“Ser fill de músic és una arma de doble tall”\nLluc Casares. Foto: Jep Jorba\nLluc Casares (1990) és saxofonista i compositor de jazz. Es va graduar a l’Esmuc i després d’una estada als Països Baixos, es troba actualment becat a Nova York a la Juilliard School of Music. El seu últim treball, Sketches Overseas (Outside In Music, 2018) ha rebut recentment el Premi Enderrock de la crítica a millor disc de jazz.\nFa poc vas rebre el Premi Enderrock al millor disc de jazz per part de la crítica. Creus que això té un valor afegit?\nEl disc va sorgir quan em vaig plantejar com podia aprofitar la meva estada a la Juilliard i Nova York de la forma més intel·ligent possible. Mai vaig concebre la possibilitat que ningú l’escoltés aquí a casa perquè, malauradament, els canals pels quals el jazz arriba a l’oient són escassos. El fet d’haver rebut el premi de la crítica no sé si és millor o pitjor que el de les votacions, però sí que és l’únic al qual hauria pogut aspirar. Que el reconeixement vingui d’una gent que es dedica a això, potser sí que li dóna un valor afegit.\nPenses que el teu treball és un reflex del jazz que es fa actualment?\nM’atreveixo a dir que el jazz que es fa actualment és una influència en mi com a intèrpret i com a persona que escriu música. Els músics que hi toquen sí que ho són. Per exemple, el Joel Ross. És potser un dels millors vibrafonistes del món. Amb solament 22 anys se’l disputen a tot arreu (Ambrose Akinmusire, Gerald Clayton, Wynton Marsalis...) i ara l’acaba de fitxar la Blue Note Records.\nAleshores, com definiries l’estil dels teus discos?\nM’agrada la controvèrsia que pot tenir el terme jazz. He crescut amb el jazz i tinc ADN de jazz. A dia d’avui encara em torno boig quan escolto un disc del Duke Ellington que no havia escoltat abans o un directe del Miles Davis que no coneixia. Això és el que escolto i això és el que sóc. Per tant, a l’hora d’escriure música no és que escrigui jazz convencional, però inevitablement no me’n puc deslligar. Intento ser un fill del meu temps però sense forçar-me a trencar amb el jazz en sí.\nQuin paper ha jugat l’Esmuc en aquest estil i en la teva carrera?\nEm va obrir les portes de tot. El meu pare és músic de jazz i els anys previs a entrar-hi jo vaig tenir el jazz a casa molt present, però mai me’l vaig acabar de prendre seriosament. Això va canviar quan vaig entrar a l’Esmuc i vaig dir “això s’ha d’estudiar!” (riu). L’Esmuc em va fer conscient que existien moltes estètiques dins del jazz i en totes hi havia gent que s’ho currava molt. Llavors, ser fill de músic es una arma de doble tall, ja que molta de la informació que necessites no l’has d’aprendre perquè ja la tens. Però això també et pot fer pecar d’un excés de confiança.\nTens algun referent en l’actualitat? A qui destacaries de l’entorn de l’Esmuc?\nEl Xavi Torres. Tenir un ex-estudiant de l’Esmuc que ha arribat a la semifinal de la Monk Competition és extrem. Jo cada cop que toco amb ell, aprenc. Hi ha molta gent de la casa que és súper vàlida: la Irene Reig, el Bruno Calvo, el Pol Omedes, Joan Casares...\nHas tingut també experiència docent durant uns anys. Com veus l’alumnat de jazz actualment a Espanya i Europa?\nVeig una petita constant en el món de l’educació del jazz. Veig molta gent a qui realment no li agrada el jazz. Pot semblar una paradoxa, però no ho és tant perquè és un estil que molts cops aglutina un seguit de gent que no s’ha trobat còmoda tocant clàssic o ve d’estudiar altres carreres i no tenen un domini virtuós de l’instrument; són gent que entenen l’harmonia i els hi encanta escriure música i improvisar; gaudeixen fent música al moment però no els agrada el jazz. No es troben còmodes sobre el beat del swing o tocant blues. La gent vol ser molt artista, molt creativa. Però ens oblidem que el jazz no només és això. En el fons, la improvisació existeix en qualsevol estil de música excepte el clàssic (i tot i així n’ha format part en el passat) però en el jazz és una part més aviat petita, diria jo. Molts cops aquest conceptes, i a Europa encara més, es confonen perquè no tenim la tradició ni els referents. Ara, n’estic parlant des de l’àmbit educatiu.\nQuè hi trobes de diferent amb els Estats Units?\nQue el jazz és d’allà i els és molt més fàcil estar connectats amb la tradició, especialment a Nova York. Als anys 20, 30, l’entreteniment es trobava a les sales de ball. Allà no hi havia gairebé solos ni improvisació, i era indubtablement jazz i swing basats en el llenguatge del blues. Penso que aquí a Europa ens allunyem sovint d’aquests conceptes, sobretot a nivell educatiu. A nivell acadèmic allà el sistema educatiu és molt meritocràtic i competitiu. Penso que de vegades això és cruel i no dóna les mateixes oportunitats a tothom però alhora ajuda a protegir els nens més talentosos, que quan despunten sobre els 10 o 12 anys ja els enfoquen cap a les millors escoles i els donen les beques més substancials.\nActualment el jazz forma part, en la majoria dels casos, d’aquesta acadèmia i de petits cercles. Creus que hi ha forma de revertir-ho? Pot el jazz ser comercial?\nNo sé si hi ha necessitat de revertir-ho. El públic pop no acostuma a estar interessat en la música en sí sinó en el fenomen de masses. Als anys 30 o 40 el jazz va formar part de la cultura pop, però la música en sí mai ha estat la protagonista d’aquestes masses. Jo penso que el jazz sempre ha estat minoritari malgrat que va ser àmpliament ballat en el seu moment. Al Duke Ellington li demanaven temes pop curts per ballar però ell escrivia obres llargues per la seva voluntat artística i és el que més el satisfeia. De vegades el jazz es fa massa sofisticat i reclama molt l’atenció de l’oient. No crec que el jazz sigui mai gaire comercial com altres estils però sí que crec que pot enriquir-los (ho veiem amb el Michael Jackson o Beyoncé).


Els negocis dels famosos\nPotser és per culpa de la crisi, que els ha fet replantejar-se el futur. O potser estan profundament avorrits de les seves professions i per fi s'atreveixen a dedicar-se al que sempre han volgut. Sigui com sigui, els famosos no només es limiten a guanyar diners a través de la seva professió més coneguda. Els personatges més cèlebres també endeguen negocis que poc tenen a veure amb les seves ocupacions habituals.\nSempre va bé saber que si us agrada el vodka, podeu comprar el de Shaquille O'Neal o si sou més d'absenta, Marilyn Manson és el vostre home. I sense anar tant lluny, personatges com Mascherano, els Mishima o Joan Dausà també han obert negocis paral·lels.\nLes crispetes gourmet d'Scarlett Johansson\n'Vicky Cristina Barcelona', 'Match Point' i 'L'illa' són algunes de les moltes pel·lícules protagonitzades per Scarlett. A més, és cantant, model... i experta en crispetes de luxe. Ha obert una botiga gurmet a París, YummyPop, especialitzada en crispetes amb gust de parmesà o tòfona.\nEls menús vegans de Beyoncé i Gwyneth Paltrow\nNo sabem si la recepta dels escultòrics cossos de Beyoncé i Paltrow són per la dieta saludable, però sigui com sigui, tant la cantant com l'actriu han vist negoci en això. Beyoncé dirigeix amb èxit l'empresa de menús take-away 22 Days i Paltrow ha fet el mateix amb 3 Green Hearts.\nEl gaspatxo de Bertín Osborne\nBertín, encasellat en la venda de productes 100% espanyols –recordem els seus anuncis de Navidul i patés La Piara–, es va decidir a vendre el seu propi gaspatxo. Però la cosa no acaba aquí. Hi ha una cosa més ibèrica encara: el pernil! Doncs el presentador també té la seva marca d'embotits.\nEl vodka de Shaquille O'Neal\nÉs vodka, sí, però sense sucre ni gluten. A més, l'ampolla està presentada amb la cara de l'ídol dels Lakers. Fem un 'xupito'?\nL'absenta de Marilyn Manson\nUs imagineu Marilyn Manson dirigint una empresa d'aigües de diferents gustos? O de figures de pessebre? No, oi? L'absenta és el que agrada a l'excèntric cantant americà i per això té una marca pròpia d'aquesta beguda.\nEls incomptables negocis ruïnosos de Mr. Trump\nEl presidenciable americà té el dubtós reconeixement d'enfonsar els negocis que dirigeix. L'any 2007 va tancar el seu negoci d'hipoteques i el 2011, l'empresa de vodkes 'Trump Vodka'. Però espereu, perquè també va crear una marca de Monopoly, d'aigua embotellada, una aerolínia...\nEls vins de Francis Ford Coppola...\nEl director de 'El Padrí' és un enamorat dels vins i dirigeix la seva pròpia bodega a Califòrnia. Altres famosos com Drew Barrymore, Alejandro Sanz, Antonio Banderas i Andrés Iniesta també han invertit els seus estalvis en el món vinícola.\n... i els de Mishima!\nEl grup liderat per David Carabén va llançar dos vins de les bodegues Estones: 'Set tota la Vida. Estones de Mishima' (D.O.Montsant) i 'Vine. Estones de Mishima' (D.O.Terra Alta). Tots dos formen part de lletres de cançons del grup i estan fets a partir del 50% garnatxa, 40% syrah i 10% carinyena.\nPer cert, els músics Joan Dausà i l'Axel de Sidonie tenen un bar a Sant Feliu, el Parlament. Segur que allà serveixen els vins dels Mishima!\nEl restaurant 9 Reinas de Mascherano\nAl jugador del Barça, com a tot bon argentí, li agrada menjar bona carn i fa poc va entrar com a soci al 9 Reinas de Sant Cugat. Però no ens oblidem, el fundador del restaurant de Barcelona va ser un ídol perico, Martín Posse. Diríem doncs que el 9 Reinas te el cor dividit entre els dos equips de la ciutat.\nEl paper de fumar de Tyga\nÉs un dels rapers més famosos del món. El seu nom ve de Thank You God Always. I un dels negocis que més profit ha tret ha estat el paper de fumar d'or, de 24 quirats. Tindran millor gust les cigarretes? Si teniu 60 dòlars ho podeu esbrinar.\nEl restaurant de Bon Jovi on no cal pagar amb diners\nPremi al projecte més solidari i original per a Bon Jovi. El cantant americà ha inaugurat el segon restaurant Soul Kitchen, a Nova Jersey, on pagar amb diners és opcional: la gent sense recursos pot menjar de franc, si després de fer-ho frega els plats. Gran!\nTambé podeu llegir els restaurants dels famosos a Barcelona!


Es presenta l'equip nacional de curses de muntanya amb la vista posada en el relleu generacional - FÒRUM.ad\nEs presenta l’equip nacional de curses de muntanya amb la vista posada en el relleu generacional\nel: 20/04/16 17:03\nLa presentació de l’equip nacional de curses de muntanya ha comptat amb la participació dels tres corredors seleccionats, Ferran Teixidó, Òscar Corral i Marc Corral, el nou seleccionador Carlo Ferrari i el president de la Federació Andorrana de Muntanya, Jaume Esteve. L’equip nacional planteja novetats en la temporada que començarà d’aquí a pocs dies a Sichuan (Xina) en una prova d’alta exigència competitiva. L’equip enceta el calendari competitiu amb 14 proves i l’objectiu de la Copa del Món. A més, planteja treballar amb els clubs andorrans per identificar els joves entre 16 i 23 anys interessats en aquesta modalitat.\nCanvi en l’estructura tècnica de l’equip nacional de curses de muntanya. Carlo Ferrari que havia estat a l’equip tècnic, pren el relleu a Carles Font com a entrenador i seleccionador. Igualment, Ferrari ha anunciat un equip tècnic ampli que comptarà amb Xavier Comas i Ferran Vila. En aquest sentit, Ferrari ha apuntat que amb l’objectiu de competir a la Copa del Món han seleccionat amb proves a tots els corredors i que els germans Corral i Ferran Teixidó “no només són els millors d’Andorra, sinó que volem que puguin estar a l’elit lluitant amb els millors”.\nUn calendari ambiciós amb catorze proves que comencen a Sichuan (Xina) el pròxim 30 d’abril en una prova d’alt nivell on els corredors sortiran des de 3.000 metres d’alçada i acabaran prop de la cota dels 4.500. El calendari acabarà el 15 d’octubre a Limone sul Garda (Itàlia).\nDe la seva banda, el corredor Ferran Teixidó ha posat la vista a la prova del Campionat del món absolut de Barruera, a la Vall de Boí, un circuit que coneix bé i on el 2014 va fer molt bons resultats. De fet, l’atleta assegura que “és una de les curses que em posaria per a una prova per a mi”. Pel que fa a Òscar Corral, ha volgut recordar l’experiència positiva de l’any passat amb la preparació de la Transalpina, però ha reconegut que no volien sacrificar la temporada amb aquesta prova.\nUn altre projecte que planteja la Federació és la participació de joves d’entre 16 i 23 anys que tenen un calendari de campionats d’Espanya i Copa del món. Ferrari en aquest sentit ha explicat que “comencem a treballar amb els clubs per identificar els joves que hi puguin participar, hem de tenir les idees clares perquè els esportistes tinguin una continuïtat”. En aquest sentit, ha recordat que la majoria de joves fan doble temporada (d’esquí de fons i curses de muntanya) i que “és bo que hi hagi més esportistes i en diferents edats, no estem fent prou en aquest aspecte”.\nEntrada Anterior: L’ABA finançarà una tercera part del pressupost de la Fundació Privada Tutelar amb 50.000€ anuals\nEntrada següent: La Seu celebrarà un acte de record dedicat al col·legi Lestonnac el 12 de novembre


Gonella - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa gonella és una peça de vestir tradicional de la pagesia a les illes Balears, composta de cos i de falda més o menys llarga. En un principi era portada per homes i dones però, mentre els homes la van deixar de portar a la segona meitat del segle xv, entre les dones ha perdurat fins al segle xx.\nEn alguerès gonella vol dir faldilla.\nA la baixa edat mitjana sembla que el seu ús era molt habitual, però cal tenir en compte que, aleshores, el mot gonella, segurament pel seu ampli ús, s'emprava també per a designar un vestit en general. Les mànigues eren estretes, sense ornaments i podien tenir diferents formes, és possible que n'existissin també sense mànigues. Anàvem cordades, ja que el coll no era prou escotat com per a passar-hi el cap. Al segle XIV n'hi havia amb un fres a les vores i al Tirant lo Blanc se'n descriuen de brodades amb or i argent, amb xapes de perles i pedres precioses. La portaven homes i dones. Els almogàvers la portaven com a peça única i a la Crònica de Bernat Desclot apareix en un moment el rei Pere el Gran disfressant el seu vestit militar amb una gonella per sobre. Tanmateix, en general els cavallers la van dur com a peça de roba interior, sota la cota de malla, fins al segle XIV, en què va ser substituïda per un jupó. Prop del segle XV es va començar a diferenciar en homes i dones i, amb la completa diferenciació, al segle xv, els homes van deixar de portar-la.\nLa gonella apareix referenciada per escrit en documents notarials a partir del segle xvii, als quals apareixen amb diferents teixits i diferentes quantitats i qualitat d'ornaments, segons la classe social de la persona a qui pertànyen. Els teixits més abundants són la llana, el burell i l'estamenya. N'hi ha de diversos colors: negres, clars, grocs, verts, blaus, vermells, violat, etc. De vegades es porten amb gipons o cossets fets amb el mateix teixit, però es poden portar també amb d'altres de diferents i sense aquestes altres peces.\nTipus de gonellaModifica\nHi ha tres models tradicionals que han perdurat fins al segle xxi amb el nom de gonella:\nGonella negra o, simplement, gonella, és el més antic dels que es mostren a les ballades populars.\nGonella blanca, que en un principi era indumentària d'estiu.\nGonella de color, que es porta amb un cosset.\n↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 1,4 1,5 1,6 Gonella Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera\n↑ «gonella». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\n↑ La indumentària civil catalana: segles XIII-XV, d'Isidra Maranges i Prat, Institut d'Estudis Catalans, 1991, ISBN 8472831892\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Gonella&oldid=25822460»\nDarrera modificació: 27 des 2020 a les 17:56\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 27 des 2020 a les 17:56.


ESPAI VICTOR CATALÀ – ALFOLÍ DE LA SAL\nAquest també serà un punt de referència per a la càtedra universitària Víctor Català d’estudis del modernisme, de la Universitat de Girona, dirigida per Margarida Casacuberta.\nEL PAISATGE LITERARI DE SOLITUD, UNA OBRA UNIVERSAL\nCATERINA ALBERTI I PARADÍS, VÍCTOR CATALÀ: LA DONA, L’ESCRIPTORA\nVíctor Català, pseudònim de Caterina Albert i Paradís, va néixer a l’Escala l’11 de setembre de 1869, en una família de propietaris rurals. Començà de molt jove a dibuixar, pintar i escriure. Es donà a conèixer el 1898 quan li premiaren el poema “Lo llibre nou” i el monòleg teatral La infanticida als Jocs Florals d’Olot. La duresa del tema i l’autoria femenina de l’obra originà un escàndol que la portà a refugiar-se en el pseudònim masculí de Víctor Català. Va mantenir correspondència amb més de 600 corresponsals i els seus referents literaris principals van ser Joan Maragall, Narcís Oller i Àngel Guimerà.\nLa seva llarga producció literària es centra bàsicament en la lluita de l’individu contra els elements hostils que impossibiliten la pròpia realització i s’agrupa en tres etapes. La primera s’inscriu en el Modernisme i és la més diversa. Entre 1901 i 1907 publicà dos volums de poesia, El cant dels mesos (1901) i Llibre Blanc-Policromi-Tríptic (1905); un volum de teatre, Quatre monòlegs (1901); els reculls de contes, Drames rurals (1902), Ombrívoles (1904), Caires vius (1907) i la novel·la, Solitud (1905), que va obtenir el premi Fastenrath (1909), fou traduïda a nombroses llengües i la consagrà com a escriptora universal. El 1915 entrà a l’Acadèmia de la Llengua Catalana, el 1917 presidí el Jocs Florals de Barcelona i el 1923 fou la primera dona que formà part de la Real Acadèmia de Bones Lletres.\nLa segona etapa inclou el recull de contes La mare Balena (1920), la novel·la Un film 3000 metres (1926), Marines (1928) i Contrallums (1930). La Guerra Civil interrompé la seva producció. La tercera etapa s’inicia amb la publicació en castellà Retablo (1944), continua amb el recull autobiogràfic Mosaic. Impressions literàries de temes domèstics (1946), i dos reculls de contes: Vida mòlta (1950) i Jubileu (1951). Caterina Albert i Paradís va morir a l’Escala el 27 de gener de 1966 deixant una extensa producció literària i una obra universal que sobreviu als embats del temps.\nLA GÈNESI DE LA NOVEL·LA SOLITUD\n“[Solitud] constitueix un veritable document humà, exposat amb un art suprem i una veritat corprenedora”. Nota editorial a l’edició de bibliòfil de 1929.\nEl 1902, arran de l’èxit del recull de contes Drames rurals, l’editor de la revista Joventut, Lluís Via, encarregà a Víctor Català la redacció d’una novel·la per ser publicada en fascicles setmanals. Entre els anys 1904 i 1905 l’escriptora va fer el lliurament dels capítols, amb intermitències provocades per la malaltia de la mare i les obligacions familiars. En un principi, la novel·la havia de tenir 20 capítols, però l’autora els reduí a 18, a causa de l’angoixa que li produïen les presses de l’edició. Aquests dos capítols inèdits, els volia afegir a la cinquena edició, a proposta de l’editor, però desaparegueren durant una requisa de la Guerra Civil i només es varen salvar alguns fragments que afegí al capítol “Neteja”.\nLa novel·la narra la història de la Mila, casada a contracor amb Maties, un home sense esperit, amb qui es veu obligada a fer d’ermitana en una muntanya isolada. Allà haurà de fer front a la solitud exterior, però també interior, envoltada de personatges com el pastor Gaietà, bondadós i noble, o l’Ànima, l’esperit maligne que desencadenarà la tragèdia final, d’on ella traurà la força per trobar el seu camí com a ésser lliure.\nMalgrat tots els entrebancs, Solitud és la principal producció de Víctor Català i una obra cabdal de la literatura catalana i universal. El domini del llenguatge, la riquesa expressiva i el tractament magistral del món interior de la dona en conflicte amb el seu entorn social, converteixen Solitud en un clàssic universal com Madame Bovary, de Gustave Flaubert, Anna Karènina de Lev Tolstoi o Casa de Nines d’Henrik Ibsen i posen l’autora al costat d’escriptores com Jane Austen, les germanes Brontë, Grazia Deledda o Emilia Pardo Bazán. Solítud encara es continua editant i traduint. També ha estat adaptada al teatre, la ràdio i el cinema pels seus valors intemporals.\nEL MANUSCRIT ORIGINAL DE SOLITUD\nA la mort de Caterina Albert i Paradís, el 1966, el seu nebot, Lluís Albert i Rivas, tingué cura del llegat literari i artístic de l’escriptora i catalogà els manuscrits. L’any 1975, creà el Museu-Arxiu Víctor Català a la finca Clos del Pastor, situada al passeig Marítim de l’Escala. Lluís Albert va fer restaurar el manuscrit original de Solitud i va posar la documentació a l’abast dels investigadors de l’obra. L’any 2017 va fer donació del llegat de l’escriptora a l’Ajuntament de l’Escala. El fons literari i artístic ha estat restaurat al Centre de Restauració de Béns Mobles de la Generalitat de Catalunya i es pot consultar a l’Arxiu Històric de l’Escala (AHE) situat a l’edifici de l’Alfolí de la Sal-Museu de l’Escala.\nEL PAISATGE DE SOLITUD\nEl paisatge és l’element central de la novel·la Solitud i es reflecteix en l’ànima de la protagonista:\n“Cada dia, en llevar-se, la Mila hi descobria un nou embelliment, no percebut el dia abans; i descobria encara més: descobria que aquells embelliments es reflexaven en ella i que ella també, al compàs de la muntanya, feia una gran trasmutació regressiva.”\nL’obra s’inspira en el massís calcari del Montgrí i en l’ermita de Santa Caterina, tal com va dir Víctor Català en conversa amb Tomàs Garcés:\n“Tothom ha reconegut en la muntanya on es desenrotlla l’acció de Solitud la muntanya de Santa Caterina, que es dreça pàl·lida entre l’Escala i Torroella. S’hi acosten. No és ben bé la mateixa, vaig procurar desfigurar-la una mica, però així i tot vaig servir-me de molts dels seus elements. No obstant, només hi havia pujat una vegada: un dia pel meu sant. Vaig enfilar-me pels mateixos aspres camins que seguiren la Mila i en Matias. Vaig respirar l’ambient que havia de plasmar-los.”\nEl Montgrí, situat entre les comarques de l’Alt i el Baix Empordà, és conegut popularment amb diferents noms depenent de quin indret es veu: el Bisbe mort, la Dona morta, la Dona adormida… Víctor Català, a Solitud, l’anomena la Nina blava. La muntanya que es veu des de l’ermita, en boca del pastor és l’Orifany per la seva forma semblant al llom d’un elefant. La muntanya del castell la compara amb un pit de dona. A l’obra es pot identificar el poble de Murons amb Torroella de Montgrí, el de Ridorta amb Bellcaire i el de Llisquents amb Verges.\n“Sota seu no es veien més que onades de muntanyes, de muntanyes immenses i silencioses que s’ajeien, s’aplanaven, se submergien en la quietesa ombrívola del capvespre que, com una boira negra, se les hi estenia al damunt, amortallant-les. La Mila hi cercà en aquell desert blau la taca alegre d’una fumerola, d’una caseta, d’una figura humana… però no hi descobrí res, ni la més petita senyal que denunciés la presència i la companyia dels homes.\n-Quina solitud!- murmurà, aterrada, i sentint que el cor li devenia, d’improvís, tant o més obac que aquelles pregoneses.\nLa solitud, és també un element protagonista de l’obra, tal com indica el títol i expressen les paraules finals:\nLes filtracions de la solitud havien cristal·litzat amargament en son destí.”


Martí Domínguez: “És bestial com el nazisme va aconseguir deshumanitzar per complet a les persones” - Cultur Plaza\nAlguns sí que es varen oposar. A Thomas Mann no li feia cap gràcia el nazisme. Podria haver adoptat una actitud cínica; en canvi, es va oposar, se’n va anar a Estatus Units, i la sa casa va ser requisada. Ahí van fer un lebensborn, una casa per a xiquets, i van utilitzar totes les seues instal·lacions. Però inclús Stefan Zweig, l’escriptor de Moments estel·lars de la humanitat, un dels jueus més famosos i rics, no va voler escriure res contra el nazisme. Va morir exiliat. No era fàcil anar contra tants compatriotes i col·legues teus.


L'electricitat - Revista Mètode\nLes línies elèctriques susciten un cert rebuig pels seus efectes en el paisatge i el medi ambient.\nL’electricitat té un paper protagonista en el segle xxi. La possibilitat de generar-la a partir de tecnologies renovables i lliures de CO2 la converteix en un dels eixos sostenibles del futur. No obstant això, encara queden obstacles per salvar, com l’aïllament energètic d’Espanya respecte a la resta d’Europa o la capacitat de la tecnologia de respondre a un flux energètic que depèn de les condicions meteorològiques del moment.\nL’ús de les distintes energies ha marcat la història de la humanitat i la forma en què cada societat se situa en el món. Aprofitar l’energia del vent va permetre als fenicis dominar el Mediterrani, la força de l’aigua va moldre la farina europea durant molt de temps, i controlar l’energia del vapor va fer possible ni més ni menys que la Revolució Industrial. Avui sabem que l’electricitat té un paper protagonista en la societat del segle xxi i que serà cada vegada més rellevant, major encara que el que ha desenvolupat en el segle passat. No és possible concebre un model energètic sostenible, és a dir, un model de societat viable, sense tenir en compte aquesta energia, clau del món tecnològic. Ja no hi ha cap dubte que aquesta centralitat actual es veurà incrementada en el futur en la mesura que el vector elèctric està cridat a ser el vertader eix del canvi cap a la sostenibilitat en l’ús de l’energia.\nUna societat electrodependent\nEls avantatges de l’electricitat es troben tant en l’extrem de la generació com en el de la demanda. En la generació, perquè, gràcies a l’electricitat, podem utilitzar a gran escala les energies renovables. És a dir, l’electricitat posa a la nostra disposició l’energia del vent, de l’aigua i del sol; però, a més, gràcies a aquest vector energètic, podem gaudir també de la resta de tecnologies lliures de CO2, com la nuclear, i altres que resulten rellevants per a l’eficiència del sistema, com la cogeneració. També usarem a través de l’electricitat, quan estiga disponible, l’energia fòssil amb captura i emmagatzemament de CO2, i, amb tota probabilitat, les que utilitzem en el futur, com la fusió.\nI des del costat de la demanda, l’electricitat té l’enorme avantatge que les emissions són nul·les en el punt de consum, amb independència de com s’haja generat, la qual cosa té una importància notable en les ciutats, on la qualitat de l’aire és un problema cada vegada més greu. A més, és important per a l’eficiència energètica amb tecnologies com els leds o les bombes de calor. I, finalment, l’electricitat és l’input energètic més sol·licitat en la societat de la informació, dels serveis, de la tecnologia i del coneixement, les quatre potes que caracteritzen la societat actual. La seua penetració en els nostres hàbits i requeriments no té precedents, fins al punt que els ciutadans d’avui som cada vegada més electrodependents.\nCicle diari de demanda i generació elèctrica. La màxima demanda elèctrica instantània al sistema elèctric espanyol es va produir a les 8 del vespre del 17 de desembre de 2007, amb 45.450 megawatts (MW). Les corbes de gestió, elaborades diàriament per Red Eléctrica de España, mostren la previsió del mercat per a cada hora del dia (escala vermella), les previsions en funció de les condicions del dia (línia verda) i l’evolució de la demanda real (línia groga). La tasca del gestor elèctric és fer una bona previsió diària, advertir-ne els productors i garantir, al mil·lisegon, que la generació elèctrica es correspon exactament amb la demanda, a fi que el sistema es mantinga en els 50 Hz de freqüència. Això representa processar unes 270.000 dades de generació i de demanda cada 4 segons. Si la freqüència s’arriba a desviar, en més o menys, més enllà d’1% (49,5 o 50,5 Hz), es trenca el delicat equilibri dinàmic entre demanda i generació, el sistema cau, es produeixen desconnexions de protecció i pot arribar l’apagada. Aquesta estructura de la demanda, amb mínims diaris de 25.000 MW i màxims de més de 40.000 MW, complica molt la gestió d’un recurs que es consumeix en el mateix moment en què es produeix. La demanda d’energia elèctrica real, l’estructura de generació i les emissions de CO2 que es produeixen es poden consultar en unes gràfiques interactives disponibles en <http://demanda.ree.es/demanda.html>, com la de la imatge, que correspon a la demanda elèctrica del dia 17 de desembre de 2007 abans assenyalat.\n«L’electricitat té un paper protagonista en la societat del segle xxi i que serà cada vegada més rellevant, major encara que el que ha desenvolupat en el segle passat»\nEl transport per carretera és, probablement, l’últim gran territori energètic que li falta a l’electricitat per conquistar. Fins ara semblava patrimoni exclusiu dels derivats del petroli, però les bateries i els vehicles elèctrics poden atorgar a l’electricitat significatives possibilitats en aquest àmbit. Potser no serà en aquest decenni, però es fa evident que els derivats del petroli, tant pel cost d’extracció com per l’impacte ambiental, aniran essent substituïts gradualment per l’electricitat, que aporta, com ja he mencionat, un important benefici per a la qualitat de l’aire i per a la reducció del soroll en les ciutats.\nNo és aventurat, per tant, afirmar que el futur de l’electricitat condiciona de manera determinant el nostre futur energètic. O, més aviat, que el nostre futur energètic estarà absolutament condicionat pel futur que sapiguem proporcionar a l’electricitat. Per això hem de desenvolupar tot el seu potencial, la qual cosa ens permetrà avançar cap a un model més segur i més sostenible, que així mateix siga compatible amb la competitivitat de la nostra economia i amb la protecció ambiental en el seu sentit més ampli.\nEl repte és nou i important perquè el sistema elèctric ha canviat molt en els últims anys. Ara hem de ser capaços de fer front a un sistema que ja no és dòcil, com el d’antany, en què per a assegurar l’equilibri instantani entre l’oferta i la demanda hi havia prou a donar instruccions a les centrals de carbó o a les centrals hidroelèctriques perquè augmentaren o reduïren la seua producció. És a dir, la demanda es prenia com un fet i la producció s’hi ajustava de manera instantània. Ara, però, una part important del nostre mix de generació no és gestionable, és a dir, l’energia es produeix quan hi ha vent, aigua o sol, no quan la demanda ho requereix. Ens veiem obligats a buscar formes de compensar aquesta variabilitat i la solució no és única ni evident, és la suma de moltes aportacions.\nLa complexa integració de les energies renovables en el sistema elèctric\nA Espanya estem ben situats per compensar la variabilitat de les energies renovables perquè hem fet un important tram del camí. Al nostre país s’han produït dues circumstàncies que no s’havien donat en cap altre de manera simultània, i que ens han obligat a anar més lluny que els altres. D’una banda, una molt elevada potència eòlica instal·lada, que avui suma ja 21.000 megawatts (MW); de l’altra, una molt limitada capacitat d’interconnexió amb el sistema elèctric europeu. Per a entendre aquesta debilitat no cal sinó comparar la capacitat de la interconnexió elèctrica de Dinamarca amb els seus veïns, Alemanya, Suècia i Noruega, equivalent al 60% de la seua punta màxima de demanda, amb el 3% de capacitat d’interconnexió del nostre sistema. La suma de totes dues condicions, per tant, ens ha obligat a fer un pas al front i anar per davant quant a integració segura d’energia eòlica.\nAquesta aposta sostinguda del nostre país per les energies renovables ha estat possible gràcies al disseny i al desenvolupament d’un model pioner en el món per a la integració d’aquestes energies, especialment l’eòlica, en el sistema elèctric. Red Eléctrica de España, com a empresa encarregada del transport i l’operació del sistema elèctric, ha sabut assumir la responsabilitat d’aportar solucions que puguen fer viables els objectius de la política energètica. Per això va posar en marxa, l’any 2006, el Centre de Control d’Energies Renovables (Cecre), que ha permès establir una relació intel·ligent entre la generació, la xarxa de transport i l’operació del sistema.\nEstructura de la generació elèctrica espanyola (2011). La capacitat de generació elèctrica de l’estat espanyol (illes excloses) supera els 100.000 megawatts, bé que una part sensible d’aquesta potència depèn de fenòmens aleatoris (vent, aigua embassada, etc.). La grandesa de les renovables és que la matèria primera resulta gratuïta, neta i lliure de condicionants geoestratègics; la servitud és la recurrència de la seva disponibilitat. Així, l’any 2011, la generació hidroelèctrica i l’eòlica cobriren un 11% i un 16% de la demanda, tot i representar el 19% i el 21% de la potència instal·lada, mentre que la nuclear, amb només un 8% de la potència instal·lada total, cobrí un 21% de la demanda.\n«Una part important del nostre mix de generació d’electricitat no és gestionable, és a dir, l’energia es produeix quan hi ha vent, aigua o sol, no quan la demanda ho requereix»\nAquest centre ha col·locat Espanya en una posició d’avantguarda en el món i amb ell hem pogut resoldre el repte de fer possible una gran penetració de les energies renovables en un sistema quasi aïllat, i fer-ho de manera segura i eficient. La clau que ens ha permès arribar tan lluny en la integració ha estat l’anticipació als problemes i la dotació de sistemes tècnics que ajuden a gestionar l’energia renovable de manera cada vegada més equiparable a la convencional. Avui dia, gràcies al Cecre, tenim capacitat de resposta davant de les variacions de l’energia renovable i podem garantir plenament la seguretat del subministrament. Som capaços d’afrontar amb seguretat situacions en què el 60% de la demanda és satisfet amb energia eòlica, tal com va ocórrer el 6 de novembre del 2011, i altres en què el vent amb prou feines cobreix l’1%.\nLa variació, expressada en MW, representa passar de 15.000 a 150, tot això amb una capacitat d’interconnexió amb la resta del sistema elèctric europeu, la xarxa de seguretat, de 1.400 MW. I, a més, tenint en compte que la producció eòlica es mou pel territori, es desplaça tal com ho va fent la borrasca per la geografia nacional, en general en direcció oest-est. Aquest desplaçament equivaldria a suposar que deu centrals convencionals de gas que al matí produïren al nord-oest d’Espanya, estarien localitzades vuit hores després a la vall de l’Ebre i a la costa mediterrània vuit hores més tard, però sense haver deixat de produir en cap moment. Ser capaços de no deixar perdre aquesta energia i posar-la al servei del sistema en condicions de seguretat és el que ha convertit el nostre centre de control en un lloc obligat de visita per als qui en el món desitgen integrar energia eòlica en condicions de seguretat.\nSens dubte hem treballat molt i el lideratge espanyol és reconegut pels governs, institucions i organitzacions professionals del sector dels països més avançats, que ben sovint acudeixen a conèixer el Cecre, però els reptes no acaben ací. Per assolir els objectius europeus que exigeixen un 20% d’energia primària provinent de fonts renovables en el 2020 –percentatge que es tradueix en el 40% per al sector elèctric–, serà necessari recórrer un altre llarg camí.\nEstructura de la generació elèctrica espanyola (previsions al 2020). Les instruccions de la Comissió Europea en matèria d’energia i de lluita contra el canvi climàtic s’orienten a aconseguir que l’any 2020 hàgem reduït en un 20% les emissions de gasos amb efecte hivernacle, hàgem incrementat en un 20% l’eficiència energètica dels sistemes productius o de proveïment de serveis, i hàgem substituït un 20% de fonts fòssils d’energia primària per fonts renovables. És l’anomenat «programa 20/20/20», que a Espanya ha induït el Plan de Energías Renovables 2011-2020. Aquesta determinació d’incrementar el pes de les renovables en el mix instal·lat és una excel·lent notícia ambiental i també econòmica, però comporta un augment de complexitat en la gestió del sistema elèctric. Entre altres coses, exigeix una millora en la interconnexió amb el sistema elèctric europeu per poder intercanviar energia neta en els moments en què la generació renovable, ençà o enllà dels Pirineus, supere la demanda local.\n«L’augment inevitable de la xarxa elèctrica té un cost, no tant econòmic com paisatgístic i social, perquè les línies elèctriques susciten un important i creixent rebuig entre la població»\nLa superació del repte de l’aïllament energètic\nLa nostra principal dificultat se centra en les especials circumstàncies del nostre país des del punt de vista elèctric. Com ja he mencionat, la nostra interconnexió amb Europa és molt limitada, la qual cosa fa que el nostre funcionament, des del punt de vista elèctric, siga quasi com el d’una illa. Precisament perquè no som al centre d’Europa, no podem usar el sistema elèctric europeu, deu vegades superior a l’espanyol, com a matalàs amortidor enfront de les necessitats que plantegen unes fonts amb aportacions molt variables d’energia en funció de les condicions climàtiques de cada dia i de cada moment.\nPer això, de manera prioritària, hem d’intensificar la nostra interconnexió amb Europa, i això ja ho fem amb la construcció d’una nova línia a través dels Pirineus orientals, amb la qual duplicarem la nostra capacitat actual. Aquesta línia, que estarà disponible en l’horitzó del 2014, representa una gran millora que ens permetrà arribar, des del 3% actual, al 6% de capacitat d’interconnexió respecte a la punta de màxima demanda, però encara molt lluny del 10% que la UE identifica com a capacitat mínima ideal d’interconnexió entre cada país i els seus veïns. Així doncs, hem de continuar augmentant la nostra connexió amb Europa a través d’un altre projecte el traçat i viabilitat del qual estem ja estudiant amb els nostres col·legues francesos i que, previsiblement, discorrerà pel golf de Biscaia. I encara hauríem de ser capaços de plantejar una altra interconnexió més abans que acabe aquesta dècada.\nParal·lelament, hem de treballar en altres solucions que, combinades entre si, puguen ajudar-nos en uns anys a millorar l’eficiència d’un sistema elèctric que no s’assembla gens al que teníem fa molt poc de temps. El model de generació es comporta, com dic, capritxosament, depenent del vent o del sol, però continua essent necessari assegurar l’equilibri instantani entre l’oferta i la demanda. Per fer-ho necessitem, a banda de més interconnexió, més capacitat d’emmagatzemament. De moment, aquest emmagatzemament només és possible a una escala rellevant mitjançant centrals de bombament d’aigua reversibles, la potència de les quals haurem d’incrementar.\nEn aquest escenari la necessitat de més xarxa elèctrica es fa inevitable perquè els recursos de generació renovable es distribueixen pel territori de manera molt dispersa. Per gestionar els fluxos entre l’origen i la destinació es requereix una xarxa més robusta i més mallada que no la que exigeix una generació convencional. I no hi ha dubte que aquesta xarxa té un cost, no tant econòmic, atès que la xarxa de transport a penes representa el 5% del cost del sistema elèctric, però sí paisatgístic i social, perquè les línies elèctriques susciten un important i creixent rebuig entre la població. Tenim un gran repte, però també una gran oportunitat i hem de convèncer la societat de la necessitat de disposar d’un sistema elèctric més sostenible, amb major aportació de fonts renovables, la qual cosa necessàriament, vull insistir-hi, exigeix un sistema amb una xarxa de transport més robusta i mallada.\nEl risc de col·lisió dels ocells amb les línies elèctriques s’evita col·locant senyalització salvaocells en les línies.\nUna tecnologia intel·ligent per a encarar el futur\nD’altra banda, el desenvolupament de les tecnologies de la informació ens permetrà fer una gestió cada vegada més intel·ligent de la demanda. Gràcies a comptadors intel·ligents i a una interactivitat instantània entre el comptador i la xarxa de distribució, i després amb la xarxa de transport i l’operació del sistema, podem arribar a modificar el comportament dels consumidors, que poden convertir-se en agents clau del canvi si el seu consum es desplaça de les hores punta a les hores vall i si una part del consum és capaç de reaccionar a la disponibilitat de l’oferta i al seu cost. En aquest sentit, el cotxe elèctric pot representar també un important aliat d’un sistema més sostenible, sempre que la recàrrega siga intel·ligent. És a dir, si s’optimitza el procés de manera que la major part dels vehicles es recarreguen en les hores vall, a la nit, en les quals pot haver-hi energia renovable excedentària.\nEn definitiva, ara com ara l’electricitat se situa en l’eix del canvi cap a la sostenibilitat del sector energètic. Potser en el futur hi haja altres actors principals, altres vectors, però el protagonista actual és sens dubte elèctric. L’electricitat ofereix a més molta flexibilitat a l’hora de combinar tecnologies i energies primàries perquè, encara que ha de triar les més netes, es pot obtenir amb gran versatilitat.\nFalta molt de treball per fer i el sector elèctric espanyol haurà d’adaptar-se als canvis que faran possible un nou model, la qual cosa exigirà la màxima implicació de tots els actors, des dels reguladors fins als consumidors, passant per tots els agents que intervenen en el sistema. Estic convençut que entre tots aconseguirem que aquest bé fonamental per al desenvolupament econòmic i per a la qualitat de vida continue a l’abast de la societat de manera segura i fiable, i a un preu raonable, que siga compatible amb la competitivitat de la nostra economia i amb la conservació ambiental en el seu conjunt. I trobe que serem capaços de fer-ho perquè, com va dir Albert Einstein, «hi ha una força motriu més poderosa que el vapor, l’electricitat i l’energia atòmica: la voluntat».\nLuis Atienza. Expresident de Red Eléctrica de España.


Via lliure perquè de Guindos sigui vicepresident del BCE - Diari de Girona\nVia lliure perquè de Guindos sigui vicepresident del BCE\nEls ministres recomanen l'espanyol després que Irlanda retiri la candidatura del preferit pel Parlament\nls ministres d'Economia i Finances de l'Eurozona han proposat aquest dilluns el ministre espanyol d'Economia, Luis de Guindos, com a vicepresident del Banc Central Europeu (BCE). La decisió, previsible després que Irlanda hagi retirat a última hora el seu candidat, es va prendre a la tarda, amb l'absència de De Guindos. Amb la retirada, el governador del Banc Central d'Irlanda deixa via lliure al ministre espanyol d'Economia, Luis de Guindos, l'altre únic candidat a ocupar la plaça a Frankfurt.\n«És en l'interès del BCE que la decisió es prengui per consens», va dir Donohoe en declaracions als periodistes just abans d'entrar a la reunió amb els seus homòlegs europeus, que aquesta tarda havien de votar quin dels dos candidats recomanaven pel seient al BCE.\nL'irlandès va assegurar també que De Guindos «farà una feina excel·lent si és escollit». Previsiblement, l'Eurogrup proposarà aquest dilluns el ministre espanyol d'Economia com a vicepresident de l'entitat bancària.\nTot i que la posició al BCE està pràcticament garantida, el candidat encara ha de passar alguns filtres burocràtics. L'Ecofin adoptarà dimarts una decisió formal sobre el candidat i l'elevarà al Consell Europeu, que tindrà l'última paraula després de consultar les opinions de l'Eurocambra i del BCE.\n«Confio que el grup prendrà una decisió aquest vespre que vetllarà per l'interès del funcionament i l'èxit del BCE», va dit Donohoe.\nPreguntat per la idoneïtat de triar un ministre, com De Guindos, i no un governador, per una posició al BCE, Donohoe es va mostrar convençut que si és designat, l'espanyol farà «una gran tasca» com a vicepresident i va subratllar «la seva experiència i qualificacions» per quedar-se amb la plaça. Tot i que no va voler dir noms, l'irlandès també va dir que han rebut «molts suports» per la candidatura de Lane.\nEl perfil marcadament polític de De Guindos va provocar la setmana passada el rebuig de la majoria de grups del Parlament, que van mostrar-se partidaris de Lane després que tant ell com De Guindos compareguessin davant del Comitè d'Afers Econòmics.\nEn un comunicat el president del comitè Roberto Gualtieri va afirmar que «la majoria de grups polítics van considerar el governador Lane més convincent». A més, va remarcar que alguns partits «van expressar reserves sobre el nomenament del ministre De Guindos». Els eurodiputats també van lamentar que no es presentés cap dona candidata pel càrrec, tal com s'havia demanat des de la cambra.\nL'eurodiputat Ernest Urtasun va lamentar la retirada del candidat irlandès Philip Lane a la vicepresidència del BCE. «La confirmació del lloc de vicepresident del BCE per a De Guindos és una mala notícia», va comentar Urtasun. L'eurodiputat també va avançar que el grup dels Verds/ALE proposarà a la resta de grups parlamentaris fer un dictamen negatiu el 26 de febrer, quan està previst que el candidat designat per l'Eurogrup, previsiblement l'espanyol, comparegui davant l'Eurocambra en una audiència.\nUrtasun va lamentar que el posicionament del Parlament Europeu respecte la candidatura sigui «estrictament consultiu» i no tingui cap efecte vinculant. En aquest sentit va apuntar que «cal» reformar el mètode d'elecció per a càrrecs com els del comitè executiu del banc amb seu a Frankfurt i «garantir» que siguin escollits per la cambra a través d'un procés «en plena transparència». A més, el diputat dels Verds va tornar a criticar que els estats no haguessin proposat cap candidata, com va es va demanar des del parlament.


Mas de Françola | Mapes de Patrimoni Cultural\nMas de Françola\nMas de Françola Santa Maria de Miralles\nPla de Françola. Est del terme prop de la Riera de Miralles\nCruïlla entre el camí de la Llacuna o la Censada Nova i el de mas Françola\nNNSS Ajuntament 2002. Projecte de Catàleg de Masies fitxa 17\nRef. Cad.: 08257A00309502/001407900CF79F\nConjunt de diverses construccions agropecuàries al voltant d'una casa més antiga. L'edifici original, que es situa al nord, consisteix en un gran casal, de planta trapezoïdal, de tres plantes amb coberta a doble vessant. Actualment té una funció residencial. Al costat nord es veuen els paraments de l'edifici antic amb pedra ben escairada de bella factura, amb almenys dos moments de construcció, que podrien remontar-se a època baixmedieval o moderna, i que posen de manifest dos o més ampliacions del mas original. En aquest sector sobresurt un cos quadrat en forma de torre, amb paraments de carreus també ben escairats. Sembla que a la banda sud de l'edifici primigeni es construí modernament tot un cos afegit longitudinal amb coberta descendent, mes baix, que deixa a la vista una galeria de quatre petites finestes amb arc de mig punt a la tercera planta de l'edifici original, que donaven al sud. En aquest cos afegit es troba la porta principal actual del mas (orientada a migdia), que dona a un pati interior, ubicat al sud de l'edifici original, i limitat a l'est per un petit edifici i al sud, per un gran edifici, ambdos d'usos productius. En aquest espais hem pogut constatar la presència d'una antiga premsa de vi, de la que queden alguns elements. També es conserven els cups El pati interior queda tancat pel costat oest per un tercer edifici de serveis. Aquest edifici, juntament amb dos altres edificis o coberts d'us productiu que es troben adosats a la façana oest de l'edifici antic, flanquegen l'actual entrada a la finca, una cleda que dona al pati interior. L'edifici que flanqueja l'entrada al sud presenta, al llarg de la façana oest, un tancat exterior rectangular amb bancs de pedra que recorda un jardí de les cases benestants. Al clos d'aquest jardí, en un dels bancs revestits de ceràmica de quadrícula blanca i blava, apareixen les inicials JA que identifiquen el propietari Josep Alemany; també es pot veure un umbracle metàl·lic amb la data de 1926 calada en una planxa metàl·lica decorativa. L'edifici que tanca el pati interior pel sud presenta una entrada exterior, al sud, amb una data gravada a la pedra de la llinda: 1803. També presenta un altre cobert més modern, adosat. Igualment al costat nordest, l'edifici original presenta un altra edifici adossat, d'usos productius, de construcció recent. Entre els dos cobert adossats a la façana oest que hem esmentat, es pot observar parcialment l'antiga façana oest de l'edifici més antic, en la que s'observa una gran porta d'accés, que hauria pogut ser l'entrada principal de l'antic mas en un moment anterior. De forma separada al conjunt descrit, i al oest del mateix, encara trobem un altra edifici d'usos productius (tal vegada masoveria en altra moment), actualment dedicada, en part, a garatge i taller. Es un edifici quadrat amb coberta a doble vessant que limita a l'oest amb la Riera de Miralles i amb el Pont de la Françola\nTambé citada com a Mas de Florençola. Aquest mas no tenia un molí dintre del conjunt. Sembla que el Molí de Baix o d'en Serenes pertanyia al mas. Pero hi ha que destacar que en el camí de la Censada Nova, davant el mas, i a tocar del pont, hi ha fragmens de moles trencades.\nAls terrenys de vinya del voltant es conrea majoritàriament la varietat sauvingon blanc, amb la qual la propietat, l'empresa vitivinícola Torres, produeix el vi batejat amb el nom de "Fransola".\nLa casa apareix al Nomenclàtor de 1860 com a Can Fransola. Riba (1988, 211-212) el cita com a Florençola dins del grup de masies antigues (fins el segle XVII). En el mapa IGE de 1914 també apareix com a "Mas de Fensola". Tenim dues dates rotulades al mateix edifici (1803 i 1926) que donen fe reformes modernes. Però tant per les caracterìstiques constructives com per les fonts documentals podem remontar el seu origen al segle XV.\nApareix citada al segle XV amb el seu nom originari, Florensola. Al 1567 apareix vinculada a la família de Pere Joan Carbonell. A 1599 a Miquel Recasens, família que a mitjans de segle apareix vinculada a Mas Dapontils i ja apareix amb la forma de mas Françola.\nAl testament d'Antoni Doménech de 1633 apareix citat Bernat Domenech de mas Françola.\nA partir del s. XVIII la masia pertany a la família Alemany. Al 1731 apareix com a propietari en Josep Alemany i al 1775 d'en Miquel Alemany. Els propitaris, al segle XIX, foren Miquel Alemany i Palet i Josep Alemany i Ferrer (al 1830 el seu propietari és en Josep Alemany), i al segle XX foren Josep i Ramon Alemany i Ventosa. (En un banc del jardi apareixen les lletres JA de Josep Alemany i l'any 1926 en una planxa metàl·lica). La mare del pintor i dibuixant igualadí, Miquel Llacuna Alemany (1915-1967), era filla de Mas Françola. El pintor va passar llargues etapes de la seva infància a la masia. Al 1978 els Alemany vengueren la finca a Antoni i Pere Mata Fuentes. El 1980 el Mas de Françola i moltes finques del voltant (unes 290 ha. De superfície) van ser adquirides a la família Mata per la societat "Françola S.A.", dirigida per l'empresari vineter vilafranquí Miquel Torres i Carbó (de la prestigiosa Bodegas Torres), que ha programat les replantacions de vinya de forma altament eficient i competitiva.\nAl capbreu realitzat el 1682 pel notari d'Igualada Bartomeu Costa, encarregat per Luísa Feliciana de Portocarrero-Noronya (duquessa de Cominha, marquesa de Villarreal i comtessa de Valença e Valadares, Alcoutin i Medellín), vidua del cinquè Marqués d'Aitona, Miquel Francesc I de Montcada, que havien heredat la baronia de la Llacuna i de Miralles i que per tant eren senyors de les terres de Santa Maria de Miralles, hi ha una referència a una agrupació de finques del mas de Florençola. Es constata que Josep Alemany, mestre de minyons de la Llacuna, comparegué al domicili llacunenc del procurador baronial Magí Onofre Estalella i, davant el notari Bartomeu Costa,va fer la declaració de tenir i posseir el mas de Florençola, al terme del Castell de Miralles(que el 1522 fou capbrevat per Miquel Requesens), conjuntament amb 38 jornals de terra, entre boscos, camps, vinyes i horts. Els de Florençola paguen el delme de tots els fruits i collites i també carnalatge, amb un cabrit, un anyell,un poll, dues gallines, un porcell si tenen truja i sis formatges. També paguen 3 sous al Priorat de la Llacuna i 3 quartans de forment per al llum sagramental de l'església de Miralles, que alhora també rep les primícies. El capbreu de 1682 també recull la declaració d'Isidre Querol, de tenir una casa i 36 jornals de terra, que formaven part del Mas de Florençola, i que el 1522 foren capbrevades per Jaume Carbonell. A mes dels delmes i carnalatge, també paguen tres quartans de forment per al llum sagramental. Els hereus de Jaume Doménech, Paula Doménech i Macià Esplugues, declaren la possessió d'un apartament al costat de la casa habitada per Josep Alemany, que el 1522 fou capbrevat per Miquel Recassens.\nLa greu rierada del 17 d'agost de 1921 comprotà l'enderrocament d'alguns edifics annexos al Mas.\nSegons Ribas (1988) els tres molins fitxats (de Dalt, del Mig i de Baix) més el molí Vell foren actius fins el segle XIX i formaven part de l'heretat Mas de Françola.\nRIBA GABARRÓ, Josep (1988): Història de l'Anoia. "Santa Maria de Miralles". Parcir Edicions Selectes, 2a. edició. Manresa, p. 209-219.


Notícies - La Xina és un gran exportador de peces de vestir, però el seu excedent comercial es redueix\nCom a principal exportador de peces de vestir, la Xina exporta més de 100.000 milions de dòlars americans de peces cada any, molt més que les seves importacions. No obstant això, amb la transformació de l'estructura econòmica de la Xina en els darrers anys, la indústria de la confecció ha entrat gradualment en la fase de maduresa i les categories de productes s'han anat enriquint gradualment, la importació de peces de vestir i l'excedent d'exportació de la Xina es redueixen progressivament.\nDel 2014 al 2019, l’escala d’exportació de peces de vestir de la Xina disminueix gradualment. Segons estadístiques de l’Administració general de duanes, el 2018, el valor d’exportació de peces de vestir i accessoris de la Xina va ser de 157.812 milions de dòlars EUA (convertit del tipus de canvi mitjà dòlar-RENMINBI del mes corresponent), un 0,68% interanual. De gener a maig de 2019, el valor de les exportacions de roba i accessoris de la Xina va ser de 51.429 milions de dòlars EUA, un 7,28% interanual.\nDel 2014 al 2019, les importacions de peces de vestir de la Xina van créixer ràpidament. Segons estadístiques de l'Administració general de duanes, el 2018, el valor d'importació de roba i accessoris xinesos va ser de 8.261 milions de dòlars nord-americans, un 14,80% més que l'any anterior. De gener a abril de 2019, el valor d’importació de la roba i accessoris xinesos va ser de 2.715 milions de dòlars EUA, un 11,41% més interanual.\nLa indústria de la confecció de la Xina s'exporta principalment a la UE, els Estats Units, l'ASEAN i el Japó. El 2018, les exportacions de peces de vestir de la Xina a la UE van assolir els 33.334 milions de dòlars nord-americans, seguits dels EUA i el Japó amb 32.153 milions de dòlars nord-americans i 15.539 milions de dòlars nord-americans, respectivament. A partir de la tendència dels darrers anys, les exportacions de peces de vestir de la Xina als Estats Units i el Japó han reprès el creixement, mentre que la disminució de les exportacions a la Unió Europea s’ha reduït i les exportacions de la Xina a alguns països al llarg de la línia “Un cinturó i un camí” han gaudit un bon creixement. El 2018, les exportacions de la Xina a Vietnam i Myanmar van augmentar més d’un 40 per cent, mentre que les exportacions a Rússia, Hong Kong i la Unió Europea es van reduir un 11,17 per cent, un 4,38 per cent i un 0,79 per cent, respectivament.\nDes de la perspectiva dels productes d’exportació, segons estadístiques prospectives, entre els 255 tipus de roba exportats per la Xina el 2018, el valor total de l’exportació dels deu millors productes va ser de més de 48.200 milions de dòlars americans, cosa que representa aproximadament el 30% del total de les exportacions valor. Entre ells, "jerseis de punt de punt de fibra química, cardigans, armilla, etc." ha estat el producte més exportat, amb un valor d’exportació d’aquest producte que va arribar als 10.270 milions de dòlars americans el 2018.\nDe gener a abril de 2019, les deu principals exportacions de la indústria de la confecció de la Xina van sumar 11.071 milions de dòlars EUA


Venda de oli CBD Cibdol 4%\nOli CBD CIBDOL 4%\nComprar Oli CBD CIBDOL 4%\nAlchimia us presenta l'oli de CBD Cibdol 4%, un complement alimentari amb una dosificació de CBD moderada, adaptada a tots els consumidors.\nExtracció realitzada a partir d'Cànem resultant de cultius europeus, conreat de forma natural, sense pesticides, sense herbicides i sense cap tipus de nutrient químic artificial.\nGràcies a la tècnica d'extracció amb CO2, Cibdol ofereix un dels millors oli de CBD disponible al mercat, amb una consistència líquida i un color daurat. Cibdol realitza regularment proves en els seus laboratoris a Suïssa i diferents empreses privades efectuen controls dels seus productes per garantir la qualitat dels mateixos.\nAquest oli no té cannabinoides que puguin provocar un efecte psicoactiu. L'oli Cibdol disposa d'un degotador que us permetrà aprofitar del vostre CBD fins a l'última gota. Aquest oli no té cap conservant, per la qual cosa és preferible guardar-lo en la nevera\nCaracterístiques de l'oli CBD 4% Cibdol:\nContingut: 10ml o 30ml\nConcentració en CBD: 4%\nConservar a la nevera\nProductes relacionats amb Oli CBD CIBDOL 4% (Oli de CBD i càpsules)\nOpinions de Oli CBD CIBDOL 4% i preguntes\nVols donar la teva opinió sobre Oli CBD CIBDOL 4% o preguntar sobre aquest producte?\n3 llavors34.95€ 27.96€\n7 llavors69.95€ 55.96€


La maleta més lleugera de la seva categoria, ja que tant la base com la tapa estan dissenyades amb un mínim gruix de material, però amb la mateixa resistència als cops i ratllades. El volum interior, optimitzat, aconsegueix un màxim aprofitament de l'espai i dóna una capacitat de 39 litres reals. Disposa de tancament a pressió hermètic i senzill, incorpora la platina i el kit de cargols. Com accessori, ofereix un kit de llum adaptable a la part inferior de la platina, el que suposa una fàcil i ràpida instal·lació. A més d'un suport que garanteix l'ergonomia i el confort del passatger i de tapes,disponbiles en diversos colors.


Mor el conductor d'un turisme arran d'una sortida de via a la carretera C-62, a Olost – l'actualitat.cat\nMor el conductor d’un turisme arran d’una sortida de via a la carretera C-62, a Olost\nImatge del vehicle bolcat a la C-62 / SCT\nEl conductor d’un turisme ha mort aquest dilluns al matí després que el vehicle que conduïa hagi sortit de via per causes que s’investiguen al quilòmetre 15,1 de la carretera C-62, en terme municipal d’Olost (Osona), segons ha informat el Servei Català de Trànsit (SCT). Els fets han tingut lloc cap a dos quarts d’onze del matí. El conductor, únic ocupant del vehicle, ha resultat ferit crític. Efectius del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) l’han traslladat a l’hospital Parc Taulí de Sabadell, on posteriorment ha mort. Arran de la incidència s’han activat dues patrulles dels Mossos d’Esquadra, quatre dotacions del Bombers de la Generalitat i un helicòpter i una ambulància del SEM.\nFlash: Terratrèmol de magnitud 3.1 amb epicentre a Arbúcies\nEl Instituto Geográfico Nacional informa d’un moviment sísmic de magnitud 3.1 que s’ha registrat a les 23:36 hores al Nord-est del municipi d’Arbúcies. La intensitat ha estat valorada en el nivell III i, segons les […segueix llegint]


Contes d'en Jan Bosch 232 Els balcons amb estenedors 5 - Joan Guerola - Blogs de l'indirecte!cat\nDissabte, 16.3.2019. 10:15 h\nEls balcons amb estenedors 5\n— En això a mi em va més bé. Els meus van cridar els mossos d'esquadra per buscar una bruixa que amb la seva escombra va xocar contra les meves cordes. Va passar que el vent va inflar un llençol i la bruixa el va confondre amb un fantasma —diu el del balcó amb un armari de sabates i una bicicleta de nens —. Estava fins als nassos del grinyol de les frontisses d’alguna porta i d’alguna finestra, no ben tancades. Entre això i els ocells que no paraven de piular, tot plegat em va fer venir maldecap.\nHa, ha, ha... Riuen tots tres balcons junts.\n— Sí que vas tenir sort. Això no va pas ser res. Aquell dia jo no feia més que sentir cruixir el meu caragol a causa del vent —diu el del balcó amb la bossa de roba prou plena—. El fill de la meva mestressa va arribar a fer pontin llançant-se des de les meves espatlles. Com que es va trencar una cama, ara li produeix vertigen venir a estar amb mi. Quines coses més estranyes fan els humans... Uf, mireu, acaba de caure una pilota a sobre meu. Mira com plora el nen de la terrassa!\n— Nosaltres, tot i que podríem ser tractats amb més dignitat, mai no ens sentim frustrats — diu el del balcó amb geranis.\n—Ja us he dit que la meva mestressa és molt sensual. En l’habitació de sortida al balcó on sempre són les meves cordes, jo vaig veure l’armari entreobert del qual un vestit vermell treia el cap, també un collaret sobre una còmoda i unes mitges de seda penjades sobre una cadira. Mentrestant, ella i l’home jugaven i s’entretenien al llit i no vaig saber quines coses feien —diu el del balcó que està molt endreçat i sense trastos pel mig.\n— Més aviat es tractava més d’una habitació desordenada que d’una escena sensual, no creus? De totes maneres, la teva mestressa és una joia comparada amb la meva que sovint fa cara de pomes agres — diu el del balcó amb geranis —. Abans prefereixo una escena com tu la veus que no pas una escena de violència de gènere.\n— La nostra vida és prou miserable tot i que ja sé que hi ha algú per a qui encara potser és pitjor, mireu les antenes de TV o de telefonia mòbil, soles i enlaire; mireu també les persianes de les finestres que no poden fer petar la xerrada com nosaltres —explica el del balcó amb la bossa de roba prou plena—. Espero que el marit de la meva mestressa cobri i no sigui acomiadat del taller mecànic.\nEls balcons callen i se senten contents de veure que la mestressa llança la pilota al nen. La gent, ben abrigada, se’n va a missa de diumenge, a passejar, a dinar en un restaurant en un dia en què el sol li costa fer pujar la temperatura. Per tant, eixugar la roba.\n— No hi estic pas d’acord del tot. L’altre dia, la meva mestressa va afinar el violí. Vaig imaginar que les cordes del meu estenedor eren les del violí. Amb l’arc em va treure una música amb timbres foscos que em van captivar. D’ella m’agradaven els acords musicals que em treia cada cop que em tocava les cordes de l’estenedor — diu el balcó endreçat i sense trastos pel mig.


Cazarabet conversa con... Laura Pinyol, autora de “El risc més gran” (Amsterdam)\nLaura Pinyol escriu un llibre, una novel-la, atrevida i que s´afronta al dia a dia de cadascú de nosaltres…\nEs tracta d´ una de les novel-les més “im-pres-cin-di-bles” en literatura catalana en els darrers anys.Tot i que és la primera vegada que aquesta periodista es fica a escriure ficció.\nLaura Pinyol construeix una novel-la memorable des del contingut al continent…des dels diferents escenaris als personatges que hi són protagonistes…fent de la trama quelcom especial i fonamental que t´atrapa des de la primera página.\nÉs una novel-la que parla, i molt, del coratge des de la humiltat i des de la desacceleració que la protagonista vol envers la seva vida.\nTambé és una mena de tribut o gest de complicitat als pobles i a “lo rural”...està ambientada a Prat de Compte , Terra Alta.\nSens cap mena de dubte pareix o ens pareix que la por i com ens enfrontem a ella és com un eix a tota la trama.\nÉs un llibre senzill, escrit amb senzillesa…directe i sobtosament , tot i la sinceritat , amable perque ens idenficiquem amb la vida. Allò que ens diu la sinopsis del llibre:\nEl risc més gran és una novel·la vitalista i commovedora, de dones poderoses, d’universos familiars molt diversos, d’amors explosius i relacions intenses, i de personatges tan sòlids que se t’arrapen a la pell i a l’ànima.\nEl desig, la pèrdua, les renúncies i l’amor es passegen per la vida de la Júlia, una dona de trenta-quatre anys que es trasllada a viure a la Terra Alta amb els seus dos fills després d’una trencadissa emocional. Lluny de ciutat, la Júlia es reinventa i reneix. Aprèn a viure amb els buits que han deixat les persones que s’estima —la mare carismàtica, el marit distanciat, l’amant esquívol, la seva amiga Tona—, a endreçar els records i a començar de zero.\nLaura Pinyol ens proposa, mitjançant la mirada serena i rebel de la Júlia, un salt al buit per descobrir què som capaços de fer quan perdem la por i ens atrevim a viure en llibertat.\nL´autora, na Laura Pinyol: Laura Pinyol Puig (Terrassa, 1979) és periodista i aquesta és la seva novel·la de debut. Especialitzada en comunicació, també col·labora en diversos mitjans escrits, com el diari Ara (especialment en el suplement Ara Criatures), Nació Digital i Descobrir, a més de dirigir una agència de comunicació.\nCazarabet conversa amb Laura Pinyol:\n-Laura, què t´ha fet escriure o què t´ha dut a pensar aquesta història tan humana?\n-La vaig començar a pensar com un divertimento, després de fer un reportatge sobre pobles petits que feien crides perquè famílies amb fills hi anessin i no s’hagués de tancar l’escola. El meu reportatge tractava els casos de Prat de Comte i Gòsol, devia ser cap a l’any 2014 i em va quedar el rau-rau que era una bona arrencada per a una novel·la.\n-Una novel·la que està causant tot un neguit, això sí positiu, entre els crítics literaris i allò que és més important entre lectores i lectors…Ets conscient?. Què et pareix? Què ens pots dir?\n-Bé, no sé si això és així... Estic molt contenta i afalagada que els lectors hagin rebut bé el llibre, les quatre edicions avalen que ha funcionat entre el públic, això és molt més del que jo podia esperar quan vaig acabar la novel·la, que em pensava que només llegirien quatre amics. M’emociona que la gent em digui que s’ha fet seva la història i els personatges i que m’expliquin circumstàncies de la seva vida que, potser, els semblen coincidents perquè aprenc noves coses, matisos o punts de vista que no se m’havien acudit.\n-La gent que està llegint el llibre o l´ha llegit coincideix amb mi o amb d´altres quan em diu que es sentes identificades e identificats?\n-Sí, en bona part. De fet, però, són els personatges els que generen aquest efecte mimètic. Em trobo gent que s’identifica amb la Joana, d’altres amb el Sebastià i, molts, clar, amb la Júlia. Però també gent que em diu que la vida de la Tona és la seva vida. I això fa patir més.\n-Trama o manera de moure i d’imaginar la història; escenaris; personatges. A què li dones, no sé, com més importància? Per què?\n-Per mi el llibre s’estructurava sobre uns personatges i la relació que hi havia entre ells, en base al passat i al present. Tots els personatges estan triangulats entre sí. La Júlia viu entre tres homes (el Roger, el Jordi i l’Esteve). La seva família, però, és el seu pare, els seus fills i el seu germanastre, que s’evoca en la Joana, un personatge omnipresent que també té tres punts de referència: la Júlia i el Sebastià, l’Héctor i l’Octavi i ella mateixa en la seva magnitud. La Júlia té tres amics imprescindibles... però, alhora, el paisatge és una constant i també pivota entre l’ambient rural i de muntanya com és la Terra Alta, el Vallès i les ciutats on viuen uns o altres\nPer mi que les històries del passat, el que hem viscut i no hem viscut, el que han viscut els altres, les converses pendents, els remordiments, les decisions, les pors, les frustracions però també les esperances era el que havia de conduir cap al final. Un final on tot s’intenta conjugar.\n-Pas a pas: anem amb l´escenari d´escenaris…fabulós perquè t’encamines a “lo rural” —en concret a Prat de Compte— per què escollieix Laura aquest poble de la Terra Alta de Tarragona? ; fent com un viatge de retorn, trucant a “la calma”, per què? Hi ha molta necessitat d´això no?\n-Prat de Comte l’escullo perquè era un dels pobles del meu reportatge i em va semblar just reservar-li el marc de referència i l’entorn. També perquè estimo la Terra Alta, és un indret fabulós, un recer poc conegut, amb uns vins, unes muntanyes i una gent fantàstica que et fa estimar el paisatge i sempre queden ganes de tornar-hi.\nEl fet de marxar a un poble així és, sí, més un retorn que una fugida perquè la Júlia té necessitat de tornar a ser i li sembla que lluny de tot (físicament, emocionalment) serà més fàcil endreçar els records i posar ordre a allò que ha de reconstruir: la seva vida.\n-Ets conscient que has retratat molt bé als personatges? Jo en reconec a alguns o amb trets característics …\n-I la trama és valenta, directa, ferma…sense embuts. La millor manera d’aplegar a les lectores i lectors, no?\n-No ho sé això, perquè tot és nou per mi i no tenia aquesta pretensió. El que vaig fer és escriure una història, per mi, que em sortia de dintre. Va agafar dimensió amb forma de llibre, en Joan Carles Girbés d’Amsterdam i va creure i va exercir molt d’editor per millorar-ne el resultat final. No tinc gaire teoritzada l’acció de fer literatura però sé què m’agrada com a lectora: històries veraces, amb personatges definits que m’expliquin la història (encara que no sigui del tot sencera o encara que hi hagi clarobscurs que quedin a la consciència del lector).\n-La por es podria dir que és com “l’element” central de la trama que hi plantatges?\n-La por és l’antítesi de la llibertat. I la gran majoria estem més disposats a viure dins els paràmetres de la por perquè és més fàcil i més còmode. Disposem tot de preceptes al nostre voltant per acotar-hi la vida, no hi ha res que generi més “inseguretat” que veure com trontollen aquestes “convencions” que responen a la por però en canvi ens governen la vida: la feina, les relacions de parella, com vivim, on vivim, amb qui vivim. La llibertat és el contrari però té molt més risc.\n-Fugir o ficar terra de per mig és com una mena de reacció innata i es sol equiparar amb la covardia, però no sempre, ni molt menys, és així….què en penses al respecte?\n-Discrepo precisament pel què dèiem. Ens acostumem a viure dins d’uns esquemes de normalitat que és difícil trencar. Sí que hi ha gent que marxa i canvia de lloc on viure però sovint ho fan amb la “seguretat” que dona un canvi de feina o un pretext que ordeni tot aquest “canvi”. Marxar, a la valenta, per començar de nou a un lloc que no coneixes, i al damunt un lloc petit, és un salt al buit. I, a més, sovint s’idealitza aquesta fugida a l’entorn rural, amb poca gent, i mal connectats, i s’obvia com poden arribar a ser d’angoixants aquests petits universos tan reclosos.\n-Aquesta novel·la fomenta bastant l´empatia, com ho veus?\n-És un afalac? Gràcies! No sé si genera empatia, el que jo volia és que, al final, tothom comprengués els personatges, amb tots els seus matisos, cap no és perfecte ni cap acaba de ser només allò que vol ser.\n-Parla´ns una mica d´ aquesta mena d’inspiració per escriure la novel·la?\n-No crec en la inspiració. Volia escriure una novel·la; havia anat escrivint sempre i tenia un munt de coses començades. Un dia vaig decidir que si ho volia fer m’hi havia de posar i això, com la meva feina, que és fer de periodista, vol ofici: disciplina, rigor, constància. I, aleshores, vaig començar. Cada dia, de nits, perquè durant el dia m’he d’ocupar de la meva agència i dels projectes de comunicació per als meus clients. De nit, em tancava i em dedicava a la teranyina de la Júlia. Aquesta va ser la meva única inspiració, si se’n pot dir així: ser inflexible amb el propòsit i dur-lo fins al final.\n-Un llibre fonamentat sota la lluita de lluites; amb el pas del temps i dels amors…\n-Sí, la vida, no? La vida és el que ens passa mentre ens dediquem a administrar el mentrestant, el dia a dia.\n-Tota novel·la ha de tenir un cert exercici de documentació. Què ens pots dir del viatge envers aquesta novel·la?\n-La Terra Alta ja la coneixia, hi havia passat períodes vocacionals. M’interessava no ser impostora amb el paisatge, amb la manera de connectar amb les muntanyes, els camins, els carrers del poble. Però també és cert que això és una mirada i, com que volia que hi fos molt present, em vaig dedicar a observar. Això sí, vaig escriure de memòria: no vaig tornar a la Terra Alta i a Prat de Comte fins que el llibre no va estar enllestit.\n-I després com t’ho has fet? Quina metodologia de treball utilitzes o com sols escriure?\n-Com et deia, buscant moments sense interrupcions i de tirades de més o menys tres o quatre hores, preferentment, de nit. És un moment en que ningú et demana, ningú truca, pots concentrar-te a fer una única cosa. A mi em va anar bé treballar d’aquesta manera.\n-Amiga ens pots fer cinc cèntims d´allò en què estàs treballant ara mateixa? Llegirem com una altra historia protagonitzada o co protagonitzada per na Júlia?\n-Crec que la Júlia va dir: “fins aquí, s’ha acabat ficar-te en les nostres coses” i que seria una frustració, en un sentit o un altre, intentar estirar la seva vida. Segurament, seguiré escrivint però em temo que no hi haurà una altra part d’El risc més gran.


Torrent suspèn el ple després que Carrizosa retiri un llaç groc de la bancada del Govern - Diari de Girona\nEl portaveu de Cs al·lega que "no representa ningú i el lloc del Govern està buit" i el president del Parlament crida l'atenció diverses vegades al grup d'Arrimadas per la protesta\nacn | barcelona 25.05.2018 | 13:03\nEl president del Parlament, Roger Torrent, ha suspès el ple de la cambra d´aquest divendres al matí després d´un enfrontament amb el portaveu de Cs, Carlos Carrizosa, per la presència d´un llaç groc a la bancada buida del Govern. Els grups independentistes havien col·locat el símbol just al seient de davant del grup que lidera Inés Arrimadas, aprofitant que els escons reservats per al Govern estan buits per la no publicació del decret de nomenament dels consellers. Això ha fet que Carrizosa l´hagi tombat des del seu lloc un cop, i que una la portaveu adjunta de JxCat, Elsa Artadi, s´hagi tornat a aixecar perquè es tornès a veure bé. Ha estat aleshores quan Carrizosa ha demanat la paraula per protestar per la presència del llaç. "No tenim perquè tenir un llaç groc al banc buit. Aquest llaç no representa a ningú, no hi ha Govern. No volem haver de tenir un llaç groc davant la nostra bancada", ha dit queixant-se i reclamant-ne la "retirada immediata" i amenaçant de "treure´l" ell.\nEn aquest moment, el president del Parlament, amb to contundent, ha cridat l´atenció a Carrizosa i ha demanat seguir amb el debat. "Vostès no trauran res, perquè això no ho convertiran en una olla de grills ni en un pati d´escola", els ha retret, tot apuntant que "és la bancada del Govern, s´hi ha posat aquest llaç igual que altres cops altres símbols".\nDes dels escons de Cs han protestat, cridat i reclamat la retirada del llaç, cosa que ha provocat la queixa de Torrent i que els tornés a cridar l´atenció. "Em deixen parlar o suspenc el ple?! Si no saben guardar respecte a la institució i al president, els cridaré de nou l´atenció", els ha dit. "Respectar les lleis i a tots els diputats, això és el que ha de fer", ha replicar Carrizosa.\nEl president del Parlament ha insistit en "no permetre que el ple es converteixi en un pati d´escola" i els diputats de Cs han tornat a protestar, mentre Carrizosa amenaçava que "si no es treu el llaç, el tornaré a treure jo mateix", tot retirant de cop el símbol i llençant-lo als seus peus. "Li exigeixo que torni a posar el llaç on era. Li crido l´atenció, posi´l o torni-l als serveis de la cambra, o si no em veuré obligat a suspendre el ple", ha dit Torrent, que en comprovar que Carrizosa no atenia la seva petició, ha acabat suspenent el ple i cridant els portaveus al seu despatx. El president de la Generalitat, Quim Torra, s'ha apropat a parlar amb els diputats de Ciutadans, però la conversa no ha aconseguit cap acord i el ple s'ha suspès igualment.\nEn sortir els grups de l´hemicicle, els diputats de la CUP Vidal Aragonès i Natàlia Sánchez ha recollit el llaç del terra i l´han entregat al president del grup d´ERC, Sergi Sabrià, i el diputat Antoni Castellà a passos perduts. Han estat ells dos els que han tornat al saló de lens i l´han tornat a deixar al mateix escó de la bancada del Govern. Acte seguit, els portaveus es reunien al despatx de Torrent amb el president del Parlament.


El primer cafè: el primer cafè de Ràdio Igualada et desitja unes bones, i cafeteres, festes!\nel primer cafè de Ràdio Igualada et desitja unes bones, i cafeteres, festes!\nAquests dies el primer cafè ha agafat un aire especialment nadalenc...\nentrevistes als protagonistes d'aquest Nadal, repàs dels millors moments d'el primer cafè, cançons, poemes i reflexions dels més menuts de la ciutat, uns quants nois i noies de l'escola Garcia Fossas ens convidema passar bones festes, el Jordi Quintana fa sonar els seus "Villancicus de carretera" i sabem com viuen el Nadal algunes personalitats d'Igualada.\nCada dia, de vuit a deu del matí, fins el sis de gener. I a partir del dia 7 de gener del 2010, tornem a omplir les tasses igualadines de cafè a través de la ràdio que s'escolta a la ciutat!


Afirmacions per a tots els dies\nProbablement recordareu la situació quan us digué: "Puc" i realment heu aconseguit superar l'obstacle que s'ha produït davant vostre. Va ser aquest el resultat de les teves creences, només tu pots dir, però, que funciona, ni tan sols el dubtes. Malauradament, sovint, sovint, inconscientment, amb els seus pensaments negatius i les seves paraules atrauen esdeveniments no desitjats. Abans de cadascun de nosaltres cada segon hi ha una opció: crear o destruir.\nLes afirmacions són afirmacions positives. Estableixen la nostra ment subconscient per complir els seus propis desitjos i han de confirmar els estats o esdeveniments que busqueu atraure a vosaltres mateixos com ja s'ha aconseguit. Podeu escriure el postulat positiu sobre un tema. No obstant això, cal tenir en compte que el vostre desig no ha de fer mal a altres persones.\nNormes per construir afirmacions\nPer tal que els vostres pensaments es converteixin en material, és important formular-los correctament. Hi ha diverses regles per fer-ho:\nLes afirmacions han de ser positives.\nNo es pot utilitzar la partícula "NO".\nEn afirmacions correctes, la frase es compon com si el somni s'hagués fet realitat.\nSovint, les persones cometen errors greus en la creació de les seves declaracions i, per tant, no tenen l'efecte. Aquests són alguns d'ells:\nL'ús de la paraula "Puc". Per exemple, "puc rebre diners".\nNo la regularitat de treballar amb declaracions.\nL'ús del temps futur.\nUtilitzeu frases que us provoquin resistència interna.\nIntenta fer una expressió per treballar en el subconscient. Com més es repeteixi la declaració, millor serà l'acció. La repetició desxifra el negatiu.\nSovint, la pràctica habitual es veu obstaculitzada per la mandra. Un dia es recorda una persona sobre les declaracions, la propera - s'oblida i, a continuació, no troba temps per a ells. Per evitar que això passi, programeu la vostra ment subconscient. Llegiu exemples d'afirmacions i escriviu els vostres, pels principals components de la vida humana: salut, emocions, treball, finances i comunicació.\nExemples d'afirmacions per a cada dia\nSi no podeu formular els vostres pensaments positius, podeu utilitzar les plantilles preparades:\nAfirmacions sobre salut:\nConfio en els poders més alts i l'èxit sempre està amb mi;\nEstic totalment saludable;\nel meu cos em inspira a treballar en mi mateix;\nAfirmacions per cada dia:\nl'èxit sempre està amb mi;\nTinc poders i oportunitats il·limitats;\nMillor les meves habilitats;\nL'univers em revela les fonts del coneixement.\nEm veig bé;\nels meus ingressos augmenten constantment;\nEstic orgullós de mi mateix;\nel meu home és el millor.\nAfirmacions per sort:\nParteixo del passat sense penediment;\nJo sóc digne d'augmentar els salaris;\nObtinc el millor;\nM'encanta i respecte als meus pares.\nAfirmacions per amor:\nPermeto que els altres s'ho estimin;\nel cor està obert a l'amor;\nDono el meu amor, calor, alegria als altres.\nFeu canvis positius a la vostra vida. En aplicar aquests mètodes simples, el pla per assolir els beneficis de la vida es realitzarà automàticament, i aviat notareu els canvis.\nEls mètodes més efectius d'utilitzar afirmacions\nEscriure les declaracions escrites del full, que haurien de ser visibles des d'una distància d'uns metres. Cal fer dues còpies.\nUn dels fulls es col·loca a la cambra on els vostres ulls s'aturen immediatament després del despertar. Després del son, la ment subconscient es configura per percebre la informació, independentment de si és conscient de les paraules escrites. Només observant-los, programeu la consciència per a l'èxit de les seves accions durant tot el dia.\nUna altra fulla amb afirmacions positives se situa a la cuina davant de la taula perquè, durant el menjar, vegeu l'escrit aprovació. Quan estiguin asseguts a la taula, haurien de situar-se davant dels ulls. La informació en el procés de menjar té un poderós efecte positiu en una persona. Aquest fenomen va ser notat pels antics xinesos. Li van donar gran importància als aliments, incloïa la música melòdica en aquella època, i mirava símbols que van atraure sort.\nSi més endavant voleu millorar la configuració positiva, només haureu de substituir els fulls. Aquesta tècnica aconseguirà fàcilment els resultats desitjats en qualsevol àrea de la seva vida.\nL'esperança de vida de les persones de diferents països i com augmentar-la?\nSignes no verbals de la simpatia d'un home per a una dona\nPsicologia de l'estrès\nAssertivitat en psicologia: què és i com desenvolupar-la?\nCom acceptar-se com sou?\nPor a la brutícia\nFuncions de les emocions\nRevisió del llibre "Willpower: How to Develop and Strengthen" de Kelly McGonigal\nQuè és el respecte: com es mostra el respecte a un mateix, als ancians, a la família, al col·lectiu?\nConseqüències d'una picada de garrapata en un gos\nZeyn Malik va llançar Gigi Hadid?\nCuinar sense ous\nSabatilles sense cordons\nDieta anglesa: menú\nCamins de la fusta: com posar de relleu el disseny del disseny del paisatge del lloc?\nAdele va jurar 33 vegades en un concert de 90 minuts\nEstirament del dolor a l'abdomen durant l'embaràs\nApilament de parquet de peces\nElizabeth II va perdre un dels seus gossos a la raça Corgi\nBaa alta per pis\nFaldilla teixida de punt\nSequedat al nas - tractament\nVestit groc: els millors estils i models de colors assolellats per a dones de moda alegres\nSeients de rattan\nMolluscum contagiosum - símptomes\nPeeling pel cuir cabellut - les millors receptes per a la millora de la salut cardinal\nProfiteroles amb farcit salat


AVA-Asaja preveu que l’agricultura valenciana perdrà 90 milions amb la PAC 2023-27 proposta – tucomarca.com\nHomeAdemúsAVA-Asaja preveu que l’agricultura valenciana perdrà 90 milions amb la PAC 2023-27 proposta\nReclama al Ministeri que tinga en compte les particularitats del camp valencià perquè amenaça amb deixar fora de les ajudes directes a la meitat dels perceptors. Concretament uns 25.000.\nL’Associació Valenciana d’Agricultors (AVA-ASAJA) alerta que l’actual model que proposa el Ministeri d’Agricultura per a l’aplicació a Espanya de la futura Política Agrícola Comuna (PAC) corresponent al període 2023-2027 suposaria un vertader daltabaix per a l’agricultura valenciana en contemplar una retallada aproximada del 20% de les ajudes directes en comparació amb les percebudes en l’actualitat. Segons les estimacions de AVA-ASAJA, de confirmar-se la nova reforma del Govern central, els agricultors de la Comunitat Valenciana patirien una pèrdua de 18 milions d’euros cada any en ajudes directes o, cosa que és el mateix, una disminució global de 90 milions durant els cinc exercicis referits.\nEl president de AVA-ASAJA, Cristóbal Aguado, acusa el ministre d’Agricultura, Luis Planas, de “impulsar diverses modificacions amb una perspectiva fonamentalment enfocada a l’agricultura continental que no tenen en compte les particularitats del camp valencià, ni als seus cultius, ni a la seua estructura minifundista, ni als seus mètodes de producció respectuosos amb el medi ambient. Els textos als quals hem tingut accés incompleixen les promeses que va anunciar Planas en la seua última visita a València com la que la PAC tindria un accent mediterrani o la que tots els productors de fruites i hortalisses per fi accedirien a les ajudes directes”.\nEn primer lloc, l’organització agrària rebutja la definició d’agricultor genuí plantejada pel Ministeri, que estableix un llindar mínim d’ingressos agraris respecte als totals per a percebre ajudes fins a tal extrem que pot deixar fora de les mateixes a uns 25.000 agricultors valencians, és a dir, més de la meitat dels actuals perceptors, d’acord amb un informe que va realitzar el propi departament agrari del Govern central en 2017. AVA-ASAJA demana contemplar, en el seu lloc, la figura d’agricultor pluriactiu –propietaris agraris que tinguen altres activitats diferents i es dediquen al camp a temps parcial– per a donar suport a la seua contribució *socioambiental i la seua lluita contra el despoblament.\nEn la mateixa línia, l’entitat presidida per Cristóbal Aguado també exigeix un règim de xicotets agricultors específic i simplificat, tal com es troba actualment, a fi d’evitar més càrrega burocràtica. Així mateix, sol·licita al Ministeri que no embulle amb altres conceptes difusos com la superfície admissible que donaria prioritat als beneficiaris històrics en detriment d’agricultors que mai abans han rebut ajudes directes de la PAC.\nDos de les mesures estreles de la política agrària europea, els *ecoesquemas i la convergència, tampoc beneficiaran als agricultors valencians d’emportar-se a la pràctica segons les directrius del Govern espanyol. D’una banda, AVA-ASAJA critica que dels nou *ecoesquemas proposats a Espanya pràcticament són aplicables de manera generalitzada tres en l’agricultura valenciana i, a més, impliquen en molts casos restriccions irrealitzables i sobrecostos econòmics difícilment assumibles perquè van més enllà de la condicionalitat reforçada.\nQuant a la convergència plantejada a partir de 2023, *AVA-*ASAJA demana mesures compensatòries per a aquells sectors més afectats, especialment la ramaderia i l’arròs, ja que la brutal retallada que s’albira, de fins al 50% respecte a l’import de 2019, posa en risc la continuïtat de les explotacions. En el cas de l’arròs, l’associació tem a més el tremend impacte mediambiental que provocaria la mesura en el manteniment del parc natural de l’Albufera, on el cultiu exerceix un paper clau.\nFinalment, *AVA-*ASAJA adverteix de la incertesa que existeix respecte a les ajudes incloses en el segon pilar de Desenvolupament Rural, ja que la lletra xicoteta del Pla Estratègic del Ministeri encara no es coneix. Informa, Luis Ibáñez.\nVídeo notícia: rescat aeri de dos senderistes a Tous pel Consorci Provincial de Bombers de València\nPost també disponible en: CastellanoL’Associació Valenciana d’Agricultors (AVA-Asaja) alerta de la “descapitalització extrema” que pateixen molts viticultors d’Utiel-Requena i altres comarques valencianes després d’acumular un any sencer sense ingressos per la venda dels seus raïms […]


Participa a la recollida de joguines 2017 de la Fundació Joia\nEl proper 19 de desembre els serveis de Rehabilitació Comunitària i de Rehabilitació de Joves de Fundació Joia realitzen una recollida de joguines a tres punts de Barcelona. Les seus de Fundació Joia també faran recollida directa de joguines del 18 al 28 de desembre.\nEs recolliran joguines de segona mà en bon estat i també joguines noves coincidint amb la campanya de Nadal. Totes les joguines recollides es donaran a diverses entitats socials dels barris de Barcelona on es fa la recollida perquè les facin arribar a infants de famílies amb pocs recursos. S'entregaran al Centre Moral i Instructiu de Gràcia, a Abarsol, al Centre Obert Sant Martí, i a Canpedró.\nEl 19 de desembre, de 9 a 16:30h, hi haurà tres parades a Barcelona on es farà la recollida de joguines:\nRambla Guipúscoa, 33-35 (al costat de la parada de metro Bac de Roda)\nD'altra banda, del 18 al 28 de desembre també podreu portar les joguines directament a les seus de Fundació Joia:\nL’any passat van recollir més de 420 joguines en bon estat, i enguany esperen superar aquesta xifra.


Airbnb cedeix i retirarà els anuncis de pisos il·legals que li notifiqui l'Ajuntament\nL'Ajuntament qualifica de "punt d'inflexió" la trobada amb la plataforma\n12/07/2017 - 15.39 Actualitzat 09/09/2020 - 11.27\nPrimers avenços per desencallar el conflicte obert entre l'Ajuntament de Barcelona i la plataforma de lloguer de pisos turístics Airbnb. En una reunió, Airbnb s'ha mostrat disposada a cedir a algunes de les exigències de l'Ajuntament. Concretament, el portal s'avindria a retirar del portal els anuncis de pisos sense llicència.\nDesprés de la trobada, un portaveu d'Aribnb, Sergio Vinay, ha afirmat als mitjans:\n"Avui Airbnb ha proposat una solució sostenible per Barcelona, un procés senzill perquè l'Ajuntament pugui notificar-nos l'existència d'allotjaments turístics il·legals, que retirarem de la plataforma ràpidament. Alhora, hem acordat treballar amb l'Ajuntament perquè les famílies que comparteixen la seva llar ho puguin continuar fent a la plataforma".\nPer a l'Ajuntament, segons Janet Sanz, regidora d'urbanisme, es tracta d'un "punt d'inflexió" que cal seguir "concretant i treballant".\nEn les pròximes setmanes l'Ajuntament de Barcelona farà arribar a Airbnb les dades d'una sèrie de pisos il·legals i comprovarà si el portal els esborra. Aquesta prova pilot serà la prova de foc per comprovar que el compromís és ferm.\nPer defensar la seva posició, Airbnb diu que és el portal que més anuncis de pisos il·legals ha eliminat fins ara, i dóna una xifra: 1.300 anuncis esborrats. Alhora, argumenta que la seva plataforma de "home sharing" l'usen 532 famílies barcelonines per compartir alguna habitació de casa seva. Una xifra que s'inclouria en els més de 16.000 pisos turístics anunciats que la plataforma va reconèixer tenir a Barcelona.\nPer completar el ball de xifres, la setmana passada la patronal de pisos turístics, Apartur, va afirmar que a Barcelona hi ha uns 13.000 pisos turístics entre legals i il·legals, i va assegurar que en cap cas han provocat el boom dels preus de lloguer.\nAirbnb eliminarà els anuncis dels pisos sense llicència\nAirbnb cedeix i no anunciarà els pisos turístics il·legals que li notifiqui l'Ajuntament\nAnna Manso: "Si no vigilem, convertirem BCN en una ciutat decorat com Venècia i és molt trist"


"Gracias a Dios", el crit al cel de la cartellera per Setmana Santa - Catalunya Ràdio\nUna pel·lícula sobre abusos sexuals per part de l'Església, premiada a la Berlinale, destaca entre les estrenes\nMarc Garriga 17/04/2019 - 12.26\n"Gracias a Dios" ★★★★★\nEl director francès François Ozon s'endinsa en el cas real d'un capellà pederasta de Lió amb la seva batuta sempre solvent i l'autor d'"A la casa" o "Frantz" torna a deixar el llistó ben alt. Aquí, amb el punt a favor de no voler mai manipular l'espectador ni ser artificialment melodramàtic. Ell exposa els fets, tres casos concrets extrets de l'associació de víctimes, amb un de molt especial que destaca per sobre de la resta. És un film sobri i impecable, precisament perquè no amaga cap aresta de la veritat.\nLes víctimes tenen els seus dubtes i enfoquen el cas des de diferents punts de vista, i això genera enfrontaments entre ells. També tenen problemes a casa seva i n'hi ha que mantenen actituds poc respectables. Però això els fa encara més creïbles. I és que el principal objectiu no és ni tan sols el pare Preynat, que conserva el seu nom real al film, una autèntica encarnació del mal, sinó la responsabilitat evident d'una diòcesi inoperant i còmplice que, fins i tot, va intentar que es prohibís l'estrena, ja que el cas encara s'està jutjant. Finalment no se'n van sortir i el film va passar per la Berlinale, on es va endur un merescudíssim Os de Plata.\nTambé amb els dos peus ben enfangats en la realitat s'estrena aquest retrat brutal, com un cop de puny a l'estómac, del caos social i polític en què s'ha convertit la guerra civil ucraïnesa. La càmera de Sergei Loznitsa es desplaça per tota la geografia del seu país exhibint un retaule de situacions independents que mostren una societat absorbida per l'engany, la barbàrie, la corrupció, la impunitat i l'odi.\nUna ficció que s'acosta mil·limètricament a la realitat, un crit amarg que hauria de fer-nos reflexionar a cada instant. I tot això sense perdre el sentit de l'humor. Tota una victòria. Arriba avalada amb el primer premi del Festival de Sevilla i el de millor director a la secció paral·lela "Un certain regard" de Canes.\n"La espía roja" ★★★★★\nUna història apassionant sobre el paper que el director Trevor Nunn, un mestre de les obres de teatre musicals com "Cats" o "Els miserables", no aconsegueix que alci el vol. Està basada en la vida real d'una àvia a qui els serveis secrets britànics van detenir a principis de segle per haver estat una espia comunista 60 anys abans. Ningú al seu barri o de la seva família podia creure's que aquella senyora venerable fos una agent del KGB. Judi Dench és aquesta àvia aparentment inofensiva i, si el film girés al voltant d'ella, segurament hauria fet més fortuna.\nTambé si, com ens explicava el mateix Nunn al festival de Sant Sebastià, s'hagués centrat en la seva condició de dona i en les contradiccions que això generava a la seva època i, fins i tot, ara. Però no, els flashbacks ocupen gran part del metratge, la Dame Dench es dilueix i el film es converteix en un projecte malaguanyat, massa acadèmic, pla i monòton.\n"La llorona" ★★★★★\nEfectiu film de terror de la factoria James Wan, dins el món d'"Expedient Warren" i "Annabelle", sobre la llegenda clàssica mexicana que parla d'una mena d'home del sac en forma de núvia, una dona penedida per haver ofegat els seus dos fills per venjar-se del seu marit, que queda atrapada en aquest món i s'emporta els fills dels altres per intentar redimir-se.\nUna proposta ben resolta pel director debutant Michael Chaves, amb un guió força previsible que cau en alguns dels paranys habituals del gènere, però rodada amb pols ferm i amb una Linda Cardellini post-"Green book" que cada cop pren més protagonisme a Hollywood.\nCompleten la cartellera dos films animats en català: "Bikes", nominat al Goya, una adaptació de "Cars" però amb bicicletes parlants, un film infantil amb vocació ecologista; "Els Fixies: amics secrets", una cinta russa sobre unes criatures diminutes que reparen tot tipus de circuits electrònics; i l'alemanya "Un corazón extraordinario", una comèdia dramàtica adolescent que ajunta un jove de família rica que no ha volgut créixer, ni li ha fet falta, que coneix un noi terminal que l'ajuda a entendre el significat de fer-se responsable.\nA la petita pantalla, poques propostes originals més enllà de la sèrie "Gentleman Jack", que arriba a HBO el dia de Sant Jordi, una interessant producció de la BBC sobre una dona del segle XIX avançada al seu temps.\nLa setmana que "Avengers: Endgame" farà història al cinema\n"Gracias a Dios" arriba la Setmana Santa


A continuació de l'angle que fa aquest mur... - Endrets - Geografia Literària dels Països Catalans\nA continuació de l'angle que fa aquest mur...\nObra:Breu descripció, asèptica i possiblement infidel, de l’interior d’un castell (p. 14, 16 i 17)\nMunicipi:Plans de Sió\nA continuació de l'angle que fa aquest mur, una tercera porta, més ampla i més alta, permet d'entrar a un espai/vestíbul que comunica amb dues altres portes, més petites, la que correspon al rebost, a la dreta, i la que dóna a la botiga, a l'esquerra. A la primera habitació hi ha lleixes perquè hi madurin els fruits destinats al consum familiar, però alguns, fàcils de lligar, pengen dels ganxos que baixen del sostre; al terra, potser, un sac de farina, una bóta de vi i les gerres de l'oli.\nLa segona habitació és dividida en tot de calaixos separats per curts envans a banda i banda d'un passadís que arriba fins al fons de tot; s'hi guarden l'ordi, el blat, la civada, el sègol. Els cereals que s'han de vendre hi faran una estada breu, mentre s'hi quedarà fins a la tardor el gra de la sembra, cobert per una capa de pols insecticida que, quan la remous, alça petits núvols vermells.[...]\nTravessem de nou la sala de les plomes de paó i, a l'altre extrem, una porta de dos fulls plegable, però sempre desplegada, amb el damunt de feltre verd, com si esperés la baralla. Tot de llibreries que s'atansen al sostre sense arribar-hi, amb volums vells i moderns, cobreixen les parets, però també hi ha un armari amb jocs de loteria, taulers de dames i d'escacs i, al fons, un canterano que emmagatzema fòtils ja espatllats, potser un baròmetre, les ulleres quevedesques d'algun avi curt de vista, un estoig amb compassos, de quan el mateix avi era un col·legial...[...]\nPer la porta encarada al balcó podem sortir a un passadís i tornar cap al rebedor si volem abocar-nos fugaçment a un petit dormitori sense claror, amb un sol llit, que veïneja amb l'entrada a la torreta. La deixarem per després i ara farem cap a la cuina, badívola, ben il·luminada per una finestra que obre els porticons sobre el corral. S'imposa aquí una gran taula rectangular de fusta ennegrida pel temps i per l'ús, i s'imposa la llar de foc prou ampla per deixar lloc, sota la seva campana, a dos racons on et pots asseure i escalfar-te, ben a prop de les flames que acaricien una panxuda olla de terrissa o un perol ben subjecte pels clemàstecs. Els fogons són d'obra, per a llenya o carbó, l'aigüera és de pedra i, damunt, un dipòsit allargassat et facilita aigua corrent si, abans, l'has omplert amb els càntirs o sellons, com diuen al país.\nEl menjador és a tocar: una habitació quadrada, no gaire gran, amb la finestra de festejadors, o sia, a un costat i a l'altre, en la mateixa doella, uns seients de pedra que s'encaren, una taula rodona n'ocupa el centre i sis cadires amb el cul de palla s'arrengleren a les parets laterals. La del fons l'acapara amb el seu volum un rellotge de pendola que sembla que surti del terra per enfilar-se quasi un parell de metres. El pèndol, visible, retarda i, dalt, l'esfera exhibeix una numeració romana. Més modest és el trinxant de la paret frontera, envellit però de factura moderna. En els seus calaixos potser encara queden escasses culleres i forquilles de plata.[...]\nSobre, altre cop escales amunt, hi ha un menut dormitori amb un sol llit. No n'hi cabrien pas dos, tan reduït és, i prou han fet d'encabir-hi una palangana, una tauleta de nit, la cadira prop de la finestra. Però la cambra és especial. Hi ha un entresolat al qual no pots pujar si no disposes d'una escala de mà, com no sigui que t'hi enlairis des de la cadira i et lliuris a tot d'exercicis de gimnasta. Aquest enfony és l'arxiu i, en tot de lligalls i de pergamins, s'hi amunteguen els documents de la família, més o menys endreçats per algú que tenia paciència, qui sap quantes generacions fa.