Dancing with the Clown: de setembre 2018\nSi fa cosa d'un mes perdíem una icona del blues de Louisiana com era i segueix essent Lazy Lester, ahir era un dels últims supervivents de l'era daurada del blues de Chicago qui ens deia adéu després d'una trajectòria monumental si bé sovint eclipsada per les dels seus més il·lustres contemporanis. D'Otis Rush s'ha dit que va ser el pont entre les primeres generacions de bluesmen de la Windy City i tota la nissaga d'avantatjats alumnes encapçalats durant la dècada dels 60 per Paul Butterfield i Mike Bloomfield. Queden per al record talls com "I Can't Quit You Baby" o "Double Trouble", estàndards de ple dret i motius de pes perquè el blues estigui de dol tal dia com avui.\nEtiquetes de comentaris: blues, Otis Rush\nRoger Mas - "Jordi"\n"Jordi" és una cançó tradicional anglesa que Roger Mas ha adaptat al català. La història centenària d'un home condemnat de forma injusta que, cantada ara i aquí, invoca la situació igualment injusta en què es troben els presos polítics catalans. Ahir vaig tenir ocasió de veure el solsonenc en directe al teatre El Patronat de la Garriga. Una actuació centrada en els poemes musicats que conformen el seu darrer disc, "Parnàs" (2018). I l'enèsima reinvenció d'un cantautor per a qui aquesta etiqueta es va fer petita molt temps enrere. Teclats, contrabaix, instruments tradicionals del subcontinent indi i tot un viatge sonor de la Mediterrània a l'Orient Mitjà a cavall de registres com el folk, el rock o el jazz. Si en aquest país que diem voler construir tinguéssim un mínim de vergonya, seria aquest home i no pas els txarangos de torn qui actuaria en determinades dates assenyalades.\nEtiquetes de comentaris: Roger Mas\nUn dels trets distintius de Jefferson Airplane va ser sens dubte la combinació de dues veus solistes d'alçada, una de masculina i una de femenina. Marty Balin i Grace Slick -i Signe Toly Anderson abans d'aquesta última-, un tàndem que va encapçalar i segellar algunes de les gestes més brillants de la primera era psicodèlica. Posteriorment, quan les tensions internes van precipitar el final de la banda mare, Balin i Slick van tornar a coincidir en aquell projecte tan lloable com qüestionat que va ser Jefferson Starship. Balin ens deixava abans d'ahir a l'edat de 76 anys.\nEtiquetes de comentaris: Jefferson Airplane, Jefferson Starship, Marty Balin\nEl valor d'una imatge (i de 1.000 paraules)\n"Sovint sentim a dir que una imatge val més que 1.000 paraules, però el cert és que la imatge en qüestió només té valor si va acompanyada d'aquestes 1.000 paraules. En plena era de les xarxes socials estem tips de veure imatges sense contextualitzar, fotografies que s'atribueixen a uns fets o unes circumstàncies però en realitat són tot el contrari. (...) Les imatges descontextualitzades solen dir-li a l'espectador justament allò que vol escoltar, refermant d'aquesta manera tota mena de prejudicis i idees preestablertes. Davant d'un escenari com aquest, el més recomanable és mantenir un cert esperit crític i dubtar de tot". Ho va dir el fotoperiodista Jordi Borràs durant el decurs d'una taula rodona celebrada ahir a Roca Umbert Fàbrica de les Arts, a Granollers, en el marc del festival Panoràmic. Una reflexió que em va recordar una imatge que havia vist dies enrere a les xarxes socials, la mateixa que encapçala aquestes línies.\nEtiquetes de comentaris: Jordi Borràs, Panoràmic Granollers, Roca Umbert Fàbrica de les Arts\nThe Lemon Twigs - "Go to School" (2018)\nReconec que m'ha costat aclimatar-me a la música de The Lemon Twigs. Que em van semblar exagerats els elogis col·leccionats per "Do Hollywood" (2016), un disc de debut correcte però en absolut comparable a cap de les obres que es van arribar a citar en molts dels rius de tinta vessats a major glòria del plàstic de torn. Sí que em sembla lloable, en canvi, el salt endavant que suposa el segon treball del duet novaiorquès. Un "Go to School" (2018) que, aquest cop sí, recicla les formes més sofisticades del pop i el rock de fa quatre o cinc dècades però es manifesta fresc com una rosa. Setze talls on ressonen discursos que van d'Sparks al primer Elton John, dels Beatles a Supertramp, de Queen als Who més operístics, i de l'etapa glam de Bowie a "The Rocky Horror Picture Show" (1975). De fet, ens trobem davant d'un àlbum conceptual amb arc narratiu propi -la història d'un simi criat entre humans- i un missatge de fons -el dia a dia de qui no encaixa al món que l'envolta- que no per prèviament explorat deixa de ser vigent. Que els capítols de l'obra siguin títols de l'alçada de "Never in My Arms, Always in My Heart" o "Rock Dreams" no deixa de sumar arguments a favor dels germans D'Addario. Ara sí, la promesa s'ha fet realitat.\nEtiquetes de comentaris: Brian D’Addario, Michael D’Addario, The Lemon Twigs\nUnió transatlàntica d'alt nivell, la que han segellat Fay Milton i Ayse Hassan, bateria i baixista del quartet londinenc Savages, amb Meredith Graves i Nick Zinner, vocalista i guitarrista respectivament de les bandes novaiorqueses Perfect Pussy i Yeah Yeah Yeahs. El cas és que les dues primeres han començat un projecte paral·lel que han batejat amb el nom de 180dB, i l'han presentat amb un single on participen com a convidats Graves i Zinner. El resultat de la col·laboració és un tractat d'electricitat i mala llet titulat "Road Trip". Poden veure'n el videoclip a Youtube.\nEtiquetes de comentaris: 180dB, Perfect Pussy, Savages, Yeah Yeah Yeahs\nNou disc en solitari de Jeff Tweedy\nJeff Tweedy ja té a punt el primer disc amb material nou que signarà amb el seu propi nom -"Together at Last" (2017), el seu debut en solitari, constava de lectures acústiques de peces que el líder de Wilco havia enregistrat prèviament amb altres projectes-. L'àlbum veurà la llum el mes de novembre sota el títol de "Warm", però ja en podem escoltar un avançament que d'alguna manera recorda la vessant més melòdica de la banda mare. Un "Some Birds" que ha presentat amb aquest videoclip dirigit per Seth Henrikson.\nAlgun dia havia de passar, tenint en compte que de precedents no en falten, alguns més afortunats que d'altres. Frances Bean Cobain, la filla de Kurt Cobain i Courtney Love, també ha decidit seguir l'exemple dels seus progenitors i donar sortida als seus instints musicals. De moment no sembla que la cosa hagi de donar cap fruit de forma immediata, Cobain s'ha limitat simplement a penjar al seu compte d'Instagram un fragment de la que sembla ser una de les seves primeres composicions. Guitarra acústica en to menor, una veu dolça però poderosa i una lírica que d'alguna manera vol evocar determinades essències familiars però no és precisament "Pennyroyal Tea". Si la cosa anirà a més o no ja ho veurem, de moment podem escoltar la peça en qüestió -ara per ara sense títol conegut- aquí.\nPublicat per Oriol S. a 8:36 6 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Courtney Love, Frances Bean Cobain, Kurt Cobain\nKristin Hersh, primera confirmació del Minifestival 2019\nDe vegades sembla que la vida t'estigui somrient. Per exemple, quan t'assabentes que Kristin Hersh actuarà al Minifestival de Música Independent 2019. No és l'única confirmació -tot i que durant els propers mesos en cauran més- d'un cartell que un any més ens convida a acostar-nos a l'Espai Jove Les Basses de Barcelona. Serà el proper 9 de febrer, però ja poden vostès adquirir les seves entrades i consultar les primeres confirmacions al web del festival.\nEtiquetes de comentaris: Kristin Hersh, Minifestival, Minifestival de Música Independent\nJohn Blair amb Els A-phonics.\nEl mateix dia en què començava la tardor tenia lloc el que probablement sigui el més estiuenc de tots els festivals del mapa melòman català. Un FestiSurf Costa Brava que consolidava enguany la Sala Polivalent de Castell d'Aro (el Baix Empordà) com a epicentre de la seva programació, i que presentava un dels seus cartells més sòlids i eclèctics a data d'avui. Un line up on la música surf que és la raó de ser d'aquest esdeveniment va conviure sense problemes amb altres llenguatges i discursos perifèrics sense perdre un sol gram de coherència.\nLa mostra més evident va ser el set inicial de Hipbone Slim & The Kneetremblers, que amb gairebé dues dècades de trajectòria a l'esquena es poden considerar com una de les maquinàries més ben engreixades del rock'n'roll britànic en la seva concepció més primitiva i visceral. Al llarg d'una hora que va passar volant es van ventilar com qui no vol la cosa registres que van anar del rockabilly a les formes més estripades del surf passant pel rhythm & blues més hipnòtic i greixós.\nTambé Los Torontos van presumir d'un discurs eclèctic que va enllaçar les coordenades del Pacific Northwest -"Chicken Necks" és pur Wailers, i "I Hate Life, Take Me Now Satan" la podrien haver signat els mateixos Sonics- amb l'irresistible ganxo melòdic d'aquest tros de single que és "No te vayas". Hi deu tenir a veure el llarg recorregut que acumulen per separat els seus components, veterans de l'òrbita fifties d'aquí i de fora com ara Augie Burr (Velvet Candles), Legacaster o Spencer Evoy (The Fuzillis, MFC Chicken). Amb tota probabilitat el gran descobriment d'aquest FestiSurf.\nEls van succeir sobre les taules The Masonics, probablement els més grans ambaixadors del rock de garatge amb denominació d'origen Medway amb permís del seu vell conegut Billy Childish. Van sortir a donar-ho tot des del primer moment, tres acords a tota castanya i un trencapistes darrere l'altre en un set que va viure els seus moments àlgids quan van convidar tota una Ludella Black (Thee Headcoatees) a sumar-se a la festa i cantar alguns dels temes que han enregistrat plegats. La gran sorpresa de la nit, sense cap mena de dubte.\nI finalment va ser el torn de John Blair. L'home que va tornar a posar la música surf al mapa melòman en plena era punk. L'autoritat surfera que un dia va encapçalar Jon & The Nightriders i que en aquesta ocasió venia amb les espatlles molt ben cobertes per cortesia d'Els A-phonics, una de les bandes més solvents de l'instro surf en aquest costat dels Pirineus. Binomi de luxe que va enllaçar el catàleg propi -no va faltar la totèmica "Rumble at Waikiki"- amb originals de The Astronauts, Eddie & The Showmen o Dick Dale -vitamínica lectura de "Banzai Washout"-. Classe magistral d'història surfera i traca final d'un festival que segueix apuntant enlaire.\nEtiquetes de comentaris: A-Phonics, Castell d'Aro, FestiSurf Costa Brava, Hipbone Slim & The Kneetremblers, John Blair, Jon & The Nightriders, Los Torontos, Ludella Black, The Masonics\n20 anys de "Psycho Circus"\nObservada en perspectiva, l'etapa en què els components de Kiss s'enfilaven als escenaris sense els seus característics maquillatges és poc més que un breu parèntesi en una trajectòria que enguany celebra el seu 45è aniversari. Però durant l'equador de la dècada dels 90 semblava una eternitat el temps transcorregut des que el grup novaiorquès havia prescindit d'un dels seus elements més distintius. Per això els fans de la banda van viure com l'esdeveniment de les seves vides el retorn als escenaris de la formació clàssica -Paul Stanley, Gene Simmons, Ace Frehley i Peter Criss- amb els seus corresponents maquillatges. I per això "Psycho Circus" (1998), el primer àlbum enregistrat per aquesta formació des de "Dinasty" (1979), es podia contemplar com el tancament d'un cercle però sobretot com la culminació d'un retorn per la porta gran.\nAclamat per bona part dels fans però amb una rebuda desigual per part de la crítica, "Psycho Circus" era un àlbum coherent amb la trajectòria clàssica de Kiss -entenent per clàssica, en aquell moment, l'etapa anterior a la marxa de Peter Criss-, però també amb uns temps en què bona part de l'escena metàl·lica reivindicava amb entusiasme la influència dels autors de "Love Gun" (1977). En aquest sentit, les deu pistes del disc mantenien les essències del grup i a la vegada sintonitzaven el seu discurs amb la realitat de finals dels 90. Adéu als ressons hair metal que tant havien disgustat part de la seva parròquia, tornava el ganxo melòdic marca de la casa i ho feia reforçat amb una producció robusta i fresca a la vegada, cortesia d'un Bruce Fairbairn que prèviament ja havia aportat nous aires a les discografies d'altres tòtems del rock dur com Aerosmith o AC/DC.\nQue la fórmula Fairbairn havia resultat un encert quedava clar des de la inicial peça titular, una de les composicions més rodones de la història del quartet que encara avui sol ser interpretada en directe. I tot un contrast amb "Within", el segon tall del disc, un musculós i monolític exercici de hard rock que ja haurien volgut signar aleshores els mateixos Metallica. Tampoc hi faltaven talls gairebé autoreferencials com ara "You Wanted the Best" o "I Finally Found My Way". El primer era un vitamínic rock'n'roll amb vocació d'esdevenir un nou "Rock and Roll All Nite", el segon una balada deutora de "Beth". Menció a part mereixia també la recta final d'impacte amb "Dreamin'", un potent exercici de rock clàssic que recordava (molt) l'"I'm Eighteen" d'Alice Cooper -qui va presentar una demanda per plagi que va acbar guanyant-, i la sorprenent excursió psicodèlica de "Journey of 10.000 Years".\nEditat tal dia com avui de fa 20 anys, "Psycho Circus" va culminar efectivament el retorn per la porta gran de la formació clàssica de Kiss, i a la vegada va tancar aquell cercle que havia quedat obert tan bon punt els seus components havien prescindit del maquillatge. També va ser l'últim capítol realment memorable de la trajectòria del grup, el darrer disc d'estudi amb el quartet fundacional a bord i l'última obra de Kiss que realment val la pena seguir escoltant a data d'avui. Un cop finalitzada la seva gira de presentació, Stanley, Simmons i companyia van anunciar-ne una de comiat que s'ha acabat allargant fins a l'actualitat -si bé dies enrere tornaven a insistir que aquest cop va de debò, que la cosa durarà un parell d'anys més i tothom cap a casa-. A partir d'aquí van venir un nou (i aparentment definitiu) trencament de la formació clàssica, el retorn d'Eric Singer a la bateria, la substitució d'Ace Frehley pel polèmic Tommy Thayer i tot un seguit de discos menors a mans d'una banda que, ara sí, sembla haver dit tot allò que havia de dir.\nEtiquetes de comentaris: Ace Frehley, Bruce Fairbairn, Gene Simmons, Kiss, Paul Stanley, Peter Criss\nWilliam Shatner & Jeff Cook - "Why Not Me" (2018)\nCada vegada que William Shatner entra en un estudi de gravació sol sortir-ne amb un plàstic no apte per a tots els gustos però de resultats tan sorprenents com inesperats. L'última mostra n'és aquest flamant "Why Not Me" (2018), la primera incursió del capità Kirk en l'àmbit de la música country. El signa a duet amb tot un Jeff Cook (Alabama), amb qui sembla haver-se entès a la perfecció a l'hora de confeccionar títols tan inequívocs com "Too Old to Be a Vegan" o "I Hate to Waste Good Beer" -que no desentonarien al catàleg dels propis Alabama-. No cal dir que l'àlbum en qüestió és un tan sols un divertiment per a un Shatner que als seus 87 anys es dedica a fer única i exclusivament allò que li ve de gust, però també es deixa escoltar i entra a la primera si un sap a què s'exposa. Per cert, qui va protagonitzar la sèrie original d'Star Trek ja ha anunciat que prepara un disc de Nadal amb col·laboradors com Iggy Pop, Joe Louis Walker, Billy Gibbons, Rick Wakeman o Judy Collins. A veure qui més és capaç d'aplegar tots aquests noms en un sol àlbum.\nEtiquetes de comentaris: Alabama, Jeff Cook, Star Trek, William Shatner\nLas disculpas de Àlex Ollé\nEl director artístico de La Fura dels Baus pidiendo perdón porque dos miembros de su compañía lucieron lazos amarillos después de una representación en el Teatro Real. Disculpándose porque dos de sus trabajadores ejercieron su derecho a la libertad de expresión, en un país donde nadie ha pedido jamás perdón por la exhibición de simbología fascista, franquista y nacionalsocialista en campos de fútbol y similares. A nadie se le escapa que las palabras de Àlex Ollé no tienen otra intención que la de poder seguir trabajando en condiciones a lo largo y ancho de este Reino donde un artista puede quedarse sin sustento a la mínima que sus ideas se desvían de determinados dictados (que se lo cuenten a Willy Toledo). Lo que sí deberíamos preguntarnos es dónde estaba ayer esa progresía de salón que 15 años atrás se colgaba oportunistas medallas al grito de "No a la guerra".\nEtiquetes de comentaris: Àlex Ollé, La Fura dels Baus\nJohn Blair i The Masonics al FestiSurf Costa Brava\nJohn Blair, llegenda surfera.\nEl llegendari John Blair, pioner del revival surf al capdavant dels històrics Jon & The Nightriders, encapçalarà aquest cap de setmana la sisena edició del FestiSurf Costa Brava. The Masonics, Hipbone Slim & The Kneetremblers i Los Torontos completaran un cartell tan eclèctic com vitamínic. Serà dissabte a la nit a la Sala Polivalent de Castell d'Aro (el Baix Empordà).\n1978 va ser l'any en què el punk va passar oficialment a la història i va donar lloc als seus múltiples derivats. L'any en què els Sex Pistols van implosionar a les mateixes costes californianes on començaven a florir discursos com el hardcore de la mà de bandes com Black Flag o Dead Kennedys. I l'any en què un jove melòman de Los Angeles que responia i segueix responent al nom de John Blair va publicar "The Illustrated Discography of Surf Music 1961-1965", un volum que a data d'avui segueix considerant-se com un dels assajos més definitius que mai s'han realitzat sobre el surf rock. Un fenomen que havia viscut els seus dies daurats durant la primera meitat de la dècada dels 60 i que, a punt d'arribar els 80, semblava condemnat a l'oblit fins que Blair li va treure la pols amb l'obra en qüestió.\nBlair poc es devia imaginar l'efecte dòmino que desencadenaria la publicació del seu llibre. Tan sols un any després, la banda que ell mateix encapçalava, el combo de surf instrumental Jon & The Nightriders, va publicar un primer single, "Rumble at Waikiki", que en l'actualitat es contempla per unanimitat com el punt de partida de tots els revivals experimentats per la música surf al llarg de les passades quatre dècades. Un artefacte tan potent que immediatament va cridar l'atenció de tot un Greg Shaw, qui no va dubtar en fitxar la banda pel segell Bomp Records. D'aquesta manera, Jon & The Nightriders van encetar la dècada dels 80 amb la publicació de "Surf Beat '80", revelador títol per a un plàstic que posava al dia els vells postulats de la música surfera i que va obtenir la benedicció de tot un Dick Dale, el pioner que dues dècades abans havia donat forma a l'anomenat surf rock.\nEl cas és que John Blair actuarà aquesta setmana a casa nostra. Ho farà acompanyat d'una de les bandes més solvents i respectades de l'instro surf en aquest costat dels Pirineus, A-Phonics, i en el marc d'una cita que ja ha esdevingut un clàssic del calendari melòman català. El FestiSurf Costa Brava, que celebrarà la seva sisena edició aquest dissabte, 22 de setembre, a la sala Polivalent de Castell d'Aro (el Baix Empordà). Blair en serà el cap de cartell, un il·lustre veterà sense el qual no s'entendria pràcticament res del que ha passat en aquest mateix festival al llarg dels darrers cinc anys, i una de les màximes autoritats mundials en música surf. Però no serà l'únic reclam d'una programació on tornaran a conviure delícies forànies amb algunes de les propostes més fresques i refrescants de l'escena autòctona.\nDestaca en aquest sentit la presència de dos dels exponents més eclèctics i genuïns del rock'n'roll britànic de les passades tres dècades, The Masonics i Hipbone Slim & The Kneetremblers. Els primers van sorgir a principis dels 90 de l'òrbita garatgera de Billy Childish, i els seus components han militat en institucions com Thee Headcoats o The Milkshakes. Els segons alternen les coordenades surferes amb les formes més animals i primitives del rockabilly, el rhythm & blues o qualsevol dels seus derivats. Completaran el cartell Los Torontos, l'última sensació del frat rock barceloní. Un combo integrat per veterans de formacions com The Kongsmen o Velvet Candles, que cita com a influències a Sam The Sham & The Pharaohs o The Wailers -els nord-americans, òbviament-. Tot plegat a partir de les 9 del vespre i amb entrada lliure perquè ningú es queixi.\nEtiquetes de comentaris: A-Phonics, Castell d'Aro, FestiSurf Costa Brava, Hipbone Slim & The Kneetremblers, John Blair, Jon & The Nightriders, Los Torontos, Surf, The Masonics\nReconec que no havia seguit de prop la trajectòria d'Alice In Chains des de la mort de Layne Staley. Que escoltar la banda de Seattle sense aquesta peça clau del seu engranatge em feia molta mandra i que per això no m'havia acostat fins ara a cap dels discos que la formació ha enregistrat amb William DuVall. Però aquests últims dies m'he decidit finalment a donar una oportunitat al seu darrer treball, el recent "Rainier Fog" (2018), després de llegir crítiques força entusiastes en diversos mitjans especialitzats. I m'ha sorprès molt positivament la manera com els nord-americans es mantenen fidels a les seves essències sense anclar-se en un passat que d'alguna manera sembla superat. Peces com "Red Giant", "Drone" o la pròpia "Rainier Fog" poden no estar a l'alçada dels títols més totèmics del combo, però mantenen el tipus i segueixen passant la mà per la cara de tots els projectes de temporada que durant el que portem de segle han provat d'usurpar l'esperit original de la banda. Òbviament se'm seguirà fent estrany pensar en Alice In Chains sense Layne Staley, però entenc que la maniobra que han realitzat Jerry Cantrell i companyia es troba molt més a prop dels AC/DC de Brian Johnson que dels Queen d'Adam Lambert.\nDave Alvin and Jimmie Dale Gilmore - "Downey to Lubbock" (2018)\nDave Alvin i Jimmie Dale Gilmore són dues icones de ple dret de la música d'arrels nord-americana de les passades quatre dècades. El primer es va donar a conèixer al capdavant dels irrepetibles Blasters, aquella banda de Los Angeles que va aproximar-se al rock'n'roll més primtiu des d'una òptica punk i amb vocació renovadora, pionera d'incomptables etiquetes i conceptes sense els quals no s'entendria a data d'avui allò que anomenem Americana. El segon va ser un exponent tardà però no menor de l'outlaw country, amb capítols vitals tan apassionants com la seva militància als totèmics Flatlanders. El cas és que acaben de sumar esforços en un plàstic conjunt que no alterarà el curs de les seves respectives carreres però referma els seus autors com a molt més que il·lustres veterans. "Downey to Lubbock" (2018), l'han titulat, per a referir-se a la distància que separa la Califòrnia d'Alvin de la Texas de Gilmore, i l'han omplert de títols poc menys que imprescindibles de la tradició musical que enllaça ambdós estats. Peces com "Let's Get Together" (Dino Valenti), "Lawdy Miss Clawdy" (Lloyd Price) o "Deportee" (Woody Guthrie), despullades de tot ornament i lliurades amb aquell grau d'ofici que només el temps i la carretera poden atorgar.\nPublicat per Oriol S. a 11:25 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Dave Alvin, Jimmie Dale Gilmore\n40 anys dels 'solo albums' de Kiss\nL'any 1978 Kiss era una de les bandes més massives del rock nord-americà. El seu darrer llançament d'estudi, "Love Gun" (1977), els havia catapultat fins a les posicions més elevades del Billboard 200, i els seus concerts congregaven autèntiques multituds que havien trobat en el grup novaiorquès quelcom semblant a una forma de vida. Per celebrar-ho, van editar aquell mateix any un recopilatori, "Double Platinum", que reunia les seves peces més populars. I per acabar d'arrodonir la jugada van decidir editar quatre discos a la vegada.\nPartint del fet que qualsevol artefacte que portés el nom de Kiss es despatxava gairebé amb tanta facilitat com la Coca-Cola, van preveure que quatre plàstics de cop multiplicarien també per quatre les astronòmiques xifres del grup. D'aquesta manera, Paul Stanley, Gene Simmons, Ace Frehley i Peter Criss es van tancar cadascú pel seu compte a l'estudi, amb diferents compositors i músics de sessió i l'objectiu de facturar treballs de títol homònim que s'havien de complementar els uns els altres en la que s'havia plantejat com una de les grans campanyes de màrqueting de la història de la música pop.\nDoncs bé, al final va resultar que les previsions eren errònies i els resultats van ser més aviat modestos. En lloc de multiplicar per quatre, el que van aconseguir va ser dividir entre la mateixa xifra i no a parts exactament iguals -a ningú se li escapa que ja aleshores era poc probable que un àlbum de Peter Criss fos rebut amb el mateix entusiasme que un de Gene Simmons-. Apresa la lliçó, la banda va passar pàgina i l'any següent va recuperar el terreny perdut amb el mastodòntic "Dinasty".\nEditats tal dia com avui de 1978 -fa 40 anys-, els 'solo albums' es consideren com el primer gran fracàs de la història de Kiss en termes comercials. Però en el terreny artístic amaguen unes quantes joies que mereixen ser recuperades ni que sigui de tant en tant -jo, personalment, em quedo amb els plàstics de Simmons i Frehley-, i que en alguna ocasió s'han arribat a fer un lloc als directes del grup.\nEtiquetes de comentaris: Ace Frehley, Gene Simmons, Kiss, Paul Stanley, Peter Criss\nDesprés de dos ep's i una colla de singles que els han permès fer-se un nom a l'escena emergent del seu país, els britànics Black Honey són a punt de publicar un primer àlbum que no hauria de decebre els seguidors de Blondie, The Cardigans o fins i tot Lana Del Rey. Veurà la llum aquesta mateixa setmana i les peces que n'han avançat a través de les plataformes digitals alternen ritmes ballables, atmosferes nocturnes i cultura de club amb la veu d'Izzy B Phillips com a principal tret distintiu. Descobreixin-los a Facebook.\nEtiquetes de comentaris: Black Honey\n"Niña, habla bien"\nEsta mañana, una manifestación de signo españolista ha recorrido las calles de Barcelona exigiendo que se deje de enseñar lengua catalana en las escuelas catalanas. Sí, en las mismas calles de la misma Barcelona donde según quienes hoy se han manifestado está prohibido todo lo que sea español y no independentista. En las mismas calles del mismo país donde según ellos está perseguida la lengua que yo (catalán, independentista) estoy usando para escribir estas líneas y que llevo tan dentro de mí que soy incapaz de recordar si la aprendí en casa, en la escuela, en el cine, viendo la televisión, jugando en la calle o leyendo tebeos.\nEn estas mismas calles, decía, esta gente ha exigido hoy que las escuelas catalanas no enseñen catalán (así podía leerse en varias de sus pancartas, algunas con faltas de ortografía de las que quitan el hipo, por cierto). Y lo ha hecho como de costumbre en nombre de la convivencia y la concordia (hay que joderse). Y usando expresiones como "Persecución lingüística" (que podía leerse en una de las pancartas que encabezaban la marcha). Es decir, según el nacionalismo español más terco y obstinado, el hecho de que la escuela catalana enseñe la lengua catalana (además de la castellana, como lleva haciendo desde siempre, faltaría más) supone una persecución de la lengua castellana.\nBien, vamos a ver qué significa realmente perseguir una lengua. Mi madre estudió en una escuela de un pueblo catalán en un momento, en pleno franquismo, en el que la lengua catalana estaba prohibida a todos los efectos más allá del ámbito doméstico. Era una escuela de monjas, a algunas de las cuales yo mismo llegaría a conocer décadas más tarde y puedo afirmar que eran más catalanistas (que no necesariamente independentistas) de lo que yo he sido o llegaré a ser jamás. Pero cuando mi madre estudiaba en esa misma escuela, cuando estas mismas monjas la escuchaban, a ella o a cualquiera de sus compañeras, hablar en catalán, le soltaban en un perfecto castellano una bronca de proporciones épicas que solía empezar o terminar con una expresión, "Niña, habla bien", que la pobre mujer lleva todavía incrustada en su interior y que por desgracia arrastrará hasta el fin de sus días.\nSí, las mismas monjas a las que yo conocería décadas más tarde como encantadoras y entrañables 'tietes', se dedicaron en su momento a educar a golpe y porrazo de "Niña, habla bien". Y no lo hicieron necesariamente por convicción, sino porque les gustara o no su función en aquel momento era la de educar a sus alumnas según el orden y la ley vigentes (¿les suena esto último?). Huelga decir que la escuela donde estudió mi madre no era muy diferente de la de mi padre, que directamente se libró del "Niño, habla bien" de turno porque rápidamente entendió que el catalán se hablaba en casa y solamente en casa.\nBien, cuento todo esto para dar una mínima idea de lo que es perseguir una lengua. De lo que ha llegado a vivir alguna gente cuya lengua efectivamente ha sido perseguida y que a día de hoy tiene que lidiar con una panda de fascistas llenando de mentiras las calles de Barcelona un domingo por la mañana. Y sí, he dicho fascistas y lo diré las veces que haga falta porque así es como los veo. Porque ellos pueden llamarme nazi, terrorista, etarra, golpista y quién sabe cuántas cosas más por mi forma de pensar y por las ideas que defiendo, pero luego les llamo yo fachas y me salen con que soy un ignorante que no sabe lo que es el fascismo. Ellos, que un día te cuentan no sé qué historias de un bilingüismo del que afirman estar orgullosos pero que jamás han practicado ni practicarán porque les parece provinciano expresarse en cualquier idioma que no sea el suyo, y al otro exigen que una lengua sea censurada en las aulas.\nEstos últimos días hemos observado un gran revuelo alrededor de unas declaraciones del President Quim Torra que equiparaban el proceso independentista con la lucha por los derechos civiles en Estados Unidos. Más allá de no poder suscribir las palabras de Torra (el proceso independentista catalán no es la lucha por los derechos civiles del mismo modo que la oposición al Apartheid no era el Mayo del 68 ni la persecución de los rohingyas en Birmania es el Holocausto: en cada caso hablamos de circunstancias y tiempos distintos pero también de injusticias en mayor o menor grado), tampoco me atrevo a tacharlas de hipócritas y mucho menos en un contexto donde hemos podido escuchar exabruptos mucho más desafortunados tanto en un sentido como en el otro.\nQue de dicho revuelo se alimente la derecha españolista de corte más populista y carroñero, representada en estos momentos por Ciudadanos e incluso el Partido Popular, no me sorprende en absoluto e incluso lo contemplo dentro de la lógica de sus estrategias presentes. Lo que sí me preocupa, y mucho, es que también lo use en su propio beneficio esta supuesta izquierda que a conveniencia se autodenomina equidistante, la que es capaz de distorsionar la memoria de la Guerra Civil y el franquismo equiparando víctimas con verdugos, a la que le falta tiempo para corregir a un independentista cuando habla de fascismo o pronuncia el nombre de Luther King en vano, pero mantiene la boca cerrada cuando el españolismo más cavernícola toma las calles de Barcelona hablando de persecución lingüística al mismo tiempo que exige la censura de una lengua en la escuela pública.\nLlegados a este punto, pueden decirme ustedes que defender la unidad de España no es equivalente a ser un fascista. Y yo les voy a dar la razón porque esos a quienes yo llamo fascistas no son simples defensores de una estructura política y territorial, sino auténticos pirómanos ejecutores de los más bajos instintos del ultranacionalismo más aberrante. Pero por la misma regla de tres, les voy a pedir que empecemos a plantearnos si el ser o llamarse de izquierdas sigue siendo sinónimo de ser progresista o si el progresismo consiste (o debería consistir) en algo más que un posicionamiento táctico en el tablero político.\nPublicat per Oriol S. a 20:02 Cap comentari:\nVíctor Jara, 45 anys\nVíctor Jara (1932-1973).\nAvui fa 45 anys que es va trobar el cos sense vida de Víctor Jara. Els militars colpistes l'havien torturat de forma salvatge abans d'executar-lo d'una manera igualment salvatge. Jara va ser i segueix essent un dels màxims exponents de la cançó com a gènere musical a l'Amèrica Llatina. La seva figura, la seva obra i la seva lluita han inspirat incomptables músics i activistes no tan sols al continent sud-americà sinó arreu del món. Com tants altres xilens, Jara va patir la repressió d'un règim totalitari disposat a exterminar qualsevol idea que li resultés incòmoda. El màxim responsable d'aquell règim, el dictador Augusto Pinochet, mai va ser jutjat ni va haver de respondre pels seus crims. Però la memòria de Jara perdura. La memòria dels errors del passat és clau per no tornar-los a cometre en el futur. I això cal tenir-ho molt present en un context on la llibertat d'expressió sembla estar en hores baixes, on alguns es neguen a fer net del que van suposar 40 anys de franquisme, i on novament hem vist com els artistes crítics amb el poder establert són perseguits, jutjats i empresonats.\nEtiquetes de comentaris: Victor Jara\nUn contacte de les xarxes socials d'un servidor ha recuperat aquest matí el cartell de l'InVictro 2008. Per qui acabi d'arribar, l'InVictro era la secció de música emergent del Mercat de Música Viva de Vic. Una iniciativa que va néixer fora de tots els marges possibles, que amb el pas del temps va acabar integrant-se a la programació oficial del MMVV i, coses de la vida, va desaparèixer quan algú va considerar que ja no feia falta. El cert és que sí que feia falta i segueix fent falta, que en un moment en què l'escena musical catalana torna a tendir perillosament cap al conformisme i la festa major, calen més que mai plataformes que ofereixin sortida a discursos vocacionalment inquiets i singulars. Fixin-se sense anar més lluny en aquest cartell de fa deu anys. Una programació amb el bo i millor de l'emergència catalana del moment on uns joves Manel i Anímic convivien amb delícies subterrànies mai prou reivindicades com Albaialeix, Le Pianc o Ten Thousand Islands. Com hem passat d'allò a la programació de l'últim Canet Rock és una història que no s'explica en quatre ratlles, però que segurament tampoc s'explicaria sense la desaparició de l'InVictro.\nEtiquetes de comentaris: InVictro, Mercat de Música Viva de Vic, MMVV\nRuen Brothers - Foto Jacob Blickenstaff.\nDonem la benvinguda a una d'aquelles formacions del Regne Unit que juguen a la seva manera amb la música nord-americana fins a elaborar un discurs únic, intransferible i genuïnament britànic. Com Richard Hawley, Jake Bugg o els mateixos Smiths abans que ells, Ruen Brothers beuen del rock'n'roll primigeni entès a la manera d'uns Everly Brothers ("Walk Like a Man") o d'un Roy Orbison ("Make the World Go Away"), però no li fan cap lleig a l'elegància d'uns Walker Brothers ("Finer Things"), l'etapa de finals dels 60 d'Elvis Presley ("An Evening Dreaming") o fins i tot el soul entès a la manera de Tony Joe White o el primer Tom Jones ("Motor City"). Vénen d'Scunthorpe, al bell centre d'Anglaterra, i el seu primer disc, "All My Shades of Blue", és un dels grans debuts d'aquest 2018. Descobreixin-los al seu web.\nEtiquetes de comentaris: Ruen Brothers\nHavanera Surf a El 9 Nou\nS'imaginen vostès un clàssic de la música marinera com "El meu avi", interpretat com si es tractés d'un original de Dick Dale o The Surfaris? Havanera Surf és un quartet vallesà que es dedica a interpretar havaneres clàssiques a ritme de frenètic i refrescant surf rock. En parlo avui a El 9 Nou (edició Vallès Oriental) amb motiu de la publicació del seu primer ep, "Costa Brava". Als quioscos fins diumenge.\nEtiquetes de comentaris: El 9 Nou, Havanera Surf, Surf\nMake-Overs és un duet de músics sud-africans que s'identifiquen únicament amb els seus noms de pila. Ella es diu Martinique i toca la bateria, ell es diu Andreas i s'encarrega de la guitarra i les veus. I malgrat el format no sonen en absolut com els White Stripes sinó com els Stooges, els Cramps i la Velvet Underground explorant els límits de l'electricitat en algun soterrani de la Nova York de finals dels 70. Punk, post-punk, garatge, No Wave, psicodèlia. Tot en un i vuit discos en constant ascensió. Tenen previst girar per Europa aquesta tardor, i ara per ara la cita que ens queda més a prop és la del 15 de desembre a la sala Elmediator de Perpinyà, obrint pels Fleshtones i els Limiñanas ni més ni menys. Descobreixin-los a Bandcamp.\nEtiquetes de comentaris: Make-Overs\nL'altra cara de "The Killing Moon"\nIan McCulloch (Echo & The Bunnymen).\nA uns els entusiasmarà, a d'altres els semblarà poc més que una presa de pèl, però el cert és que val la pena parar-se a escoltar la nova versió que Echo & The Bunnymen acaben de presentar del seu clàssic "The Killing Moon". Un dels estàndards més àcids del post-punk britànic, reinterpetat més de tres dècades després en clau intimista, amb la veu d'Ian McCulloch recolzada tan sols per les fràgils notes d'un piano i unes cordes que atorguen elegància i profunditat a l'experiment. La peça s'inclourà al proper disc de la banda de Liverpool, que veurà la llum el 5 d'octubre sota el títol de "The Stars, The Oceans & The Moon". De moment, podem escoltar aquesta nova versió de "The Killing Moon" a Youtube.\nEtiquetes de comentaris: Echo & The Bunnymen, Ian McCulloch\nQuan la maquinària judicial d'un Estat que s'autoanomena laic fa efectiva la detenció d'un actor per haver ridiculitzat, diuen, Déu i la Verge Maria, és que alguna cosa no acaba de rutllar. Quan un actor com Willy Toledo ni tan sols pot treballar en condicions al seu país a causa de les idees i opinions que expressa, el problema d'Espanya no és que més de dos milions de catalans vulguin independitzar-se d'aquest Estat. El problema és l'Estat en ell mateix. #LiberadAWilly\nEtiquetes de comentaris: Willy Toledo\n15 anys sense Johnny Cash\nJohnny Cash (1932-2003), a l'època en què va gravar "Silver".\nVa caure recentment a les meves mans una reedició de "Silver" (1979), un dels àlbums generalment considerats menors en una discografia tan inabastable com és la de Johnny Cash. I no deixa de ser curiosa aquesta consideració d'obra menor quan ens trobem davant d'un plàstic que pot no estar a l'alçada dels grans clàssics de Cash, però a data d'avui segueix passant la mà per la cara de bona part de les produccions que es van dur a terme aquell mateix any a l'entorn de Nashville.\nPart del seu encant radica en l'alternança de peces originals i estàndards del country -atenció a la majestuosa lectura de "(Ghost) Riders in the Sky"- amb composicions d'autors aleshores en fase emergent com Rodney Crowell o Billy Joe Shaver. Però també cal destacar un equip de primera on figuraven veterans i vells coneguts com Bob Wooton (guitarra), W.S. Holland (bateria) o fins i tot el mateix George Jones -que faria avui 87 anys de trobar-se encara entre nosaltres-, amb qui Cash va compartir tasques vocals a "I'll Say It's True" -i en una revisió d'"I Still Miss Someone" que originalment va quedar fora del disc però ha figurat com a bonus track en edicions posteriors-.\nMenció a part es mereix tot un Jack Clement, que a més de produir el plàstic va enregistrar diverses pistes de guitarra i va aportar també una composicio pròpia, la preciosa "West Canterbury Subdivision Blues". L'escolto mentre escric aquestes línies, commemorant que tal dia com avui de fa 15 anys ens deixava l'Home de Negre.\nEtiquetes de comentaris: Billy Joe Shaver, Bob Wooton, Cowboy Jack Clement, George Jones, Jack Clement, Johnny Cash, Rodney Crowell, W.S. Holland\nHe tingut aquest matí el gust d'assistir a la conferència que Beatriz Talegón ha ofert a la sala de plens de l'Ajuntament de les Franqueses del Vallès, en el marc dels actes que aquest municipi ha programat en commemoració de la Diada Nacional de Catalunya. Una hora i mitja llarga durant la qual l'advocada i periodista madrilenya s'ha referit als dèficits democràtics de l'Estat espanyol i ha expressat els motius pels quals dóna suport a l'independentisme català tot i manifestar-se contrària a una hipotètica independència de Catalunya -i que es podrien resumir en un contrapès als citats dèficits democràtics estatals-. Escoltant-la m'he pogut refermar en moltes de les meves conviccions, però també he arribat a reflexionar sobre moltes coses que fins ara ni m'havien passat pel cap -per això últim, crec, m'ha resultat de profit assistir-hi-.\nAl sortir-ne no he pogut evitar recordar aquelles picabaralles que Talegón solia mantenir anys enrere amb Ada Colau en el marc d'una popular tertúlia televisiva. Parlo d'uns dies en què la primera era un dels pesos pesants de les joventuts del PSOE, i la segona la flamant portaveu de la PAH en un moment en què aquesta plataforma estava en boca de tothom. I les picabaralles en qüestió semblaven orientades únicament a alimentar una batalla de galls entre dues veus d'aquella nova esquerra que al final va resultar no ser tan nova (i, de passada, escoltar les propostes de Talegón i Colau per fer front a drames com el dels desnonaments). El cas és que en un entorn mediàtic com és una tertúlia de dissabte a la nit no guanya qui té més coneixements, estructura discursiva o fins i tot empatia per qui no pensa com ell, sinó qui disposa d'una major habilitat a l'hora de seduir el públic dient-li exactament allò que vol escoltar, i en aquest sentit Colau va guanyar el relat per golejada.\nCinc anys després, mentre Colau ha sabut aprofitar el descontent popular dels anys salvatges de la crisi econòmica per a fer una escalada que l'ha portat fins a l'alcaldia de Barcelona, ni més ni menys, Talegón ha abandonat la política activa i exerceix la seva militància des de les trinxeres del periodisme més compromès. Mentre Colau ha acabat fent de líder polític amb totes les conseqüències, mesurant el seu discurs i entrant en aquells mateixos jocs dels quals abominava al seu dia, Talegón defensa també amb totes les conseqüències uns posicionaments que al conjunt de l'Estat són prou impopulars com per haver-li comportat amenaces de mort. En altres paraules, Talegón incomoda de debò a un sistema que, ironies del destí, ha acabat contemplant Colau com aquell personatge inofensiu però pintoresc que un dia sabotejava vestida de pallasso els mítings dels mateixos partits amb els quals ha acabat pactant i fins i tot formant coalició. Quantes coses poden arribar a passar en tan sols cinc anys, oi?\nEtiquetes de comentaris: Ada Colau, Beatriz Talegón\nPaul McCartney a la Grand Central Station\nMacca canta "Blackbird" envoltat pel públic novaiorquès.\nCoses de l'edat. La veu de Paul McCartney comença a no ser la que havia estat, es nota sobretot quan prova de cantar els primers singles dels Beatles com si encara tingués 20 anys quan en realitat en té 76. El que en canvi no li falla, queda clar, són el carisma i l'entusiasme de qui s'enfila als escenaris amb les mateixes ganes que el primer dia. Vegin per exemple el concert que va oferir el passat 7 de setembre al hall principal de la Grand Central Station de Nova York amb motiu de l'edició del seu darrer disc, "Egypt Station", el mateix dia. Escoltin com repassa tota una trajectòria artística i vital que és capaç d'enllaçar "Love Me Do" -el primer single dels Beatles, publicat el 1962- amb "FourFiveSeconds" -la peça que va signar ara fa tres anys amb Kanye West i Rihanna-. Notin la il·lusió amb què es refereix al marc de fons -una de les estacions de tren més celebrades del món- ell, que precisament és pot considerar com una icona cultural de ple dret. I observin com a mig concert es posa a cantar "Blackbird" tot sol enmig de l'afortunat respectable -aprofitant l'ocasió per fer una subtil estirada d'orelles a les polítiques de Donald Trump-. Trobaran el concert a Youtube, i creguin-me si els insisteixo que val la pena visionar-lo sencer.\nEtiquetes de comentaris: Grand Central Station, Paul McCartney\n"Caravanserai" (1972) és aquell disc de Santana que durant molt de temps ens va semblar difícil a molts dels que havíem conegut el guitarrista mexicà a través d'algun dels seus primers tres àlbums, pedres angulars d'allò que s'anomenaria rock llatí, i encara més a tots aquells que el van descobrir com qui no vol la cosa amb "Supernatural" (1999) -el treball que el va tornar al capdamunt de les llistes d'èxits alhora que va alienar bona part dels seus seguidors més veterans-. Deu pistes que defugien el format cançó per a cedir terreny a la improvisació, l'experimentació i la creació d'atmosferes i paisatges sonors fins aleshores inèdits en l'àmbit del rock. Un dels cims creatius tant del propi Santana com dels sospitosos habituals que l'acompanyaven -entre ells Gregg Rolie (orgue), Chepito Areas (percussió) i Neil Schon (guitarra)-. El plàstic on el guitarrista va trencar amb les limitacions pròpies de la galàxia pop per a abraçar les formes més avantguardistes del jazz i tenyir-les de motius afrollatins. Una d'aquelles obres on tècnica i virtuosisme són sinònims de risc i renovació, i un dels meus títols preferits de Santana des que vaig vèncer aquelles dificultats inicials. És el que tenen els discos difícils, que un pot necessitar mesos o fins i tot anys per a entrar-hi, però un cop dins ja no en vol tornar a sortir mai més.\nEtiquetes de comentaris: Carlos Santana, Santana\nThe Coral - "Move Through the Dawn" (2018)\nQuan The Coral van irrompre a escena ara fa cosa d'una dècada i mitja, la seva aproximació al folk rock i la psicodèlia va descol·locar propis i estranys fins al punt d'encasellar-los en un àmbit, el d'aquell rock de guitarres abanderat pels Libertines i els Strokes, on mai van acabar d'encaixar. Des d'aleshores ha plogut molt, i ara que la psicodèlia sembla viure un moment dolç els de Wirral segueixen anant a la seva, sense fer soroll però tampoc cap pas en fals. "Move Through the Dawn" (2018) és el seu darrer disc, onze talls que es mantenen ferms en les coordenades habituals del grup -atenció a "Sweet Release" i "Love or Solution", amb els seus ressons de Byrds i Beatles- però a la vegada amplien el ventall discursiu cap a horitzons com el soft rock de factura elegant -la inicial "Eyes Like Pearls"- o fins i tot el sunshine pop -"Reaching Out for a Friend"-. El presentaran en directe el proper 13 de novembre a la sala Sidecar.\nÉs poc probable que Paul McCartney torni a sorprendre'ns a aquestes alçades amb una obra a l'alçada dels seus treballs més inspirats. Salvant el notable "Chaos and Creation in the Backyard" (2005) -possiblement el seu últim disc amb caràcter imprescindible-, la major part de la seva producció discogràfica del segle XXI ha servit com a complement -no pas com a excusa- d'unes gires on el de Liverpool segueix fent aflorar tota mena de passions sempre en positiu. I aquesta mateixa tònica és la que segueix el flamant "Egypt Station", el dissetè àlbum que l'exBeatle signa amb el seu nom. Produeix Greg Kustlin, un d'aquells pesos pesants de l'ofici que tant poden supervisar una sessió de Foo Fighters o U2 com de Sia o Adele, i el resultat és un àlbum de formes més aviat clàssiques però amb uns acabats contemporanis que d'alguna manera el fan apte per a tots els públics amb tot el que això pot arribar a implicar.\nPer qui pensi en termes de vinil, la cara a conté el material més immediat i a la vegada previsible del conjunt -a destacar el pop vitalista de "Come to Me", el rock hipnòtic de "Who Cares" i poca cosa més-. En canvi, la cara b -la segona part del disc, en aquests temps de suports digitals- és la que amaga les grans sorpreses d'un treball discret però en absolut menyspreable. La primera pista l'ofereix "Dominoes", un sofisticat exercici de soft rock que no hauria desentonat a "Flowers in the Dirt" (1989). Els ritmes tropicals i els acabats sintètics de "Back in Brazil" contrasten amb el funk robust i monlític de "Caesar Rock". I els gairebé set minuts de "Despite Repeated Warnings" comencen com una balada marca de la casa i acaben amb una explosió de rock coral de les que només l'autor de "Band on the Run" (1973) és capaç de segellar. Sens dubte la joia de la corona d'un àlbum que es deixa escoltar però poca cosa pot aportar al cànon del seu autor.\nFlavita Banana a El 9 Magazín\nLa il·lustradora Flavita Banana és una d'aquelles artistes que tendeixen a creure en el poder de les petites coses més que no pas en els grans relats. Incansable activista i cronista gràfica del dia a dia, les seves vinyetes ofereixen una mirada crítica i alhora desenfadada envers la realitat que ens envolta. Diu que l'humor és enginy, i que la seva finalitat consisteix més a fer somriure (i pensar) que no pas a fer riure. Dies enrere vaig tenir el gust de parlar-hi. Una entrevista que publica avui mateix El 9 Magazín d'El 9 Nou (edicions Vallès Oriental i Osona i Ripollès) amb fotografies de Griselda Escrigas. Als quioscos fins diumenge.\nEtiquetes de comentaris: El 9 Magazín, El 9 Nou, entrevista, Flavita Banana\nAmy Winehouse segons Blake Wood\nAmy Winehouse - Foto Blake Wood.\nEl fotògraf Blake Wood va passar-se dos anys al costat d'Amy Winehouse quan aquesta es trobava al cim de la seva popularitat. La qual cosa li va permetre retratar la vocalista en un context d'intimitat -sense que això suposés violar-ne la privacitat-. Una visió que ara es fa pública a través d'un volum que recull 85 d'aquelles fotografies fins ara inèdites. Escenes quotidianes que aporten una mirada diferent -menys tràgica, més humana- a una de les grans figures de la música pop del segle XXI. El llibre es titula simplement "Amy Winehouse" i acaba de sortir del forn de la mà de Taschen Books.\nEtiquetes de comentaris: Amy Winehouse, Blake Wood\nEl retorn de Camera Obscura\nCamera Obscura, encara amb Carey Lander (segona per l'esquerra).\nDiuen que el temps ho cura gairebé tot, i que allò que no s'acaba de curar pot acabar fent-nos més forts. Els escocesos Camera Obscura portaven ben bé tres anys de silenci i el seu futur era més que dubtós després d'haver patit un cop tan dur com va ser la mort de la teclista Carey Lander l'octubre de 2015. Per sort, sembla ser que els de Glasgow tornaran a l'activitat de cara a l'any vinent. O com a mínim així ho ha confirmat l'entorn de Belle and Sebastian, que n'ha anunciat la presència al creuer temàtic que aquesta última banda durà a terme pel Mediterrani l'agost de 2019 -amb sortida des de Barcelona-. Una bona notícia, sens dubte.\nEtiquetes de comentaris: Belle and Sebastian, Camera Obscura\nLa primera fotografia d'un surfista\nAquesta és la primera fotografia mai realitzada d'un surfista. L'autor no es coneix, tampoc la identitat del surfista en qüestió. Tan sols se sap que es va fer l'any 1890 a Hawaii, en un moment en què la pràctica del surf anava a la baixa mentre començaven a bufar vents de canvi a l'arxipèlag. Qui li havia de dir a aquell senyor que, gairebé un segle i mig més tard, una de les tradicions ancestrals de la seva gent hauria esdevingut un dels esports aquàtics més populars del món i hauria inspirat un dels estils musicals preferits d'aquest blog.\nJagger a l'harmònica\nEns ho havia recordat en aquella fantàstica col·lecció de versions de blues que va ser i segueix essent "Blue & Lonesome" (2016). I ens ho va tornar a recordar ara fa prop d'un any en el marc d'una apoteòsica actuació dels Rolling Stones a l'Estadi Olímpic de Barcelona. Escoltar Mick Jagger tocant l'harmònica és un gustàs. I justament ahir ho va tornar a evidenciar a través de Twitter amb un breu teaser del que va anunciar com una nova composició en la qual està treballant aquests dies. Si la peça en qüestió formarà part d'un disc en solitari o d'una nova obra d'estudi dels Stones encara no està clar, però els 19 segons que n'ha compartit sonen a glòria.\nKolya Vasin (1945-2018)\nKolya Vasin va esdevenir una de les màximes autoritats mundials en l'obra i l'univers dels Beatles, però abans havia estat un d'aquells melòmans que literalment s'havien jugat el físic tot donant sortida a la seva passió en un entorn hostil. Nascut a Sant Petersburg -aleshores Leningrad- durant les acaballes de la Segona Guerra Mundial, va desenvolupar el seu gust per la música pop -i en especial l'obra dels Fab Four- en plena era soviètica, en un context on tota mostra d'admiració envers la cultura occidental es considerava subversiva i discos com els del quartet de Liverpool tan sols es podien adquirir de forma clandestina. Tot i això, Valin va començar a acumular tota mena de material relacionat amb els Beatles -fins i tot una carta signada pel mateix John Lennon-, va arribar a distribuir ell mateix les gravacions del grup al seu país -la qual cosa li va costar més d'una detenció-, i un cop desapareguda la Unió Soviètica va acabar de fer de la seva passió una forma de vida. Diuen els que el coneixien que casa seva era un autèntic museu de la Beatlemania, i va arribar a projectar la construcció d'un temple dedicat a John Lennon a Sant Petersburg. Ens ha deixat a l'edat de 73 anys.\nEtiquetes de comentaris: Kolya Vasin, The Beatles\nRealment cal un nou disc d'AC/DC?\nLlegia ahir que AC/DC tenen previst tornar a l'estudi a curt termini. Que Angus Young ha reconfigurat la banda per a enregistrar el que podria ser (o no) el seu últim disc, aprofitant algunes pistes de guitarra que el seu germà Malcolm havia deixat gravades abans de morir la passada tardor -curiosa, de vegades, la forma com de cop i volta es revela que determinades estrelles del rock havien avançat feina abans de passar a millor vida-. Que a les sessions hi participarà qui ha estat vocalista titular de la banda durant les passades tres dècades i mitja, Brian Johnson -qui va haver d'abandonar els directes enmig de l'última gira del grup, essent substituït d'urgència per Axl Rose en un moviment que va acabar donant millors resultats dels que a priori es podien esperar-. I em pregunto si realment cal seguir esprement la gallina dels ous d'or fins a les últimes conseqüències. Si el plàstic resultant podrà aportar res de significatiu al cànon de la banda australiana, i sobretot com s'ho faran a l'hora de sortir de gira donades les circumstàncies presents -suposant és clar que surtin de gira, cosa gens descartable tenint en compte que des de fa molts anys els seus llançaments d'estudi són a la pràctica excuses amb tal finalitat-. Fins a quin extrem pensa Angus Young arrossegar per terra el nom d'una banda llegendària abans d'optar per una retirada digna i, si m'ho permeten, merescuda com la que ja va dur a terme el seu excompany Cliff Williams.\nEtiquetes de comentaris: AC/DC, Angus Young, Axl Rose, Brian Johnson, Cliff Williams, Malcolm Young\nRecomanació: Altaveu 2018\nBrighton 64 - Foto Xavier Prat.\nEl festival Altaveu de Sant Boi de Llobregat celebrarà aquest cap de setmana -del 7 al 9 de setembre- les seves 30 edicions amb un d'aquells cartells que semblen fets a mida del melòman de base. Especialment temptadora es presenta la nit del dissabte, que aplegarà en diferents escenaris tot un seguit de veus tan diverses com complementàries del pop català de les darreres dècades, com ara Brighton 64, El Petit de Cal Eril, Trau o Ferran Palau. No es queda enrere la resta d'un cartell on conviuen discursos com els de Boytoy, Vieux Farka Touré o Morgane Ji. Més informació al web del festival.\nEtiquetes de comentaris: Brighton 64, Festival Altaveu, Sant Boi de Llobregat\nElvis Presley - "Where No One Stands Alone" (2018)\nL'obstinació de les multinacionals del disc per esprémer determinats llegats comença a ser preocupant. L'agost passat, sense anar més lluny, vèiem com la divisió Legacy de la totpoderosa Sony es treia de la màniga l'enèsim producte destinat a vendre's com a flamant nou àlbum d'Elvis Presley. Un plàstic titulat "Where No One Stands Alone" i compost per 14 peces del catàleg gòspel del Rei -la majoria provinents dels discos "How Great Thou Art" (1967) i "He Touched Me" (1972)- . La novetat, aquest cop, ha consistit en sobreposar les pistes vocals originals de Presley a bases instrumentals noves de trinca i gravades expressament per l'ocasió. Una fórmula estètica menys agressiva que els duets post mortem que es van posar de moda ara fa alguns anys però igualment qüestionable, si m'ho permeten, en termes ètics i artístics. "Where No One Stands Alone" és un disc que es deixa escoltar i entra tan bé com qualsevol obra de maduresa del pioner del rockabilly, només faltaria. Però a la vegada resulta insuls i innecessari, sobretot tenint en compte que un pot acudir directament i pel mateix preu a les fonts originals. S'ha dit que l'objectiu de l'experiment era rentar la cara d'aquestes 14 peces i dotar-les d'una sonoritat més contemporània. I jo em pregunto si l'autor de tal afirmació deixaria pintar unes ulleres de sol al rostre de la Gioconda amb aquest mateix pretext.\nRecomanació: Pony Hunt a la llibreria Papasseit\nEs podria dir de Pony Hunt que les seves cançons invoquen l'esperit més nocturn de Patsy Cline i les formes més desèrtiques de Mazzy Star. Que la seva veu hipnòtica i fantasmal contrasta i a la vegada es complementa amb l'aridesa d'una guitarra enregistrada a baixíssima fidelitat. I que el to confessional amb què interpreta cada peça li atorga tanta personalitat com un discurs que beu del folk, del country i del blues sense acabar-se de casar amb cap d'ells. Pony Hunt ve de Chicago, ha viscut en ciutats com Oakland o Nova Orleans, i aquesta setmana estarà actuant a casa nostra per cortesia del programa radiofònic Trilogy Rock. Serà el dijous 6 de setembre (20h), a la llibreria Papasseit de Manresa. Més informació a Bandcamp i a Facebook.\nEtiquetes de comentaris: Llibreria Papasseit, Manresa, Pony Hunt, Trilogy Rock\nHavanera Surf - "Costa Brava" (2018)\nHavanera Surf és un quartet vallesà que es dedica a interpretar havaneres clàssiques a ritme de frenètic i refrescant surf rock. Tot un còctel estiuenc que fins ara havíem pogut degustar a través de la seva primera maqueta, "Classics vol. 1" (2016), i que acaben de reforçar amb el que ells mateixos defineixen com el seu primer ep. Un "Costa Brava" que ha vist la llum aquesta mateixa setmana i que es nodreix de versions revitalitzades de les peces incloses a la demo en qüestió -a destacar la inicial "El meu avi", possiblement el tall que millor defineixi l'essència del grup, i els aires fronterers que han atorgat a "La gavina"-. Com a novetat hi afegeixen un títol de collita pròpia, "Bikini Storm", que no hauria de decebre els seguidors de 13th Magic Skull o els primers Tiki Phantoms, per citar dos exemples més o menys propers. Poden escoltar l'ep a Bandcamp.\nAretha i la segona fila\nRecomano la lectura d'aquest article de Kiko Amat que publica El Periódico amb motiu del funeral gairebé d'estat amb què els Estats Units -i el món sencer, de fet- acomiadaven ahir Aretha Franklin. Una reflexió sobre conceptes com l'èxit, la fama i el talent en una indústria on cada número 1 equival a desenes o fins i tot centenars d'artistes condemnats a la penombra. Val a dir que no subscric al 100% les paraules d'Amat. Que si bé no és Franklin la meva veu preferida del soul, no tinc cap problema en admetre que jugava en una lliga superior a la de molts artistes que he arribat a seguir de més a prop. Però el missatge em sembla tan oportú en un dia com avui com en tants altres moments de dol generalitzat. Per això m'ha vingut de gust compartir-lo.\nEtiquetes de comentaris: Aretha Franklin, El Periódico, Kiko Amat, Soul\nPlaça de les Hortes, Granollers\nEn certa manera i salvant totes les distàncies que calgui, Tomeu Penya és una mena de Julio Iglesias en clau balear. Un artista l'obra del qual pot agradar més o menys però amb una trajectòria que poc s'hauria de discutir a aquestes alçades. I a la vegada un personatge públic la dimensió del qual ha eclipsat tota la resta fins al punt d'haver donat peu a incomptables prejudicis i alienat bona part del públic que es considera melòman de base. No l'ha ajudat en aquest sentit una producció discogràfica irregular on sobren certes produccions embafadores però no hi falten cançons majúscules. La nit passada en va rescatar unes quantes en un concert acústic emmarcat en els actes de la Festa Major de Granollers. Tot sol a la guitarra, el mallorquí va reduir el repertori a la mínima expressió i va situar en primer pla tot aquell potencial que els seus respectius productors rarament han sabut explotar a l'estudi. Emocionant la forma com va invocar alguns dels seus ídols de joventut -Dylan, els Beatles, Sam Cooke, Bee Gees, Chuck Berry- en aquella preciosa balada country rock que és "Rock & Roll (Els millors anys)". Reveladora l'elegància amb què va lliurar la seva adaptació al català de "For the Good Times", més propera a la lectura d'Elvis Presley que a l'original de Kris Kristofferson. Celebrada, és clar, la inevitable versió marca de la casa d'"Islands in the Stream" de Bee Gees. I aplaudides totes les anècdotes que Penya va explicar entre cançó i cançó amb aquell posat d'il·lustre veterà que mira enrere amb la serenor de qui no es penedeix de res.\nEtiquetes de comentaris: Granollers, Tomeu Penya\nKristin Hersh, primera confirmació del Minifestiva...\nDave Alvin and Jimmie Dale Gilmore - "Downey to Lu...


Soviet de Petrograd - Diari de Girona\nemili piera 03.04.2018 | 07:03\nTornaré sobre el tema català només si és necessari i ara ho és. N'hi havia prou de fer una ullada a la premsa de Madrid l'endemà de l'emboscada alemanya a Carles Puigdemont per veure una luxosa processó de baixos instints (i mal periodisme). «Puigdemont, capturat», titulava El Mundo malgrat que «capturar» és un verb que es reservava, en temps, per a bandolers tipus Luis Candelas o Serrallonga. Pitjor era El País: «La caiguda de Puigdemont liquida la farsa del Govern a l'exili». No és possible armar més doctrina, bel·ligerància i poc respecte al lector en menys paraules. El pitjor és que no pocs mitjans de Barcelona, inclosos els públics, sobretot ells, juguen amb el mateix esperit de bàndol, bronca i trinxera.\nUna ració d'abisme no ens ha vacunat, per desgràcia. Es parla d'un Govern transversal de nacionalistes, comuns i, potser socialistes. Tant de bo: tot i que es cabregessin de mort Felip i la Pepona de Sevilla. Això si arribem a temps: els catalans potser estiguin farts –i seria molt comprensible– d'introduir-ho tot a Espanya –des del sonet a la comptabilitat industrial, passant pel submarí i la república i que després el Telenotícies digui que farà bon temps perquè no plou a Madrid. Hi ha matins que jo també em llevo independentista. Després se'm passa.\nSí, som una merda i, com va dir no sé qui, pitjor seria que, per mitosi, aquesta cèl·lula de merda es convertís en dos. Mentrestant cadascú se les arregla com pot: a la meva família, entorn i amistats també hi ha independentistes i unionistes. Alguns com Antoni Puigverd o Sergi Pàmies mostren les seves faves i monyons en públic, descoratjats. Poden llegir les seves lamentacions a Internet, La Vanguardia, per la sensatesa perduda o per la falta d'un nord a la deriva sobiranista. Mariano Rajoy, en canvi, ho veu clar: guanyar les eleccions sol o en bona companyia. La baralla essencialista oculta assumptes més urgents. Aniré on els jubilats, entre altres coses perquè també jo vaig per vell: no es pot deixar tot en mans dels veterans del soviet de Petrograd.


L'atur baixa al mes de març a la Comunitat Valenciana – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nL'atur baixa al mes de…\n(EFE) L’atur registrat a la Comunitat Valenciana un descens al mes de març en 8.910 persones. Aquesta xifra suposa un 2,27% respecte al febrer, sent la major baixada de tot Espanya en termes absoluts. Així, el nombre de desocupats es redueix a 383.884, un descens de 36.826 en termes interanuals (-8,75%).\nSegons dades del Ministeri d’Ocupació i Seguretat Social, l’atur va baixar al març especialment a la província d’Alacant (4.840 menys que al febrer), seguida per les de València (2895) i Castelló (1175).\nA Alacant la desocupació es va situar a finals del mes passat a 154.828 persones (un 3,03% menys que al febrer), en la de València es va reduir fins als 188.918 desocupats (-1,51%) i a Castelló va quedar en 40.138 (-2,84). Amb aquestes dades, l’atur es va situar en 258.886 persones en el sector serveis, 53.146 en la indústria, 31.877 en la construcció, 25.401 en el col·lectiu sense ocupació anterior i 14.574 en l’agricultura.\nDels 383.884 aturats que hi havia al març a la Comunitat Valenciana, 226.601 eren dones i 157.238 homes; 28.676 tenien menys de 25 anys i 57.841 eren estrangers.\nEl nombre de contractes en el passat mes va ascendir a 164.479, fet que suposa 19.742 més que al febrer (un 13,64%), i 216 més que en el mateix mes de l’any anterior (un 0,13%).\nDel total, 19.749 contractes van ser indefinits (un 3,95% més que el mes anterior i un 13,76% més que un any abans) i 144.730 van ser temporals (1 15,10% més que al febrer, però un 1,48 menys que el març de 2017).\nA més, 91.564 contractes es van crear a la província de València; 54.374 a la d’Alacant i 18.541 a la de Castelló.\nLes últimes xifres publicades pel Servei Públic Estatal d’Ocupació (SEPE) corresponents a Bétera són del mes de febrer. En eixa mensualitat, en la nostra localitat el nombre d’aturats era de 1.272, 11 persones menys que el mes de gener quan la xifra era de 1.283 aturats.\nLa majoria de les persones desocupades són dones majors o igual a 45 anys (411) i homes majors o igual a 45 anys (292). Per sectors el més castigat segueix sent el sector serveis que acumula al municipi 987 persones en situació d’atur, seguit de la construcció (116 persones) i la indústria (107 persones). El menys castigat és el de l’agricultura amb 27 persones.


Van molt inflats\n19 octubre 2021 14:41\nLluís Segura | 25 octubre 2017\nQuan un espanyol s’embarca en una espiral d’irracionalitat com la que està escenificant el Govern de l’Estat espanyol, la única sortida que té és, sempre, anar cap amunt. Reconèixer que s’ha errat no fa part del manual d’instruccions de l’espanyolet a qui cantava Machado. I duen una dècada de despropòsits, cadascun més gran que l’anterior. Allò que va començar el 2007 amb la impugnació de l’Estatut d’autonomia per part del PP de Mariano Rajoy, ha portat el Govern central fins a l’absurd de pretendre cessar els representants elegits democràticament i legítimament per la ciutadania.\nPaga la pena recordar que aquell Estatut del 2007, que va ser aprovat en Referèndum amb el 73 % dels vots, contenia fins a trenta articles que van ser copiats, literalment, pel Parlament d’Andalusia i que no van patir cap tipus d’objecció. Espanya li va dir a dos milions d’espanyols que el seu vot no valia ni per tarcar-se el cul. També paga la pena recordar que el sistema de finançament que proposava el text català va ser votat a favor pel PP durant la seva tramitació en el Congrés dels Diputats i incorporat a la reforma de l’estatut de les Illes Balears amb els vots del PP illenc, que aleshores governava la nostra Comunitat amb majoria absoluta.\nAvui mateix, dimarts, el Tribunal Constitucional admet a tràmit el recurs del Govern espanyol contra l’Agència Catalana de Protecció Social, tot i que hi ha cinc comunitats autònomes que tenen agències similars. No és una qüestió d’arguments o d’ideologia. Tan sols és que, des d’Espanya, a Catalunya, ni aigua.\nTot plegat ens ensenya quina és la veritable arrel de l’enfrontament. Malgrat el discurs unionista segons el qual l’aplicació de l’article 155 de la Constitució pretén restablir la pau social i la concòrdia perdudes a Catalunya, la realitat és que tota l’estratègia espanyola està orientada a provocar la por, el caos, la crispació i l’enfrontament en el si d’una societat pacífica i acostumada a pactar, a negociar i a arribar a acords.\nLa presència de les forces - mal anomenades de seguretat (policia nacional i guàrdia civil) - no han fet altra cosa que augmentar la inseguretat entre uns ciutadans que no s’acaben d’acostumar a veure armes de foc pel mig del carrer. Ja sé que me direu que estam en alerta 4 per amenaça terrorista, però jo la única amenaça terrorista que veig és la dels grups de neonazis que se senten valents i ben acompanyats per aquests senyors dels cascs i de les botes que els fan costat i els donen ales.\nL’aplicació d’aquest famós article 155 que pretén el Govern espanyol està mancat de totes les garanties legals, tal com explicava el professor de dret constitucional Marcel Mateu a Vilaweb el passat 21 d’octubre. Per altra banda, només un foll creuria que es pot sotmetre una població de set milions de persones ben organitzada i amb un objectiu clar. Ho explica, també de meravella, Joan Fabra al seu blog Panta Rei, en una relectura del clàssic Sun Tzu que no vos podeu perdre. Si ni tan sols van saber trobar les urnes, com volen sotmetre una ciutadania que se sap unida i forta?\nUna altra anècdota a comentar és la, sorprenentment, nul·la capacitat semàntica de la senyora batlesa de Barcelona qui, fa dos dies, demanava davant les càmeres que “no s’aprovi l’article 155”. Senyora Colau: l’article 155 és part de la Constitució espanyola i, com a tal, es va aprovar el 1978. El que està ara sobre la taula és l’aplicació de l’article, no la seva aprovació. En fi.\nTornant, però, al fil de l’argument, el que ens ha de preocupar és que vivim en un estat que és un malson per a nosaltres, els ciutadans que l’hem de patir, i ara més que mai. Un estat que no només no fa res per millorar la qualitat de vida dels seus membres (s’han barrinat la guardiola de les pensions en cinc anys!), sinó que ens persegueix, ens deté, ens fot cops de bota i ens trenca el cap cada cop que ens prenem la llibertat de pensar o dir el que pensam. Aquesta setmana voldran fer callar els catalans. Després vindran els navarresos, els bascs i ves a saber qui més. De moment, un jove mallorquí ha estat detingut per passejar per Ciutat amb un cartell contra el cop d’estat que vol perpetrar Mariano Rajoy. Amb la decisió del Consell de ministres de dissabte passat, ja han dinamitat aquest Estat de dret, democràtic i social que, suposadament, la Constitució diu que és Espanya. Amb impunitat i sense dissimular. Van molt inflats. Però ja se la pegaran. Només és qüestió de temps.\nPostscriptum: Ara que Rajoy ha destruït l’Estat de les autonomies, farem com si no hagués passat res? Continuarem anant al Parlament a fer debats sobre l’estat de l’Autonomia? Seguirem demanant una millora en el finançament autonòmic? O sabrem llegir el moment actual i actuar en conseqüència? Sisplau no em prengueu això com una crítica a la feina dels admirats docents, però no som gens optimista sobre la capacitat de comprensió lectora dels nostres representants.\nFantàstic Lluís, i un article valent, per desgràcie aquí tenim molts gorás de pixa freda com digué B.Majoral.\nI sí és cert, que van molt inflats, trob que més que piolins pareixen munyecos Mixelín, i els neofatxas franquistes van pels carrers desbocats fent els que els hi done la gana braç en alt, amb els vist i plau dels Mixelins que inclús s'ha vist com xocavan les mans. Bé aixó és la gran nació d'Espanya amb un gran estat de dret ?(molt discutible) i una "gran" separació de poders ?? que no le se creu ni "El Tato" juntament amb el que " Todos somos iguales ante la lei" que canten els PPeros corruptes, i els "bombons", en sortir a fer publicitat a las TVEspanyolas, i volen que ens ho creguem, mentrestant m'en vaig a Suïssa.Bonanit si et colgues.\nEfectivamente, van inflados. Y lo acaban de demostrar. Incluso a las cuatro de la madruda el BOE trabaja a todo trapo dando la regadera a mas de uno. Otro año será..... presuntamente.\nPer Amunt els cors!, fa mes de 3 anys\nVan molt inflats perquè nosaltres, els illencs, anam, en general, massa desinflats. Cal que recobrem el nostre orgull, la nostra vàlua, i fer veure a aquesta gent que no tolerarem la seva infladura, que no comportarem que ens tractin com a un pedaç brut. Què s'han pensat?


Llegir en Català, cinc anys d'un petit miracle cultural de l'edició independent - VilaWeb\nLlegir en Català, cinc anys d’un petit miracle cultural de l’edició independent\nUna de les grans fites destacades: l'edició el llibre de la Marató de TV3.\nHi ha projectes que s’acaben convertint en petits miracles culturals malgrat que en el moment de néixer els periodistes més optimistes només els donessin sis mesos de vida. És clar que la situació no convidava pas a fer salts d’alegria: el 2013 tot un seguit d’editorials independents en català s’ajuntaven per mirar de tenir més presència i per compartir estratègies de comercialització. En plena crisi. I amb els precedents d’aquest país en matèria cultural. Contra tots els pronòstics, demà celebren cinc anys amb un acte al CCCB. Es diuen Llegir en Català, en formen part nou editorials i una en condició de sòcia d’honor i aquesta és una mica la seva història, els seus reptes de futur i la clau del seu èxit.\nTot comença amb un correu entusiàstic de Laura Huerga, editora de Raig Verd. Havia creat l’editorial el 2012 i un any més tard va néixer Llegir en Català. ‘D’alguna manera percebia la necessitat de parlar amb els altres companys i per a mi era molt enriquidor compartir informació i experiència. Vaig enviar el correu, va haver-hi una bona resposta de seguida i qui va voler es va sumar al projecte, que bàsicament volia comunicar els llibres que fèiem i aconseguir més presència.’\nA partir d’aquí va venir una allau de feina perquè Llegir en Català ha treballat amb l’administració, en l’activisme i per fer més visibles els autors, els traductors i els llibres. ‘El secret –diu Huerga– ha estat la generositat de tots els socis. La generositat amb hores de feina, a l’hora d’entendre els altres i de tolerar la diferència, de buscar el bé comú i el consens.’\nHuerga va ser nomenada primera presidenta de l’entitat i apunta alguns dels objectius de l’entitat: ‘La gent ens ha de veure com a articuladors del sector, que ho som, però s’ha de reconèixer com a tal, perquè de moment la mantenim nosaltres amb feina i diners i ha de rebre, imprescindiblement, el suport de l’administració’.\nUna de les fites aconseguides és el reconeixement del paper del traductor. ‘Vam veure que en castellà no hi ha tanta pressió sobre la llengua i que, per tant, en català tenim traduccions més ben treballades del punt de vista de la llengua, això quan es fa bé. Prestigiant la feina dels traductors, hem volgut dir al lector que se’n pot refiar, que hi ha prestigi i solidesa.’\nHuerga –elegida com una de les editores més influents de l’estat espanyol– té també l’objectiu de consolidar la seva editorial, on ha aconseguit de publicar premis Llibreter i fins i tot una premi Nobel. Tanmateix, diu: ‘Al final sempre hem de lluitar molt i m’agradaria mirar més les lletres que no pas les xifres.’ Li demanem per quin editor del grup es canviaria i diu: ‘M’agrada molt tot el que fan els companys i no puc triar, és impossible.’ Com a fundadora, és l’única que manté aquesta prerrogativa, tots els altres s’acabaran pronunciant.\nIlya Pérdigo és un dels editors d’Alrevés, que forma part del col·lectiu sobretot per la seva col·lecció ‘Crims.cat‘, dedicada exclusivament a la novel·la negra de gènere. Van començar a publicar el 2009 i el 2012 van fer el salt al català. Tenen 36 títols a la col·lecció, a més a més de tres assaigs i dues antologies fora de col·lecció.\n‘Formar part de Llegir en Català ha implicat trencar molts paradigmes. Estem en un món molt complicat, on crear sinergies plegats no és pas gaire habitual, sinó que ens movem més per l’ocultació de la informació i el secretisme. S’havia fet abans i podem créixer i funcionar treballant plegades nou o deu editorials totalment diferents. Hem demostrat que es pot sumar del punt de vista de la distribució, la comunicació, la presència a fires i en el món cultural per a aportar una veu crítica en el sector del llibre. Evidentment, formar part de Llegir en Català ha donat més visibilitat a la nostra col·lecció i això pot dir-ho cadascú.’\nPérdigo és potser l’editor que més objectius enumera per a l’entitat. Assegura que ‘hi ha hagut una evolució natural i estem en un punt en què el creixement no es tan ràpid. Hem de consolidar la plataforma com a web de difusió de la literatura en català, i hem de mantenir la participació en diverses fires i fer créixer l’associació com a participant en tota l’àrea del llibre. Ens hem guanyat un altaveu en el sector i tenir un pes dins el sector. Hem de ser actius en els futurs plans del llibre i en totes les àrees del món del llibre, on hem de ser més participatius i tenir més pes’.\nL’editor valora molt el camí fet pel Llull en la internacionalització de la cultura i la literatura catalanes, però diu: ‘Hem de treballar més les biblioteques escolars i guanyar públic lector, a mes de ser conscients que hi ha una sobreproducció que s’ha de canalitzar d’alguna manera. Això és un dels aspectes més complicats del sector.’\nPérdigo sí que es manifesta sobre les altres editorials: ‘A mi m’agradaria ser l’editor de Raig Verd o de Periscopi. Els admiro molt pel rigor i la disciplina editorial i la manera com la mantenen fins al final.’\nQuatre dels editors en una taula rodona durant el festival Gràcia Llegeix.\nFrancesc Gil és l’editor de Saldonar, editorial creada per Sant Jordi del 2010 i que fins ara ha publicat una cinquantena de llibres. És una de les editorials fundadores de Llegir en Català. ‘En una època de crisi –diu Gil– va significar poder començar una nova manera de treballar basada a compartir informació i experiències amb els companys. Crec que ara mateix Llegir en Català és allò que volia ser quan va començar: un grup d’ editors independents amb interessos comuns que volen publicar en els llibres que fan en més bones condicions.’\nLa major part de les editorials de Llegir en Català han acabat distribuint amb UDL, especialitzada en editorials independents.\nGil, que sempre diu als seus autors que l’empresa no és cap copisteria sinó una editorial i que les obres s’han de pensar, diu: ‘Totes les altres editorials són d’amics que m’agrada moltíssim com treballen, però si hagués d’escollir una editorial que no és la meva triaria Raig Verd, per la qualitat dels llibres que fa i per la fe que hi posa la Laura Huerga a l’hora d’explicar-los als seus lectors.’\nSegurament l’editorial Periscopi, d’Aniol Rafel, és un model per a molts que somnien a muntar una editorial. Va néixer la tardor del 2012, al seu catàleg compta amb 42 títols i en fa una mitjana de 8 o 9 l’any. El seu editor va ser un dels que va respondre al correu de Laura Huerga. ‘Al mateix temps –diu– vam dinar i vam parlar de cinquanta mil coses i sobretot de la idea de la visibilitat. No sé si hi ha un secret per a explicar tot això que fem, però diria que és el fet que tots treballem per a tots plegats, no ens veiem com a competència, sinó com a còmplices. Potser és naïf però ens ho creiem i tots publiquem llibres amb la idea d’aconseguir bons lectors de bona literatura en català, entenent que nostra la competència real són les editorials que publiquen no pas per fidelitzar els lectors. Nosaltres volem que els lectors tornin a les llibreries i anem acostumant la gent a llegir una mena de llibres amb un grau d’exigència que ens afavoreix a tots. Com més bé va a cadascuna de les editorials, més bé li va al conjunt.’\nRafel explica que quan l’associació va rebre el premi Lletra hi hagué un tombant pel que fa al reconeixement de cara enfora i de manera pública. ‘Dins el sector hem fet moltes accions que ens permeten tenir visibilitat, com ara les trobades amb els llibreters, que tenen molt de sentit, o les paradetes conjuntes a la Setmana del Llibre en Català o per Sant Jordi. Tot i això, hem de continuar treballant i enfortir allò que fem bé.’\nRafel diu que una de les seves aspiracions és consolidar el projecte de Periscopi mantenint sempre el nivell amb aquests títols, pocs però identificables. I sobre les altres editorials diu: ‘Totes les editorials de Llegir en Català tenen coses que m’agraden, però per proximitat el catàleg que més ens toca és el de Raig Verd, amb totes les diferències i particularitats que tenen, però em sentiria orgullós amb la feina de qualsevol company.’\nEls editors presentant novetats als llibreters de Gràcia\nLes illes i el País Valencià\nUn projecte com aquest difícilment tindria sentit si no pogués comptar amb editorials de la resta dels Països Catalans. El Gall Editor, des de Pollença, a Mallorca, i Sembra Llibres, des del País Valencià, són les dues editorials del grup que hi aporten aquesta pluralitat.\nGracià Sànchez, editor d’El Gall, és el més veterà de l’associació. L’empresa va néixer el 1995 i tenen un catàleg de més de 340 títols. Actualment tornen al bon ritme d’abans de la crisi i editen uns 30 títols l’any, que és el màxim que els permet l’estructura empresarial. ‘La nostra entrada a Llegir en Català va ser de casualitat. Vaig veure la notícia que es formava aquesta entitat –no me’n record de quin mitjà ho havia publicat– i em vaig posar en contacte amb na Laura Huerga. Ben aviat vaig entrar en el nou projecte, un poc per casualitat, perquè a ells no els coneixia.’\nA Sànchez no li agrada parlar de quota insular, malgrat que reconeix que és així. ‘Som els únics editors de les Illes en el projecte i aquí en som la cara visible, amb tots els pros i contres. Els contres és que no podem participar tan fàcilment en tot el que es fa a Llegir en Català per la distància. No pots agafar un avió cada dia per anar a reunions amb terceres persones a Catalunya, però tenim l’avantatge de la representativitat, que per a una petita editorial és important. Nosaltres sols no podríem situar-nos com ho hem fet perquè la mar uneix però també distancia.’\nPer al Gall, ser present a Llegir en Català encara no ha significat un canvi en les vendes. ‘Aquests cinc anys han coincidit amb la crisi i per tant no podem comparar-ho amb res. Ara torna una certa normalitat, però hi ha el canvi de paradigma amb les noves tecnologies, les xarxes i els hàbits de consum. Sí que hem tingut més visibilitat, amb catàlegs conjunts, participació a fires i clubs de lectura, per exemple.’ L’editorial, a punt de fer vint-i-cinc anys, veu clar que cal ser molt curós a l’hora de seleccionar. A l’hora de triar una altra editorial, Gracià Sànchez també es quedaria amb qualsevol dels altres: ‘Amb tots tenim més convergències que divergències, però per les temàtiques que tocam, segurament m’agradaria ser l’editor de Saldonar o de Periscopi.’\nBorja Català és l’editor de Sembra Llibres, del País Valencià, fundada a començament del 2014. Fins ara ha editat 36 títols i en publica 8 l’any de mitjana. El procés d’integració a la Llegir en Català va ser gestionat per l’editor anterior, Joan Carles Girbés (actualment al grup Ara). Català diu: ‘Per a nosaltres representar Llegir en Català al País Valencià és una responsabilitat fàcil, perquè ser la cara d’una cosa que t’estimes i que és tan fàcil de defensar no carrega gens ni mica, ans al contrari’. Català assegura que per a ells és fonamental ser al grup: ‘Així coneixes més gent, més llibreries, i això ens fa més forts com a editorial.’\nVist des del País Valencià els objectius de l’entitat són encara més forts. ‘Hem de treballar –diu– perquè totes les propostes que fem es puguin acomplir i no defallir. Per als independents és clau estar junts i en clau valenciana el desafiament és ajudar a millorar els índexs de lectura en català, proposant bons llibres per a llegir i participant en els principals esdeveniments, com ara la Fira del Llibre i la Plaça del Llibre.’ Si no fos editor de Sembra, a Borja Català li agraden molt tant Raig Verd com Periscopi. Creu que són editors molt valents que si no fessin els llibres que fan ells no es podríem llegir en català.\nSi bé és cert que cadascuna de les editorials del grup té el seu nínxol de mercat i de publicació, n’hi ha tres que tenen àrees molt especialitzades. Tigre de Paper respon a totes les característiques d’una editorial de pensament crític; Birabiro es dedica exclusivament al llibre infantil i juvenil i l’Avenç és especialitzada en una línia molt concreta d’assaig i de recuperació de la memòria.\nMarc Garcés ens explica que Tigre de Paper va néixer el 2011 i té una seixantena de títols publicats. Si bé fins ara en feien entre 10 i 12 cada any, ara en passaran a fer 18. ‘En català no hi ha cap altra editorial de pensament crític –o de llibre radical, com vulgueu dir-ne– i hem de poder donar sortida a aquesta mena de llibres’, diu. L’editorial presenta una característica singular: té 250 subscriptors, gent molt fidelitzada que confia en el criteri de l’editorial i espera la sortida de qualsevol títol del segell.\n‘Vam entrar a Llegir en Català quan ja tenien tres anys i mig perquè nosaltres treballem el pensament crític en català i estàvem convençuts que no podíem actuar aïlladament. Vam voler entrar en un grup amb editorials amb una feina excel·lent. Jo crec que entre tots, cadascú en el seu àmbit, fem una aportació cultural impressionant, i fins i tot diria que un acte de patriotisme.’\nPer al futur de l’entitat, Garcés reclama reforçar la presència d’intervenció amb les institucions i, a mig camí, ‘defensar el nostre plantejament d’un model editorial de qualitat que respecta les condicions laborals i de vida de la resta dels agents del sector com a forma de ser que ens caracteritza i que hauria de ser l’habitual i lògic en el món del llibre’. Com que Garcés és un gran lector de novel·la negra i també un apassionat de la història, escull ‘Crims.cat’ i L’Avenç com a editorials possibles si no fos a la seva.\nOriol González és l’editor de Birabiro, especialitzada en literatura infantil i juvenil que va néixer fa tres anys i ha publicat una vintena de títols. Pretenen fer-ne entre 6 i 8 cada any. Han estat els darrers d’entrar a Llegir en Català, fa un any i mig. ‘Sabia què feien i els seus principis editorials i per casualitats del sector vam entrar en contacte amb Laura Huerga i Núria Iceta. Ens vam anar coneixent i vam proposar la possible entrada, perquè hi compartíem principis professionals. Per a nosaltres era una bona plataforma i a ells els anava bé d’ampliar la diversitat de tipologia editorial. La proposta va ser nostra i van creure que era positiu.’\nGonzález diu: ‘A Llegir en Català es treballen molt a gust. Els objectius i les fites comunes són pel bé de l’associació i de totes les editorials. Per això tothom hi treballa, ens beneficia individualment i col·lectiva i això fa que la implicació sigui important i en el mateix grau per a tots els associats.’\nSegons González ell i la seva sòcia són una mica inconscients pel fet d’haver creat l’editorial en plena crisi. ‘Veníem del sector editorial i vèiem que la literatura infantil i juvenil tenia una oferta limitada i repetitiva i una mica ensopida. Volíem aportar-hi coses diferents. La nostra visió del sector i del producte ens diferencia dels altres. I som aquí, empenyent i lluitant’. Diu que descobrir on es perden els lectors infantils en el seu trànsit cap a l’edat adulta és un objectiu tant de l’editorial com de l’associació. ‘Hi ha molts factors per a analitzar però n’hi ha un de vital: quan a l’escola llegir deixa de ser un acte lúdic per ser un deure, una activitat més de classe i no un acte de diversió.’ González, tot i que també vol escapolir-se de la qüestió, acaba mostrant debilitat per Raig Verd: ‘Perquè hi ha autors de primera categoria que vaig descobrir abans de formar part de l’associació i ser editor d’aquests llibres.’\nEls editors presentant el seu club de lectura virtual.\nNuria Iceta, editora de l’Avenç, és, a més a més, la presidenta actual del col·lectiu. El projecte cultural de l’Avenç es complementa amb l’editorial homònima que fa deu anys que fa llibres i que fins ara n’ha publicats 85. Iceta recorda: ‘A la primera reunió posterior al correu de la Laura hi van assistir divuit editorials i vam passar a seu deu, no per res, sinó perquè hi havia gent que simplement no podia seguir el ritme.’ Assegura que ara n’és la presidenta perquè li ha tocat i perquè són aspectes purament formals. A l’hora d’enumerar objectius explica: ‘Nosaltres no tenim límit, la nostra fortalesa es no posar-nos sostre i no posar límits a res, hem d’arribar al màxim possible en la col·laboració entre nosaltres i amb tota la resta d’agents del sector, volem contribuir a enfortir el conjunt del sector modestament, i hi ha molt de camí per fer. Per començar, eixamplar aquest 25% dels lectors en català tenint clar que el món no ens espera, que som nosaltres que hem de fer les propostes atractives i diferents tenint en compte els usos de l’oci d’avui.’\nQuant a la seva editorial explica: ‘Ara que ja tenim 10 anys i 85 llibres, hi ha una perspectiva i s’entén el conjunt del que hem fet en la narrativa de la memòria, i seguirem aquesta línia.’ Tampoc no li agrada gens el joc d’haver de convertir-se en editora d’un altre segell, però al final tria Birabiro. ‘No hem fet mai res infantil i el futur ens el juguem amb aquestes lectures de nens, amb les biblioteques escolars i la implicació de pares i mestres, i polítics, i de la manera com ho fan ells, amb una proposta de llegir per passar-ho bé i de molta qualitat.’\nSòcia d’honor o una retirada parcial\nMentre s’espera que l’entitat potser anunciï una nova incorporació durant la festa de commemoració dels cinc anys, una cosa sí que és segura: han decidit de crear una figura especial, la de sòcia d’honor, per a l’editorial Meteora, que ha emprès una trajectòria de cap a la reducció de títols i una nova manera de fer feina molt més pausada, coincidint amb la retirada de l’editor, Jordi Fernando.\n‘Nosaltres en vam ser socis fundadors i, com que l’editorial va desapareixent lentament, pensàvem que també havíem de passar a un segon terme del punt de vista associatiu. Vam començar plegats i ens estimem molt i d’aquest reconeixement com a socis d’honor ens omple de joia, és clar.’\nPer a Fernando, Llegir en Català ja ha aconseguit una fita molt important: ‘Ha fet visible la figura del petit editor independent. No solament els del grup, sinó que ha popularitzat la idea que més enllà dels grans hi ha editorials petites amb moltes coses a dir, que fan traduccions que ningú no faria i que han aparegut per contrarestar la globalització. Això ha estat molt important.’\nL’editor de Meteora, com a soci d’honor, té una prerrogativa i en lloc de dir quin editor voldria ser, enumera què es quedaria de cada un dels seus companys. ‘Entre la novel·la sense colors es destaca molt la manera de fer de Periscopi, sobretot per la tria dels títols; m’encanta la perseverança de Crims.cat per continuar apropant la novel·la popular per mitjà del gènere negre; del Gall Editor i de Raig Verd, el compromís per les traduccions estrangeres amb molta voluntat i un gran risc, cosa que és un mèrit extraordinari. La col·lecció de periodisme de denúncia de Saldonar la voldria qualsevol dels editors del grup, i les traduccions de clàssics de l’Avenç ens hauria encantat de fer-la a nosaltres. El bon ull de Sembra Llibres i el sistema de subscripció de Tigre de Paper i el bon gust de Birabiro. Totes tenen alguna parcel·la que els robaria.’


Rajoy adverteix que si l'Estatut s'aprova els Pressuposts seran «paper mullat»\n26 setembre 2020 00:07\nAfirma que els comptes d'Estat per al 2006 i el Ministeri d'Economia estan en perill\nEl president del PP, Mariano Rajoy, amb el secretari general, Angel Acebes, i el portaveu Eduardo Zaplana.\nL'actual estratègia del PP de centrar la seva política d'oposició en el projecte d'Estatut de Catalunya arribà ahir al debat pressupostari. El líder popular, Mariano Rajoy, barrejà la seva valoració del projecte de Pressuposts generals de l'Estat per a 2006 amb les conseqüències que, segons ell, l'Estatut provocarà en aquests, i arribà a dir que només estaran en vigor sis mesos o que desapareixerà el Ministeri d'Economia. El vicepresident econòmic, Pedro Solbes, qualificà de «groller» l'argumentació de Rajoy i va garantir que els comptes de l'Estat per a l'any que ve seran eficaços, independentment del que succeeixi amb l'Estatut.\nMariano Rajoy assegurà ahir que sobre els pressuposts de l'any pròxim «gira una poderosa incògnita», perquè, si s'aprova la reforma de l'Estatut de Catalunya que el Govern «impulsa», els Pressuposts seran «paper mullat» i serà el «final» del Ministeri d'Hisenda.\nEn defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel PP al projecte de llei de pressuposts, Rajoy advertí que «excepte que es rebutjàs en aquesta Cambra», l'Estatut alteraria «substancialment» el capítol de despeses i d'ingressos d'aquests pressuposts, que només tindrien una vigència de sis mesos.\nA més, criticà que, en la seva intervenció durant el debat de pressuposts, Solbes eludís «aquesta important qüestió que és clau» per als comptes de l'any que ve i va instar-lo a explicar si està d'acord que les comunitats autònomes «recaptin, inspeccionin i gestionin els imposts», funcions que equivalen a l'extinció del Ministeri d'Hisenda, va reiterar.\nSegons Rajoy, això és «el que estableix aquesta proposició de llei orgànica (l'Estatut), que a més té en el líder del PSOE i president del Govern, José Luis Rodríguez Zapatero, el seu més entusiasta impulsor».


Sánchez no pensa cessar Montón: "Està fent un gran treball i ho va a seguir fent"\nPublicado 11/9/2018 17:46:31CET\nMADRID/VALÈNCIA, 11 Sep. (EUROPA PRESS) -\nEl president del Govern, Pedro Sánchez, ha descartat aquest dimarts cessar la ministra i exconsellera de Sanitat, Carmen Montón, per les suposades irregularitats en l'obtenció d'un màster en igualtat de gènere. "Està fent un gran treball i ho va a seguir fent", ha dit en declaracions a la premsa en els passadissos del Senat.\nAbans d'abandonar la Cambra alta, Sánchez ha volgut fer una declaració als mitjans de comunicació per a ratificar el suport expressat a Montón hores abans pel ministre de Foment i secretari d'Organització del PSOE, José Luis Ábalos. Però si Ábalos es va centrar a intentar llevar responsabilitat a Montón per les suposades irregularitats comeses en el seu màster, Sánchez ha dirigit el seu missatge a lloar el treball de Montón com a ministra.\n"Carmen Montón està fent un treball com a ministra de Sanitat extraordinari. En menys de 100 dies s'ha recuperat la universalitat de la sanitat pública. Divendres passat fins i tot es va engegar la tramitació d'una llei molt important per a aquest Govern com és la llei de lluita contra la violència contra els menors. En definitiva, allò que està fent durant aquests últims mesos és precisament el que se li va demanar, revertir les retallades en la sanitat pública, recuperar i avançar en drets vinculats amb la sanitat pública", ha argumentat.\nDavant la insistència dels periodistes perquè aclarira si descarta aleshores per complet la renúncia de la ministra, Sánchez ha repetit que la ministra "està fent un gran treball i ho va a seguir fent".


Sant Boi Notícies – La Fundació Ordesa destina 300.000€ a projectes solidaris\nLa Fundació Ordesa destina 300.000€ a projectes solidaris\ndic 09, 2015 Ciutat, Comerç i empresa, Cooperació Comentarios desactivados en La Fundació Ordesa destina 300.000€ a projectes solidaris\nUna gran part dels Ajuts Ordesa 2015, impulsats per l’empresa de mateix nom que té la seva fàbrica de productes d’alimentació infantil a Sant Boi, es destinarà a sis projectes enfocats a atendre la infància i la maternitat més desfavorida en el món.\nCom a novetat d’aquesta edició, s’ha incorporat una nova categoria dirigida a una vintena d’iniciatives que atenen els menors en risc social a Espanya i que rebrà un ajut de 5.000 € cadascuna, per impulsar accions que millorin el benestar de la infància. D’altra banda, la convocatòria d’Ajuts Ordesa donarà aquest any 10 tones d’aliments infantils a entitats socials que atenen a famílies sense recursos.\nEls Ajuts Ordesa es van lliurar en un acte celebrat a la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya al qual van assistit el secretari de salut pública del Departament de Salut de la Generalitat, Joan Puigdollers, la directora general d’Atenció a la Infància i l’Adolescència de Catalunya, Mercè Santmartí, l’alcaldessa de Sant Boi, Lluïsa Moret i la presidenta de la Fundació Ordesa, Isolda Ventura.\nLes iniciatives seleccionades per rebre les Ajudes Ordesa són sis projectes internacionals dedicats a rehabilitar, equipar i millorar centres i àrees d’hospitals dedicats a la infància i la maternitat a l’Àfrica i Amèrica Llatina.\nLes organitzacions guanyadores dels Ajuts Ordesa en la categoria de Projectes d’Infraestructures han estat: AMREF Flying Doctors per a la instal·lació d’equips obstètrics i neonatals en dos hospitals d’Etiòpia; la Fundació Comparteix amb la rehabilitació d’un centre mèdic a Hondures; la millora de la sala de parts i de pediatria d’un hospital de la República Democràtica del Congo impulsada per Mans Unides; la reconstrucció d’un centre a Etiòpia duta a terme per Metges Sense Fronteres; un projecte de Medicus Mundi per construir un internament en un hospital de la República Democràtica del Congo i Àfrica Viva Fundació amb una iniciativa per millorar l’atenció maternoinfantil en un hospital de Sierra Leona.\n– Fundació Ordesa (web)\nÀfrica Viva Fundació, Ajuts, AMREF Flying Doctors, Fundació Comparteix, Fundació Ordesa, Mans Unides, Medicus Mundi, Metges sense Fronteres, Solidaritat\n260.000 visitants a la 69a Fira de la Puríssima El Gran Recapte aconsegueix 51.300 quilos d'aliments a Sant Boi


S'han trobat 16 recursos i/o accions formatives\nSITMUN: com visualitzar informació i navegar pel mapa\nEn aquest tutorial explicarem com visualitzar capes al mapa mitjançant l’arbre de capes. També aprendrem a navegar pel mapa amb les eines de visualització.\nSITMUN: descripció de la interfície\nEn aquesta guia es mostra com accedir al Sistema d’Informació Territorial Municipal (SITMUN), com examinar la seva interfície i s’expliquen dos conceptes importants: l’escala de visualització del mapa i el sistema de coordenades.\nAquest recurs forma part d'una col·lecció on s'expliquen les diferents funcionalitats de l'eina SITMUN.\nSITMUN: el geocercador de llocs d'interès (nomenclàtor)\nEn aquest tutorial aprendrem a cercar i localitzar llocs d’interès amb el nomenclàtor del SITMUN.\nSITMUN: possibilitats per extreure informació geogràfica\nEn aquest tutorial veurem com podem extreure informació geogràfica del SITMUN.\n(-) Sistemes d'informació geogràfica (16)\nGerència de Serveis d'Equipaments, Infraestructures Urbanes i Patrimoni Arquitectònic (16)\n(-) Sistemes d'informació geogràfica