тропарі — короткі прозаїчні уривки, які розспівувалися без усяких повторів. Потім, під тиском природної для грецького вуха силабічної організації поезії, з’являються так звані кондакії, де вже є деякі елементи силабічного порядку. Приблизно на таких же засадах будуються пізніші канони. Проте, потрапивши в слов’янський світ, грецькі музично-поетичні елементи літургії знову розпадаються на неритмічні розспіви.\nУ західній християнській церкві, яка спочатку орієнтувалась на класику, розроблену на Сході, розвиваються і багатоголосся, і своя поетика на позакультових засадах, і, нарешті, в описуваний час вводиться в службу органна музика (хоча Фома Аквінський ще був палким противником цього нововведення). Східна церква не допустила в службу музику, відокремлену від слова, і /104/ довго опиралась проникненню багатоголосся. В західній християнській церкві були набагато сильніші зв’язки зі світським життям. Східна церква являла собою набагато більш автономний світ, ніж католицька церква Середньовіччя.\nСхіднохристиянській сакральній музиці чуже відокремлення музичного матеріалу від слова. Художнє абстрагування припускається в церковній естетиці, але не зі словом. Зрештою, і архітектура храму, прагнучи дати абстрактний образ гармонії космосу, не відмовляється від слова — навпаки, вона прагне говорити площинами. Не відмовляється від слова і сакральне малярство — навпаки, воно прагне бути словом, а не зоровим образом. Тому що «спочатку було слово». Суть сакральної культури якраз у тому і полягає, що вона прагне бути тим словом, тією мовою, якими з людьми говорить Бог.


Жилищный адвокат > Новости жилищных адвокатов > Вчені назвали оптимальний розпорядок дня жінки: 106 хвилин на кохання і 98 на комп’ютер\nВчені із різних країн провели масштабне дослідження для виявлення жіночих звичок і підвели підсумок, скільки часу готові витрачати жінки на свої повсякденні заняття, передає ТСН з посиланням на NEWSru.com.\nТак, на першому місці для 900 жінок, опитаних під час експерименту, — час, проведений із коханим. На це в середньому не шкодують витрачати по 106 хвилин на день, а максимально — 10 годин. На другому місці для жінок комп'ютер — 98 хвилин на день, на третьому та четвертому — спілкування з близькими та розмови по телефону — 82 та 57 хвилин відповідно.\nНайменше жінки хочуть працювати та користуватися громадським транспортом — не більше 30 хвилин на день. Також не дуже жінкам хочеться готувати — 50 хвилин на день, а от вживати їжу не проти протягом 78 хвилин на добу.\nНа жаль, учені стверджують, що навіть при ідеальному розпорядку дня жінки все одно не стануть щасливішими — тому що навіть наші улюблені заняття при постійному повторенні перестають нам подобатися.\nВчені назвали оптимальний розпорядок дня жінки: 106 ... © 2021 Жилищный адвокат